google/wiki40b huggingface dataset:
HSH Nordbank Arena

Istorija

Pirmasis stadionas šioje vietoje pastatytas dar 1925 m. ir pavadintas Bahrenfelder Stadion. 1951–1953 m. perstatytas ir pervadintas į Volksparkstadion. Naujai perstatytas stadionas talpino 75 000 žiūrovų. 1963 m. Hamburger SV pateko į aukščiausiąją Vokietijos lygą ir persikėlė į šį stadioną.
1998 m. klubas nusprendė pasistatyti naują stadioną vietoje senojo Volksparkstadion.
Stadione buvo sužaistos trejos 1974 m. pasaulio futbolo čempionato rungtynės. 1988 m. Europos futbolo čempionate sužaistos vienerios pusfinalio rungtynės.
Salisbury (albumas)

Dainos

„Lady in Black“ priskiriama Ken Hensley. Jos žodžiai pasakoja apie žmogų, tamsoje klaidžiojantį po karo nusiaubtą žemę ir netikėtai sutinkantį į deivę panašią būtybę, kuri jį paguodžia. Gerbėjai ir kritikai dažnai vertina šią dainą kaip poetiškiausią Hensley kūrinį.
Atlikėjai, sukūrę „Lady in Black“ cover versijas, – tai šiuolaikinius kūrinius grigališkųjų choralų motyvais atliekantis muzikinis projektas „Gregorian“, įdėjęs tokią versiją į savo albumą „Masters of Chant Chapter V“ (2006 m.), ir suomių folkmetalo grupė „Ensiferum“. 1972 metais šią dainą į suomių kalbą išvertė ir jos cover versiją, pavadintą „Nainen tummissa“, taip pat išleido kita suomių grupė „Lemon“.
„Lady in Black“ cover versijas taip yra išleidusios ispanų folk metalo grupė „Mägo de Oz“ (į ispanų kalbą išverstos dainos pavadinimas – „Dama Negra“), rumunų grupė „Iris“ (į rumunų kalbą išverstos dainos pavadinimas – „Doamna in negru“) bei serbų sunkiojo metalo grupė Kraljevski Apartman (į serbų kalbą išversta daina pavadinta „Slike“ ir įdėta į grupės 2000 m. albumą „Izgubljen u vremenu“).
Poltura

Poltura – Vengrijos moneta, kaldinta Vengriją valdant Leopoldui I, Juozapui I, Ferencui II Rakociui (veng. II. Rákóczi Ferenc), Karoliui VI ir Marijai Terezei.
Poltura buvo sukurta pasirėmus Lenkijos moneta poltoraku, kuris buvo lygus 1,5 grašio (lenk. grosz).
Po 1526 m. (po Mohačo mūšio) Lenkijos įtaka Vengrijos ekonomikoje ir užsienio prekyboje žymiai padidėjo. To dėka Vengrijon pateko daug smulkių lenkiškų monetų. Paveiktas lenkiško poltorako sidabrines polturas ėmė kaldinti Leopoldas I. Tada poltura buvo verta 1/2 grašio arba 1½ kreicerio.
Karolis III ketino kaldinti varines polturas (buvo nukaldintos bandomosios monetos), bet jas kaldinti 1761 m. ėmė tik Marija Terezė. Jos įpėdinis Juozapas II nustojo kaldinti polturas.
Valdant Rakociui polturos buvo kaldinamos iš sidabro, bet ginklų pirkimui reikėjo vis daugiau sidabro. Todėl vidinei apyvartai ėmė kaldinti varines 1, 10 ir 20 polturų monetas, turėjusias pakeisti sidabrines monetas. Monetų averse buvo mažas Vengrijos herbas, o reverse – Madona su kūdikiu Kristumi. Monetose buvo pažymėti kaldinimo metai bei kalyklos įspaudas. Dažniausias nominalas buvo 10 polturų, tas monetas dažnai vadino libertás, nes ant jų buvo lotyniškas įrašas PRO LIBERTATE ('už laisvę').
Girstučio baseinas

Varžybos

Girstučio baseine 2013 m. birželio 27–29 d. surengtas atviras Lietuvos plaukimo čempionatas, įtrauktas į Europos plaukimo lygos (LEN) kalendorių.
Žiemos olimpinės žaidynės

Žiemos olimpinės žaidynės – nuo 1924 metų rengiamos žiemos sporto šakų olimpinės žaidynės. Žaidynės rengiamos kas ketverius metus. Paskutinioji žiemos olimpiada vyko 2018 metų vasario 9–25 dienomis Pjongčange, 2022 metais jos vyks Pekine.

Neberengiamos varžybos

1924 metų olimpiadoje rengtos Karinio žygiavimo varžybos, panašios į šiuolaikinį biatloną, tačiau vėliau šių varžybų atsisakyta.

Istorija

Nuo pat Tarptautinio olimpinio komiteto sukūrimo 1894 metais buvo siūloma į olimpinę programą įtraukti čiuožimą ant ledo. Tačiau vienintelės tarptautinės žiemos sportų varžybos rengtos XX amžiaus pradžioje buvo Šiaurės žaidynės.
1908 metais į Londono vasaros olimpinių žaidynių programą įtrauktas dailusis čiuožimas. 1912 metų olimpinių žaidynių metu siūlyta surengti žiemos sportų savaitę, tačiau Stokholmo žaidynių organizatoriai pasipriešino šiai idėjai, įžvelgdami konkurenciją savo kas ketverius metus rengtoms Šiaurės žaidynėms. Ta pati idėja siūlyta ir 1916 metų Berlyno olimpinėms žaidynėms, tačiau šios žaidynės buvo atšauktos dėl pirmojo pasaulinio karo. 1920 metų olimpinėse žaidynėse Antverpene vėl buvo rengiamos dailiojo čiuožimo varžybos, taip pat į programą įtraukas ledo ritulys.
1921 metų Tarptautinio olimpinio komiteto kongrese nuspręsta pavesti kitų Prancūzijoje vyksiančių olimpinių žaidynių organizatoriams organizuoti ir atskiras varžybas – tarptautinę žiemos sporto savaitę. Šis renginys, įvykęs 1924 m. sausį, 1925 metais pavadintas pirmosiomis žiemos olimpinėmis žaidynėmis, o tokias žaidynes nuspręsta rengti kas ketverius metus.
1924 metų olimpinėse žaidynėse, vykusiose nuo sausio 25 d. iki vasario 5 d., dalyvavo daugiau nei 200 atletų iš 16 valstybių, kurie kovėsi 16 greitojo čiuožimo, slidinėjimo, šiaurės dvikovos, šuolių su slidėmis, kerlingo ir bobslėjaus rungčių. Pirmąjį olimpinį aukso medalį iškovojo JAV atstovas Charlie Jewtraw, daugiausiai medalių iškovojo suomių ir norvegų sportininkai.
1928 metų olimpinės žaidynės rengtos Šveicarijos Sankt Morico mieste, šiose žaidynėse pirmą kartą įtrauktas skeletonas. 1932 metais olimpiada pirmą kartą rengta Šiaurės Amerikoje, į programą įtrauktas bobslėjus. 1936 metais olimpiada surengta Bavarijoje, čia pirmą kartą surengtos kalnų slidinėjimo varžybos. 1940 metais planuota žaidynes rengti Japonijoje, tačiau 1938 metais Japonijai užpuolus Kiniją, žaidynes pavesta organizuoti Šveicarijai, o po 3 mėnesių nuspręsta žaidynes antrą kartą iš eilės organizuoti Bavarijoje. 1939 metais Vokietijai pradėjus Antrąjį pasaulinį karą, žaidynės atšauktos. Dėl karo atšauktos ir 1944 metų žaidynės, turėjusios vykti Italijoje.
Vaškinis popierius

Vaškinis popierius (angl. wax paper, waxed paper) – popierius, atsparus ir nelaidus vandeniui, nes paveiktas vašku.
Dar viduramžiais buvo imta tepti popierių riebalais, kad jis pasidarytų pusskaidris ir/ar atsparus drėgmei. Vaškinio popieriaus išradimas priskiriamas Tomui Edisonui, nors Gustave Le Gray vaškinį popierių jau naudojo fotografijoje. Vaškinis popierius plačiai naudojamas virtuvėje dėl nelipimo, į jį vynioja laikomą maistą (pvz., sausainius), kad šis nesudrėktų ar neperdžiūtų. Taip pat jį naudoja mene ir amatuose.

Aplinkos apsauga

Vaškinis popierius yra biologiškai irus, nors biologinės kilmės vaškas gamtoje išsilaiko gana ilgai. Irimo trukmė pailgėja, jei naudojamai naftos kilmės parafinai.
Vaškinis popierius netinka makulatūrai.
Edmundas Zenonas Malūkas

Biografija

1963 m. baigė Rietavo vidurinę mokyklą, 1971 m. Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. 1971–1973 m. Neringos veterinarinės-sanitarinės stoties viršininkas. 1973–1974 m. Klaipėdos tarybinio ūkio-technikumo dėstytojas. 1974–1977 m. aspirantas, 1977–1978 m. jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1978–1979 m. Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos Respublikinės tarybos Jovariškių zoofermos vyriausiasis veterinarijos gydytojas.
1979 m. LSSR MA Zoologijos ir parazitologijos instituto vyr. laborantas, 1980–1984 m. jaunesnysis mokslinis bendradarbis, grupės vadovas, 1985–1986 m. Patentinės grupės vadovas, 1986–1987 m. Patentikos, informacijos ir mokslinių tyrimų rezultatų diegimo skyriaus vadovas. 1985–1986 m. mokėsi Maskvoje, Vadovaujančių darbuotojų ir liaudies ūkio specialistų kvalifikacijos kėlimo centriniame institute, patentininkystės kursuose, įgijo patentininko specialybę. Nuo 1987 m. dirba nesusijusį su biologija darbą.
2000–2003 m. ir 2007–2011 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys. 2003 m. Trakų rajono savivaldybės meras. 2003–2008 m. Trakų rajono savivaldybės administracijos atstovas ryšiams su visuomene ir spauda. 2008–2009 m. Trakų rajono savivaldybės meras.
Nuo 1999 m. buvo Naujosios sąjungos Trakų rajono skyriaus narys.
Išsiskyręs. Sūnūs Mantas, Agnas ir Joris.

Kūryba

E. Malūkas vienas populiariausių Lietuvos rašytojų, žinomas ir užsienio šalyse. Jo knygos išleistos daugiau nei 492 tūkst. egzempliorių tiražu. Knygos pakartotinai spausdintos (nauji tiražai) 130 kartų. Rašo scenarijus kino filmams, televizijos serialams. Detektyvų rašytojų sąjungos vicepirmininkas.
Stačiakampis gretasienis

Stačiakampis gretasienis – tai trimatė figūra, ji turi 8 viršūnes. Stačiakampis gretasienis sudarytas iš 6 stačiakampių, kurie poromis yra vienodi. Stačiakampio gretasienio visi vidiniai kampai yra statūs.
S=2(ab+ac+bc), kur S – stačiakampio gretasienio paviršiaus plotas, o a, b ir c – stačiakampio gretasienio kraštinės. Stačiakampio gretasienio tūris: V=abc.
Stačiakampio gretasienio įstrižainės d ilgis tarp labiausiai nutolusių viršūnių lygus d = \sqrt {a^2+b^2+c^2}, kur a, b ir c – stačiakampio gretasienio kraštinės.
Alfonsas Gučas

Biografija

1927 m. baigė Biržų gimnaziją, kurioje tapo „Žiežirbos“ nariu. 1928 m. įstojęs į Vytauto Didžiojo universitetą, redagavo moksleivių laikraštį „Žaizdras“, nuo 1926 m. birželio 27 d. leido laikraštį „Darbo balsas“, jį uždarius – „Mūsų balsas“, 1933 m. – „Socialdemokrato“, 1933–1934 m. – „Mūsų kelio“ redaktorius.
1930 m. gegužės 28 d. teistas „8 socialdemokratų“ byloje, kaltintas ryšiais su plečkaitininkais, prokuroras jam reikalavo mirties bausmės, tačiau kartu su kitais buvo išteisintas. 1931 m. spalio 31 d. – Lietuvos socialdemokratų partijos XIII suvažiavimo prezidiumo narys.
1933–1937 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, 1937–1939 m. stažavosi Vienoje ir Jenoje. Nuo 1940 m. dėstė Vilniaus universitete ir Vilniaus pedagoginiame institute, 1944 m. – filosofijos daktaras (sovietinė valdžia laipsnio nepripažino), profesorius. 1944–1947 m. – Vilniaus universiteto Psichologijos katedros vedėjas, Istorijos ir filologijos fakulteto prodekanas, dekanas, 1956–1975 m. – psichologijos katedros vedėjas.
1945 m. įsteigė Vilniaus pedagoginio instituto Psichologijos katedrą ir iki 1956 m. buvo jos vedėjas, kartu 1947–1949 m. ir Vilniaus pedagoginio instituto direktoriaus pavaduotojas. 1958–1960 m. – Mokyklų tyrimo instituto direktorius. 1958 m. įkūrė Lietuvos psichologų draugiją ir buvo jos pirmininkas. 1973 m. – profesorius.
1980 m. įsteigė žurnalą „Psichologija“ (atskyrus jį nuo tęstinio leidinio „Pedagogika ir psichologija“) ir iki mirties buvo jo redaktorius. Daugelio studijų ir vadovėlių autorius, kai kuriuos straipsnius pasirašinėjo slapyvardžiu K. Rembus.
Čiževo valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis - jotvingiai. Nuo X a. iki 1526 m. priklausė Lenkijos karalystės Mazovijos kunigaikštystei. Nuo 1529 m. iki 1569 m. Liublino unijos Mazovijos vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Lomžos departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Augustavo vaivadijai, nuo 1837 m. iki 1866 m. Augustavo gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Lomžos gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijai. 1919-1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1919-1948 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Dmochi Glinkų valsčiui. 1939-1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės srities, Čiževo rajonui. 1941-1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945-1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Brulino Koskai, Brulino Pivkai, Čiževas, Čižev Košcelnai, Čižev Ruš Kolonija, Čižev Ruš Viešas, Čižev Chrapkai, Čižev Pocejevas, Čižev Sedliska, Čižev Sutkai, Dmochi Glinkai, Dmochi Mrozai, Dmochi Rodzonkai, Dmochi Vochai, Dmochi Vipichai, Dombrova Cherubinai, Dombrova Kitai, Dombrova Michalkai, Dombrova Nova Viešas, Dombrova Šatankai, Dombrova Vielka, Godlevo Kolonija, Godlevo Pientakai, Jažvini Kočotai, Jažvini Piedkai, Kačin Herbasai, Kžečkovo Gromadzinas, Kžečkovo Mianovskiai, Kžečkovo Nove Bienkai, Kžečkovo Stare Bienkai, Kžečkovo Šepielakai, Michalovo Vielkiai, Oldaki Magna Brokas, Rosochate Košcelne, Rosochate Nartoltai, Senica Klavai, Senica Lipusai, Senica Pietraše, Senica Šimankai, Senica Švienchai, Stare Zalesiai, Stari Kačinas, Stokovo Bučkai, Stokovo Šeršeniai, Švienck Strumianai, Šulbože Kozai, Zalese Stefanovas, Zarembi Bindugai, Zarembi Guri Lešne, Zarembi Sasinai, Zarembi Skurkai ir Zarembi Švienchai.
Joanna Shimkus

Joanna Shimkus (Joana Šimkus, g. 1943 m. spalio 30 d. Halifakse, Naujoji Škotija, Kanada) – lietuvių kilmės Kanados kino aktorė.

Biografija

Kurį laiką gyveno Prancūzijoje, kur 7-ojo dešimtmečio pradžioje dirbo modeliu, šiek tiek dainavo, vėliau ėmė filmuotis. 1976 m. ištekėjo už Bahamų kilmės amerikiečių kino aktoriaus Sidnėjaus Puatjė (Sidney Poitier). Gyvena Pietų Kalifornijoje. Jos duktė Sydney Tamiia Poitier taip pat yra aktorė.
Pagarsėjo vaidmeniu Roberto Enriko (Robert Enrico) režisuotame Prancūzijos filme Les Aventuriers (1967), kuriame taip pat vaidino Alain Delon ir Lino Ventura. 1968 m. vaidino ir R. Enriko filmuose Tante Zita (1967) ir Ho! (1968) su Jean-Paul Belmondo. Muziką šiems trims filmams sukūrė François de Roubaix, juose prancūziškai dainavo Joana Šimkus.
Vaidino keliuose kituose filmuose iki 1971 m. Kino karjera tęsėsi iki XX a. 8-ojo dešimtmečio pradžios. Vienas paskutinių jos filmų buvo The Virgin and the Gypsy (1970).
Lakinskų piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Šešupės dešiniojo kranto aukštumos kyšulyje. Šlaitai statūs, 8-16 m aukščio. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 60 m ilgio, 24 m pločio pietryčių gale. Jos pietryčių krašte supiltas 71 m ilgio, 4 m aukščio, 21 m pločio pylimas, už kurio iškastas 20 m pločio, 1 m gylio griovys. Šio pylimo 0,5 m aukščio, 6 m pločio galas juosia aikštelės R kraštą. Šiaurės vakarų aikštelės gale supiltas 1,5 m aukščio, 11 m pločio pylimas. Aikštelės viduryje guli akmuo su vadinamaja žmogaus pėda, kurį išgarsino Jonas Basanavičius.
Aikštelės pietvakarių pusė nuplauta, jos pietrytinę dalį apardė čia apie 1964 m. įrengta šokių aikštelė, pylimą – duobės. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais (daugiau vakarinėje dalyje).
Pietrytinėje piliakalnio papėdėje, 3 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos.
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 46300 m². Išmatavimai: 150 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir iki 70 m pločio. Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas: 9400 m².

Aplinkiniai piliakalniai

Kampinių piliakalnis 8 kmKumelionių piliakalnis 11 km
Liudvinavo piliakalnis 5 kmTarašiškių piliakalnis 8,5 kmMenkupių piliakalnis 12 kmBūriškių piliakalnis 6 kmŽaliosios piliakalnis 19 km
Aglinės piliakalnis 21 kmNavininkų piliakalnis 13 kmMaišymų piliakalnis 19 km
Elveriškės piliakalnis 19 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Girmiestis

Istorija

Sovietmečiu veikė lentpjūvė, buvo Baisogalos girininkija.
Irena Palionienė

Biografija

1951 m. spalio mėn. su tėvais buvo ištremta į Sibirą, grįžo 1958 m. ir pradėjo lankyti Pajieslio aštuonmetę mokyklą. 1967 m. perėjo į Krakių vidurinę mokyklą, ją baigė 1969 m. 1975 m. baigė Kauno medicinos instituto Gydomąjį fakultetą, gydytoja infektologė.
1976 m. Radviliškio centrinės ligoninės Infekcinių ligų skyriaus gydytoja infektologė, 1980–2001 m. šio skyriaus vedėja, nuo 2001 m. VšĮ Radviliškio ligoninės direktoriaus pavaduotoja gydymo reikalams, 2009 m. VŠĮ „Radviliškio rajono greitosios medicinos pagalbos centras“ direktorė.
Tėvynės sąjungos Radviliškio rajono skyriaus narė.
2003–2007 m., 2007–2009 m. (atsistatydino) ir 2011 m. (atsisakė mandato) Radviliškio rajono savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Vytautas, našlė, sūnus Vytautas.
Pembroke Borough AFC

Istorija

Buvo iškopę į antros pakopos pirmenybes. Vėliau iškrito į žemesnius divizionus. Nuo 2013 m. žaidžia penktos pakopos pirmenybėse.
Želvos (kaimas)

Istorija

Tai senas kaimas, tačiau ne visai aišku, ar 1597–1610 m. keletą kartų minimas Antaželvų dvaras (Dvorec Antoželvianskij ir pan.) ir dabartinis Želvų kaimas yra ta pati vieta, nors tapatumą tarsi rodytų faktai, jog dvarui priklausė dykra Ozerovščyzna (gali būti Ežerys) ir kad tas dvaras buvo prie Želvų ežero. 1603 m. Jonas Unichovskis Ukmergės miesto teisėjui Andriui Unichovskiui pardavė Antaželvų dvarą prie Želvų ežero.
Kaimo lietuviška vardo lytis užrašyta Molėtų krikšto įrašų knygoje Nr. 1 (12 p.) de Zełvu (1685 m.). 1705 metais kaime būta kalvinų (Stanislovas Atlavinis, tarnaujantis ponui Slavinskiui), bet jų vaikai krikštyti katalikų bažnyčioje. 1782 m. ir vėliau priklausė Suginčių dvarui. 1882 m. Želvų kaime buvo 261 dešimtinės žemės, kurią nuomavo 4 ūkininkai. XIX a. pabaigoje 35 ha Želvų kaimo žemės nusipirko Aidiečių ūkininkai.
Kapčiamiesčio herbas

Aprašas

Sidabriniame lauke ant žalios kalvos raudonas riboženklis su pirmąja miestelio pavadinimo raide „K“.

Istorija

Prezidento dekretu Kapčiamiesčio herbas patvirtintas 2006 m. gegužės 4 d. Miestelio simbolius pašventino parapijos klebonas Jonas Alesius.
Hoi King SA

Istorija

Klubas įkurtas 2015 m. Nuo 2018 m. dalyvauja elito diviziono kovose.
Penkių vyrų armija

Turinys

Olandas po ilgos pertraukos vėl suburia savo buvusius 4 kompanionus, kiekvienam žadėdamas po 1000 dolerių, jei šie dalyvaus apiplėšiant pusę milijono gabenantį traukinį, lydimą armijos kareivių.
Šie sutinka prisidėti, nors tiki, kad avantiūra pasmerkta žlugti: traukinys puikiai saugomas, o priešais jį visada važiuoja kitas, kurio darbininkai tikrina bėgius.
Po ilgų treniruočių ir kruopščiai parengto plano jiems pavyksta atkabinti reikiamą vagoną ir nukreipti jį šalutiniu keliu, tačiau, vos gavę grobį į savo rankas, sužino, kad Olandas iš tiesų neketina su jais dalintis pinigais, o nori juos atiduoti Meksikos revoliucionieriams.
Lys Assia

Biografija

Lys Assia gimė Rupperswil mieste (Argau kantonas, Šveicarija). Ji buvo jauniausias vaikas šeimoje, kurioje iš viso buvo 14 asmenų. Lyss Assia vaikystę praleido Ciuriche, į kurį po trejų metų nuo gimimo persikėlė gyventi. Čia pradėjo lankyti baleto pamokas, vėliau lanko koncervatoriją ir menų akademiją. Sulaukusi 16 metų debutavo šokėjos vaidmeniu viename spektaklyje. Antrojo pasaulinio karo metais dirbo Riva balete. Pirmasis kaip dainininkės pasirodymas įvyko Nicoje. 1946 m. surengtas koncertinis turas su didžiuliu orkestru po vakarų Europą. Tais pačiais metais Paryžiuje Lys gavo puikią progą pavaduoti viename renginyje susirgusią Josephine Baker. Ji tai atliko labai įtikinamai ir buvo pakviesta dalyvauti tolesniuose koncertuose.
1956 m. Lys Assia tapo pirmojo „Eurovizijos“ dainų konkurso nugalėtoja, o už laimėjusią dainą „Refrain“ gavo auksinę plokštelę. Šiame dainų konkurse ji dalyvavo dar du kartus: 1957 m. atliko prancūzišką dainą „L’enfant que j'étais“ ir užėmė priešpaskutinę vietą, o 1958 m. dainai „Giorgio“ pritrūko tik 3 taškų iki pirmosios. Lys Assia aplenkė Prancūzijos atstovas André Claveau. Didžiausios sėkmės dainininkė sulaukė su daina „Oh mein Papa“ (liet. O, mano tėti) iš kino filmo „Feuerwerk“ (liet. Ugnies darbas), kuri buvo labai populiari Vokietijoje. Su daina „Sterne von Syrakus“ (liet. Žvaigždės iš Sirakuzo) 1962 m. rudenį ji paskutinį kartą pateko į Vokietijos hitų sąrašą.
Ketverius metus Lys Assia gyveno Ispanijoje. Po savo pirmojo vyro – statybų įmonininko Henry Kunz mirties nuo širdies sutrikimų 1957 m. grįžo su dukra Maja atgal i Šveicariją. 1963 m. Lys Assia vedė antrą kartą. Išrinktuoju tapo Oskar Petersen – danų generalgubernatorius. Šeima iškeliavo gyventi į Daniją. Tačiau 1995 m. vyras žuvo autoavarijoje. Jos metu stipriai sužalota ir Lys Assia. 1996 m. dainininkei buvo atlikta sudėtinga širdies operacija. Atgavusi jėgas ji persikėlė gyventi į pietų Prancūziją. 2003 m. pasirodė naujas diskas, kuriame yra 14 dainų. 2005 m. pasirodė singlas „Rom lag im Schnee“ – pranašas naujo albumo „Lady in Blue“, kuriame yra 8 naujai skambančios senos, 10 naujų ir dvi dainos iš albumo „Sehnsucht nach dir“. 2005 m. spalį Lys Assia dalyvavo jubiliejiniame „Eurovizijos“ dainų konkurso Kopenhagoje koncerte. Čia ji sužavėjo šarmu, elegancija ir gyvybingumu. 2006 m. žiemą yra įvyko Lyss Assia kalėdinis turas.
Vachšo slėnis

Vachšo slėnis (tadž. Водии Вахш) yra Vidurinėje Azijoje, pietvakarių Tadžikistane, Vachšo upės žemupyje. Ilgis 110 km. Aukštis nuo 400 m iki 1200 m. Sudarytas daugiausia iš aliuvinių nuogulų. Naftos ir dujų telkiniai (Kičik Belis, Kyzyl Tumšukas). Drėkinamose žemėse – medvilnės pasėliai. Sodininkystė. Slėnyje Vachšo upė daugelyje vietų patvenkta. Svarbiausi miestai: Nurekas, Kalininabadas, Kurgantepa.

Lietuviai

Po Antrojo pasaulinio karo slėnyje pradėtos išgauti naudingosios iškasenos. Darbams buvo pasitelkiami politiniai kaliniai ir tremtiniai. 1945 m. birželį į slėnį buvo atgabenta iki 2 tūkstančių Lietuvos gyventojų, daugiausia liuteronų, turinčių vokiškas pavardes ar giminių Vokietijoje. Tremtiniai dirbo vilnamedžių laukuose, kasė bei prižiūrėjo drėkinimo laukus, atliko kitus darbus. Apie 1955-1956 m. tremtiniai buvo reabilituoti. Dauguma jų grįžo gyventi į Lietuvą, kiti pasiliko gyventi Tadžikijoje.
Bukovecas

Istorija

Miestas įkurtas 1420 m. balandžio 25 d. Miesto statusas suteiktas 1952 m.
Auksinis trikampis

Auksinis trikampis – regionas pietryčių Azijoje, Mianmaro, Tailando ir Laoso teritorijose. Šiame kalnuotame regione vietiniai gyventojai augina opijaus aguonas. Antrasis pagal apimtis heroino gamybos regionas pasaulyje, nusileidžiantis tik Auksinio pusmėnulio regionui. 2008 metais pagaminta 5 % viso pasaulinio heroino.
Fontanas

Fontanas – statinys su vandens čiurškimo įranga. Paprastai su baseinu, neretai įrengiamas ir natūraliame vandens telkinyje. Fontaną puošia skulptūrinis dekoras. Įrengiamas miestų rekreacinėse vietose – parkuose, aikštėse, skveruose, kiemuose, pastatų terasose, taip pat dažnai puošia rūmų, dvarų kiemus. Lietuvoje fontanai pradėti statyti renesanso laikotarpiu (Verkių rūmų aikštėje, Palangos rūmų parke ir kt.) .
Aukščiausias pasaulyje yra Karaliaus Fahdo fontanas Džidoje (Saudo Arabija). Jo čiurkšlės aukštis pasiekia 312 m.
Troškūnai

Pavadinimo kilmė

Nuo XVII a. pabaigos iki XVIII a. pabaigos miestelis oficialiai vadinosi Vladislavovu (XVII a. miestelis priklausė dvarininkui Vladislovui Sakalauskui), bet liaudyje nuo seno vartotas Troškūnų vardas, kuris veikiausiai yra asmenvardinės kilmė, nuo pavardės Troškūnas. Nors ji dabar nėra aptinkama, tačiau yra pavardės Troška, Troškauskas, o Troškūnas galėjo būti patroniminės priesagos -ūnas vedinys iš pavardės Troška. XX a. tarpukariu norminė lytis buvo Traškūnai  ir vietovardžio forma su a šaknyje aptinkama nuo XVI a.

Kalba

Priklauso aukštaitiškai tarmei, rytų patarmei, anykštietiškai šnektai. Kirčiavimas: Vosara „vasara“, vokar „vakar“. Untys „antys“, Untanas „Antanas“.

Reljefas

Miestas išsidėstęs Nevėžio lygumos pakraštyje, Viešintų kalvagūbrio vakarinėje papėdėje.

Hidrologija

Troškūnai yra Nemuno upių baseino rajone, Nevėžio ir Šventosios upynų takoskyroje. Nedidelė upė tekanti ties Troškūnais – tai Juosta. Troškūnų apylinkėse yra ir keletas nedidelių ežerų. 4 km į pietryčius nuo Troškūnų rininės kilmės duburyje telkšo 0,38 km² ploto ežeras Juostinas. Troškūnų seniūnijos teritorijoje yra dar du, žymiai mažesni, Meiluškių ir Vašuokėnų ežerai.

Dirvožemiai

Troškūnai pagal dirvožemių rajonavimą, priskiriami Vidurio srities Centriniam rajonui. Šis rajonas yra ganėtinai gerai drenuojamas Nevėžio ir kitų upių tinklo. Dėl to šiame rajone dirvožemių pelkejimo procesai netokie ryškūs (išskyrus tik Šventosios ir Nevėžio vandenskyrą, kur ir yra Troškūnų apylinkės, todėl čia galima rasti ir glėjinių dirvožemių). Rajone vyrauja vidutinio sunkumo dugninės morenos priemolio dirvodarinės uolienos. Tačiau nemažus plotus užima ir sunkūs priemoliai, vietomis padengti iki 1-1,5 m smėlio sluoksnio. Dirvožemių dangoje didžiausius plotus sudaro velėniniai glėjiniai, velėniniai jauriniai silpnai sujaurėję, o iš dalies ir velėniniai jauriniai glėjiški dirvožemiai.

Augalija

Nemažą Troškūnų miškų dalį sudaro eglynai. Būtent Troškūnų miškuose ir dunkso vieni iš didžiausių Lietuvos eglynų (Paprastoji eglė- (lot. Picea abies).