Didysis Romos gaisras

Didysis Romos gaisras (lot.  Magnum Incendium Romae; 64 m. liepos 18 d. – 64 m. liepos 28 d.) – Romoje imperatoriaus Nerono valdymo metais įvykęs gaisras, kuris apėmė 10 iš 14 miesto kvartalų, t. y. sudegė beveik visas miestas, ir kurio sukėlimu imperatorius apkaltino krikščionis.

Gaisro pradžia, eiga ir pasekmės

Gaisras prasidėjo liepos 18 d. naktį pirklių parduotuvėse, kurios buvo išsidėsčiusios pietryčių pusėje nuo Didžiojo cirko (Circus Maximus) netoli Palatino kalvos. Nuo čia ugnis plito po visą Palatiną (senovės Romos centras) ir per pereinamą namą pasiekė Eksvilino kalvą. Paryčiui gaisro liepsna jau buvo apėmusi didžiąją dalį miesto. Žmonės ieškojo užuovėjos akmeniniuose rūsiuose, už akmens paminklų. 
Ugnis greitai plito ne tik dėl sauso oro ir vėjo, tam padėjo ir miesto architektūra: siauros vingiuotos gatvelės su arti vieni kitų esančiais pastatais nesudarė jokių kliūčių liepsnai. Be to, kilo spūstis, kurioje nukentėjo daug gyventojų. 
Tiktai po šešių dienų pavyko sustabdyti gaisro plitimą. Gaisras truko lygiai šešias dienas ir septynias naktis. Šalinant padarytą žalą, gaisras atsinaujino, ugnis paplito ir Marso laukuose, ugnis liepsnojo dar tris dienas iki liepos 28 d. Šiuo gaisru buvo sunaikinti du trečdaliai Romos miesto, t. y. liepsnos sunaikino 40 000 nuomojamų namų, Romos aukštuomenei priklausiusias 132 vilas, dalį imperatoriaus rūmų ir daugybę šventyklų. 
Iš 14 tuometinės Romos rajonų tik keturi kvartalai buvo nepaliesti gaisro. Trys kvartalai buvo visiškai sunaikinti, dar septyni kvartalai stipriai nukentėjo. Buvo sunaikinta Mėnulio deivės šventovė, Jupiterio ir Apolono šventyklos, stovėjusios Palatine, deivės Vestos šventykla, Palatino biblioteka, Marcelo teatras (Theatrum Marcelli). Nuo gaisro stipriai nukentėjo Tiberijaus ir Nerono rūmai. Forumas ir dalis Kapitolijaus nukentėjo mažiau.

Mokslininkų nuomonės dėl Romos gaisro

Pasak Publijaus Kornelijaus Tacito, Romos imperatorius Neronas (valdymo metai 54–68 m.e.) gaisro metu buvo išvykęs iš miesto į Ancijų, esantį 50 km atstumu nuo Romos. Kilus gaisrui, jis sugrįžo į Romą ir ėmėsi priemonių pasekmėms likviduoti, t. y. organizavo gelbėjimo brigadas, maisto tiekimą, nukentėjusių nuo gaisro žmonių apgyvendinimą atviruose soduose bei viešuosiuose pastatuose. Tačiau Tacitas kaltino Neroną, jog šis sukėlė patį gaisrą. 
Kai kurie autoriai kaltino Neroną, jog jis sukėlė gaisrą specialiai dėl to, jog norėjo pasistatyti sau naujus rūmus.
Senovės romėnų istorikas Gajus Svetonijus Trankvilas savo knygoje „Dvylikos Cezarių gyvenimas“ Romos gaisro sukėlimu taip pat kaltino imperatorių Neroną, t. y. žmogų, kuris neturėjo jokio gailesčio ir iš esmės buvo tironiškas valdytojas. Rašoma, jog būtent Neronas išgirdęs kažkieno pasakytą frazę: „Kai numirsiu, tegul žemė ugnimi degaǃ“ tą žmogų pataisė, pasakydamas: „Ne, tegul dega, kol gyvenuǃ“. Svetonijus rašė, jog Neronui trukdė senų namų kvartalų betvarkė, siauros kreivos miesto gatvelės ir jis visiškai atvirai, neslėpdamas padegė Romą. Dauguma konsulų tiesiog gatvėse gaudė ir varė šalin Nerono tarnus su fakelais, tačiau nedrįso jų liesti. 
Tacitas, kuris pats išgyveno gaisrą dar būdamas vaiku, rašė, jog Neronas stebėjo gaisrą iš Gajaus Cilnijaus Mecenato bokšto ir giedojo grodamas lyra giesmę apie Trojos žlugimą. Po gaisro imperatoriaus žmonėms buvo uždrausta artintis prie lavonų ir surinkti jiems priklausiusius artimųjų daiktus. Buvo paskelbta, jog sudegusieji bus laidojami valstybės lėšomis.
Profesorius Ošaras iš Bordo universiteto svarstė, jog neatmestina tai, kad perrašinėdami Tacito Analų tekstus vienuoliai ėmė ir prirašė savo versiją apie Nerono kaltę dėl gaisro, nes jis buvo priešiškas krikščionims.
Visuotinai žinoma, jog tuo metu, kai kilo gaisras, Nerono Romoje nebuvo. Jis buvo pakrantėje už 50 kilometrų nuo sostinės. Svarstoma, jog galbūt jis davė įsakymą padegti Romą savaite anksčiau. Tačiau tokiu atveju, ar jam būtų nesinorėję prižiūrėti gudriai sukurto plano. Tuo labiau, jog egizstuoja autorių, teigiančių, kad šiuo gaisru Neronas norėjo sau suteikti malonumą.
Mokslininkas Leonas Gomo teigė, jog naktis prieš gaisrą buvo giedra ir apšviesta mėnulio, kas sudarė nepalankias aplinkybes tyčiniam padegimui.
Plinijus Vyresnysis savo veikale apie gamtą rašė, jog: „Romoje augo šimtamečių medžių, kurie buvo išsilaikę iki gaisro, kilusio dėl Nerono kaltės“.
Seneka rašė apie tai, jog didelį pavojų Romoje kėlė neracionaliai pastatyti namai, praktiškai griūnantys vienas ant kito.
Senovės istorikai Klivijus Rufas, Džozefas Flavijus, Markas Valerijus Martialis (Marcus Valerius Martialis) Neroną laiko nekaltu, nepaisant jų nepalankumo imperatoriui.
Kiti Senovės Romos istorikai: Svetonijus, Tacitas, Klaudijus Kasijus (Lucius Claudius Cassius Dio Cocceianus), Flavijus Eutropijus (Flavius Eutropius) Neroną apkaltino tuo, jog jis sudegino Romą, t. y. tuo, jog imperatorius pasiuntė savo žmones padegti miesto tuo tikslu, jog vėliau galėtų miestą perstatyti pagal savo norus ir užgaidas.

Represijos prieš krikščionis

Imperatorius Neronas gaisro sukėlimu apkaltino krikščionis. Senovės Romos piliečiai juos laikė svetimšaliais. Mieste sklandė šiurpių pasakojimų apie krikščionių slaptai atliekamas uždraustas religines apeigas. 
Gaisras suteikė Neronui progą pradėti krikščionių persekiojimą. Daugybė krikščionių buvo suimti, nemažai jų tragiškai žuvo arenoje sudraskyti laukinių žvėrių, vinimis prikalti prie kryžių arba padegti gyvi.