google/wiki40b huggingface dataset:
Rokiškio autobusų stotis

Rokiškio autobusų stotis stovi Rokiškyje, Panevėžio g. 1. Aptarnauja maršrutinių autobusų keleivius, kontroliuoja autobusų judėjimo laiką, teikia bagažo saugojimo paslaugas. Naujoji autobusų stotis įrengta 2015 m. Ją administruoja UAB „Rokiškio autobusų parkas“, kurio 46 autobusai aptarnauja 3 miesto, 30 priemiesčio ir 9 tolimojo susisiekimo maršrutus (2018 m. duom.).
Autobusų stotis užima 350 m² plotą. Joje yra aštuoni dengti peronai: vienas – atvykimo ir septyni – išvykimo. Stoties pastate įsikūrusios laukimo salė, bilietų pardavimo kasa, siuntų skyrius, dispečerinė, vairuotojų poilsio ir sanitarinės patalpos. Tame pačiame pastate veikia prekybos centras, šalia įrengta automobilių stovėjimo aikštelė. Stoties infrastruktūra  pritaikyta keleiviams su negalia.

Istorija

1959 m. Rokiškyje keleivius vežė 3 autobusai KAG-3. 1960 m. atidaryta 12 naujų autobusų maršrutų, iš jų 4 tarpmiestiniai, kuriais važiavo 18 autobusų.
Viena pirmųjų stočių veikė pagrindinėje aikštėje prie Rokiškio bažnyčios. 1982 m. stotis iš centro iškelta į Panevėžio gatvę miesto pietinėje dalyje. Jos plotas sudarė 450 m², o 189 m² užėmė laukimo salė, turėjo 14 autobusų išvykimo aikštelių. Pagal tipinį projektą pastatyta autobusų stotis pastaruoju metu tapo našta 100 proc. šios bendrovės akcijų valdančiai Rokiškio rajono savivaldybei: važiuojančiųjų autobusais sumažėjo, kainavo apšildyti per didelę laukimo salę ir kt. Kadangi stotis jau atrodė prastai, reikalavo kapitalinio remonto, dar 2008 m. nuspręsta statyti naują. Projekto įgyendinimas prasidėjo 2012 m. Dalis autobusų stoties sklypo buvo perduota investuotojui, kuris mainais suprojektavo ir 2014 m. nugriovęs senąjį ėmė statyti naują pastatą. 2015 m. duris atvėrė nauja Rokiškio autobusų stotis.
Martinika

Geografija

Martinika yra Karibų jūros sala, pietvakariuose jos krantus skalauja Karibų jūra, o šiaurryčiuose Atlanto vandenynas. Martinika priklauso Mažosioms Antilų saloms, Priešvėjinei grupei. Yra tarp Dominikos šiaurėje, Sent Lusijos pietuose ir Barbadoso pietryčiuose.
Sala driekiasi iš pietryčių į šiaurės vakarus 70 km, plotis siekia 30 km. Martinikos sala vidutiniškai 900 m iškilusi virš jūros lygio. Lygumos driekiasi siauru ruožu palei krantą, be to, lyguma plyti ir salos centre. Aukščiausia viršūnė – veikiantis Mon Pelė ugnikalnis (1379 m), 1902 m. sunaikinęs Sen Pjero miestelį (žuvo 28 000 žmonių). Taip pat stūkso vulkaninės kilmės Karbė kalnai.
Trečdalis salos vis dar apaugę miškais, kur daug atogrąžų kietmedžių. Kalnuose atogrąžų miškai tankūs, siauri slėniai derlingi, o ugnikalniai veikiantys. Miškingiausia yra Martinikos šiaurė. Žemdirbystei naudojama žemė sudaro 10,38 %.
Martinikos klimatas tropinis, drėgnas. Lietingasis sezonas tęsiasi nuo liepos iki spalio mėnesio. Šalis yra pažeidžiama uraganų, kurie vyksta maždaug kas aštuonerius metus. Vidutinė metų temperatūra 17,3 C°.

Ekonomika

Martinikos ekonomika remiasi cukranendrių, bananų auginimu, turizmu ir lengvąja pramone. Žemės ūkis sudaro 6 % BVP, o lengvosios pramonės sektorius 11 % BVP. Cukraus produkcija sumažėjo, nes dabar dauguma cukranendrių naudojama gaminti romui. Bananų eksportas auga, dauguma iš jų keliauja į Prancūziją. Importuojama mėsa, daržovės, grūdai.
Turizmas kuris dabar tapo svarbesnis už žemės ūkį samdo 11 000 žmonių.
Prancūzija saloje pastatė naftos perdirbimo gamyklą, kurioje perdirbama, o vėliau kitur išvežama žaliavinė nafta iš Venesuelos bei Trinidado ir Tobago.
Martinikoje yra Aimé Césaire tarptautinis oro uostas, keltai plukdo į Gvadelupą ir jos aplinkines salas, Dominiką, Sent Lusiją. Saloje išvystytas kelių tinklas.

Gyventojai

90 % Martinikos gyventojų sudaro juodaodžiai bei mišrios kilmės žmonės (mulatai, metisai, sambo), 5 % baltieji (daugiausia prancūzai), likę 5 % – indai (ypač tamilai), libaniečiai, sirai, kinai ir kt.
Valstybinė kalba – prancūzų, plačiai vartojama Antilų prancūzų kreolinė kalba.
95 % gyventojų yra Romos katalikai, likę – kiti krikščionys, hinduistai, vudu išpažinėjai.
Lukšių Šv. Juozapo bažnyčia

Istorija

Veliuonos seniūnas Adomas Tadėjus Chodkevičius 1735 m. pastatė medinę bažnyčią. Ji buvo Veliuonos parapijos filija (Prūsijai užėmus Užnemunę – Sintautų filija). Lukšiuose 1839–1855 m. kunigavo rašytojas Antanas Tatarė (1805–1889 m.). Jis 1845 m. pastatė parapinę mokyklą, kurioje 1864–1866 m. mokėsi ir Jonas Basanavičius.
Pagal Kalvarijos apskrities architekto Leopoldo Salkovskio projektą 1860–1862 m. ir 1870–1877 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Statybą prižiūrėjo architektas J. F. A. Bojanovskis. Bažnyčia 1901 m. gerokai remontuota. 1906 m. įsikūrė „Žiburio" draugijos skyrius. Jis 1907 m. įsteigė biblioteką – skaityklą, suaugusiųjų vakarinius mokymo kursus, iki 1911 m. įsteigė ir išlaikė senelių prieglaudą. 1914 m. pastatyti žiburiečių namai su vaidinimų sale, arbatine, kepykla. Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia gerokai apgriauta, 1917–1918 m. suremontuota.
Iki 1930 m. atstatytas žemesnis bokštas. 1931 m. įsigyti nauji vargonai, suremontuotas vidus. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia apleista, 1977–1978 m. kunigo Antano Akevičiaus, politinio kalinio, rūpesčiu suremontuota.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, daugiausia turi neogotikos bruožų, kryžminio plano, vienabokštė, su apside. Vidus 3 navų, dengtų skliautais. Šventoriaus tvora plytų mūro.
Vildšpicė

Vildšpicė yra kalnas Austrijoje, Tirolyje. Vildšpicė yra aukščiausia Ectalio Alpių kalnų (Centrinių Alpių dalis) viršukalnė, siekianti 3768 m, ir antra pagal aukštį Austrijoje po Grosgloknerio. Vildšpicė dėl daugybės ledynų ir lengvų maršrutų į jos viršūnę yra pamėgta turistų. Pirmą kartą pasiekta 1861 metais Leanderio Klotco. Netoli yra Insbrukas.
Ansis Cyrulis

Biografija

Dailės mokėsi 1903–1906 m. privačiai Rygoje, 1906–1907 m. A. Štiglico techninio piešimo mokykloje Sankt Peterburge, 1908–1914 m., su pertraukomis – Juliano akademijoje ir Dailės mokykloje Paryžiuje.

Kūryba

Ankstyvuosiuose kūriniuose ryški vokiečių dailės įtaka, vėliau plėtojo latvių tautodailės tradiciją, transformuotą pagal moderno ir art deco stilistiką. Nutapė freskų (Technikos mokykloje ir Prekybos banke Jūrmaloje, abu 1922 m.), paveikslų („Daina“ 1927 m., „Vestuvės“ 1930 m., „Trys Laimos“ 1936 m.). Sukūrė grafikos kompozicijų (darbininkų A. Kronvaldo, E. Veidenbaumo, J. Asaro portretai, antras dešimtmetis), vitražų („Amatininkystė“, „Prekyba“ 1937 m., Baltijos šalių paviljonui Paryžiaus pasaulinėje parodoje), rištinių kilimų, gobelenų („Latvė“ 1937 m.), porceliano dirbinių, baldų projektų. Kūriniai dekoratyvios kompozicijos, stilizuotų kampuotų linijų, ornamentuoti tautodailės motyvais. Nuo 1905 m. dalyvavo parodose.
Algimantas Nasvytis

Biografija

Tėvas Lietuvos kariuomenės gydytojas Kazimieras Nasvytis, brolis architektas Vytautas Nasvytis, sesuo aktorė ir radijo diktorė Undinė Nasvytytė.
1946–1952 m. studijavo LSSR dailės institute, kur įgijo dailininko-architekto diplomą. Nuo 1952 m. dirbo Respublikinėse architektūrinėse dirbtuvėse. 1956–1959 m. Mokslinės restauracinės gamybinės dirbtuvės, 1959–1961 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto architektas. Nuo 1961 m. dirbo Miestų statybos projektavimo institute, nuo 1962 m. projektų vyr. architektas. Nuo 1980 m. dėstė Vilniaus inžineriniame statybos institute (dab. VGTU), Urbanistikos katedroje, 1983 m. docentas, nuo 1993 m. profesorius. 
Aktyviai dalyvavo Sąjūdžio veikloje. 1990–1992 m. Lietuvos statybos ir urbanistikos ministras. Nuo 1993 m. dirba UAB „Jungtinės architektų dirbtuvės“. 1993–1996 m. vadovavo Lietuvos architektų sąjungai.
Nėjus (muzika)

Nėjus (arab. ناي, turk. ney) – Viduriniųjų Rytų medinis pučiamasis muzikos instrumentas, priklausantis fleitų šeimai. Tai labai senas instrumentas, kuris jau buvo žinomas Senovės Egipte, taip pat šio instrumento liekanų rasta šumerų miesto Ūro griuvėsiuose. Jis buvo vienas pagrindinių klasikinės persų muzikos instrumentų. Nėju grojama jau 4500-5000 metų, tai vienas seniausių tebenaudojamų muzikos instrumentų pasaulyje. Iš jo išsivystė šiuolaikinė fleita.
Nėjus gaminamas iš nendrinio arundo (Arundo donax) stiebo. Ilgis 550–600 mm, skersmuo – 20 mm. Viršutinėje dalyje turi 5-6 skylutes, apatinėje – vieną. Kiekviena skylutė turi pustonio intervalą, nors galima išgauti ir mikrotonus uždengiant dalį skylutės. Nėjų dydis, garso skambumas priklauso nuo regiono ir paskirties – arabų kraštuose tai dažniausiai piemenų naudojamas instrumentas, todėl trumpesnis, aukštesnės tonacijos. Žemos tonacijos, ilgi nėjai naudojami religinėse praktikose (pvz., dervišų šokiuose). Tokio nėjaus skambesys švelnus, kuriantis svaigią, paslaptingą atmosferą.
Nėjumi grojama Arabų kraštuose, Turkijoje, Kaukaze, Irane, Vidurinėje Azijoje. Žymūs šių laikų muzikai, grojantys nėjumi yra Neyzen Tevfik, Kudsi Erguner, Omar Faruk Tekbilek, Mercan Dede, Sadreddin Ozcimi, Mohammed Antar, Hassan Kassayi ir kt.
Jaime Camil

Biografija

Jaime Camil yra egiptiečių kilmės verslininko Jaime Camil Garza ir vienos žymios brazilų dainininkės sūnus. Savo karjerą pradėjo kaip radijo komentatorius stotyje Radioactivo 98.5. 1995 m. debiutavo kaip vedėjas televizijos laidoje El show de Jaime Camil. Jaime vėliau dirbo vedėju laidoje Qué nochecita con Jaime Camil TV Azteca kanalu (1996) ir Operación Triunfo Televisa kanalu (2002).
1999-aisiais Jaime išleido pirmąjį savo solinį albumą Para Estar Contigo, kuris jam suteikė galimybę koncertuoti didžiausiuose Meksikos miestuose, Pietų Amerikoje ir Jungtinėse Valstijose. Po dalyvavimo Tributo a las Víctimas del 9/11 (2001), Jaime išleido savo antrąjį albumą Una Vez Más.
Jaime Camil debiutavo filme Delfines 1997-aisiais. Vėliau nusprendė prisijungti prie telenovelių industrijos, kur 2000-aisiais debiutavo seriale Mi destino eres tú. Filmų kūrėjai jo kaip aktoriaus talentą pastebėjo tik 2003-iaisiais. Tada jis suvaidino net 3 fimuose: Puños rosas (2003), Zapata (2004) ir 7 días (2005). 2004-aisiais suvaidino 'Cezario Linareso' vaidmenį telenovelėje Mujer de Madera. Spektaklio Los reyes del mambo premjera buvo pristatyta Brodvėjuje 2005 m. Už 'Tony' interpretaciją 2005-aisiais Jaime buvo apdovanotas Diosa de Plata kaip geriausias aktorius. Jis taip pat buvo 2006 m. Trumpametražių meksikiečių filmų festivalio prodiuseris ir atstovas.
Vaidmuo, kuris pelnė Jaime Camil tarptautinę šlovę, buvo romantinėje meksikiečių komedijoje La fea más bella (2006-2007). 'Don Fernando Mendiolos' vaidmuo laimėjo jam geriausio aktoriaus nominaciją Premios TVyNovelas apdovanojimuose. 2007 m. gegužę Jaime ėmė filmuotis filme A propósito de Alexa, kurio scenos vyko Ensenada, Baja California ir Paryžiuje. Jaime taip pat ispaniškai dubliavo 'Barry' balsą animaciniame filme Bee Movie.
2008-2009 m. Jaime atliko pagrindinį vaidmenį seriale Las Tontas No Van al Cielo greta Jacqueline Bracamontes. Telenovelė buvo ypač sėkminga Meksikoje, kur rodyta kanalu El Canal de las Estrellas, ir JAV, kur transliuota televizijoje Univison.
Jaime Camil pasirodė ant pirmojo jubiliejinio žurnalo Open viršelio. *aime buvo išrinktas "Seksualiausiu 2007-ųjų metų vyru" žurlnale People en Espanol 2007 m. lapkritį.
Melanezijos mažoji rasė

Melanezijos mažoji rasė (rus. меланезийская малая раса) – australidų antropologinė mažoji rasė, būdinga Melanezijos gyventojams. Kitas pavadinimas – Melanezijos antropologinis tipas.

Arealas

Šio tipo žmonės gyvena Naujojoje Gvinėjoje ir Melanezijoje. Dėl izoliacijos tarp populiacijų, gyvenančių skirtingose salose bei atskirtuose kalnų slėniuose, šios rasės atstovai diferencijavosi į potipius (paprastai išskiria keturis). Vienas iš šių potipių yra negritų antropologinis potipis, kuriam būdingas pigmėjiškumas (tuo šios grupės atstovai panašūs į negrilų mažąją rasę).
Mažmeninė bankininkystė

Mažmeninė bankininkystė, apibrėžiama kaip vartotojams ir mažosioms bei vidutinėms įmonėms teikiamos paslaugos, yra vienas iš svarbiausių bankininkystės sektorių. Mažmeninė bankininkystė aptarnauja smulkesnius individualius klientus, tuo tarpu didmeninė bankininkystė aptarnauja stambius institucinius ir korporacinius klientus. Mažmeninė bankininkystė apima įvairaus pobūdžio asmeninių paskolų išdavimą, santaupų kaupimo būdą, kai banke padėdami indėliai bei kreditinių bei debetinių kortelių valdymo paslaugas. Mažmeninės bankininkystės padalinius turi komerciniai bankai.
Aleuritas

Aleuritas (gr. aleuron 'miltai') – puri 0,06–0,006 mm skersmens, smulkesnių už smėlį ir rupesnių už molio mineralus, dalelių sankaupa. Aleuritui priklauso dulkės, dumblas, liosas ir liosiškos uolienos. Sucementuotas aleuritas vadinamas aleurolitu; su vandeniu sudaro takią masę – dumslą. Aleuritas dažniausiai būna moreniniuose priemoliuose, priesmėliuose, juostuotuose moliuose (varvose).
Studijų pasaulis

Istorija

Leidžiamas kartą per mėnesį. Leidžia LKKA Leidybos centras. Tiražas 1994 m. – 200 egz., 1997 m. – 300 egz.
Nijolė Narijauskaitė

Biografija

Mokėsi Šėtos vidurinėje mokykloje, vaidino mokyklos teatre. 1952 m. stojo į Vilniaus pedagoginio instituto lietuvių kalbos ir literatūros studijas, bet Vilniaus valstybinės konservatorijos Teatro fakultete įkūrus aktorinio meistriškumo katedrą perėjo ten, 1956 m. baigė Lietuvos konservatoriją.
1956–1962 m. Kapsuko dramos teatro, nuo 1963 m. Klaipėdos dramos teatro aktorė. Sukūrė apie 100 vaidmenų, išsiskyrė lyriškais, subtiliais, itin moteriškais lietuvių moterų personažais. Kaip skaitovė deklamavo daugiausia lietuvių rašytojų (Bernardas Brazdžionis, Kristijonas Donelaitis, Vincas Krėvė, Maironis, Justinas Marcinkevičius, Salomėja Nėris, Ieva Simonaitytė) kūrinius.
Kalmaras (Švedija)

Istorija

Miesto teisės Kalmarui buvo suteiktos 1100 m. Viduramžiais buvo svarbus laivų statybos ir prekybos centras, priklausė Hanzos sąjungai. 1397 m. sudaryta Kalmaro unija. Kalmaro karo metu miestą valdė Danija.

Architektūra

Mieste išliko viduramžių pastatų - renesansinė XVI a. karalių pilis, XVII a. Katedra, miesto rotušė, XVII-XVIII a. gyvenamieji pastatai.
Kočkor Ata

Istorija

Kočkor Ata įkurta 1952 m., o miesto statusas suteiktas 2003 m.
Saldi nuodėmė

Siužetas

Daugelis serialo scenų, herojų gyvenimo nedideliame Lietuvos miestelyje vingrybių buvo filmuotos Širvintose. Serialas išsiskiria įvairialypių personažų bei mažo miestelio gyvenimo dramomis, taip pat ir seniai pažįstamais aktoriais, įkūnijančiais naujus amplua.
Į tykų provincijos miestelį atvyksta du nepažįstami žmones – moteris su dideliu lagaminu Liandra ir iš kalėjimo neseniai paleistas vaikinas Mantas. Atvykėlių pasirodymas sujaukia miestelio gyventojų ramybę. Daug kas norėtų susipažinti su Liandra, tačiau mergina laikosi atstumo ir tarsi akies vyzdį saugo savo paslaptį, užrakintą lagamine. Mantas – priešingai, trokšta pradėti gyvenimą iš naujo, tačiau jaučiasi atstumtas dėl niūrių savo praeities klaidų. Kokias senas sąskaitas jis trokšta suvesti? Du nepažįstamuosius likimas suveda… kunigo namuose.
Jedvabnas

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki XIII a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. 1415 m. įkurta Jedvabno Šv. Apaštalo Jokūbo parapija. 1417 m. pastatyta pirmoji medinė bažnyčia. Pirmą kartą gyvenvietė paminėta 1455 metais. Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai. 1736 m. liepos 17 d. karalius Augustas III suteikė gyvenvietei miesto teises ir galimybę rengti sekmadieninius turgus bei penkias muges per metus. Taip pat miestui suteiktas Jedvabno miesto herbas. 1737-1738 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia su dviem bokštais. 1770 m. pastatyta Jedvabno Senoji sinagoga. XVIII a. pabaigoje pastatyta tekstilės gamykla. 1851 m. gamykloje buvo 17 staklių, 36 darbuotojai ir tai buvo 11 pagal dydį tekstilės gamykla Lenkijos Kongreso karalystėje. 1862 m. įrengtos 11 mechaninių ir 13 rankinių staklių. XIX a. įkurtos Jedvabno žydų kapinės. 1900 m. mieste gyveno 1,941 žydas. I pasaulinio karo metu mieste vyko dideli mūšiai. 1939 m. rugsėjo 2 d. miestą užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė, bet mėnesio pabaigoje miestas buvo perduotas Tarybų Sąjungai. 1939-1941 m. ir 1944 m. miestas buvo Jedvabno rajono centras. 1941 m. birželio 22 d. miestą užėmė Trečiojo Reicho kariuomenė. 1941 m. liepos 10 d. vietos lenkai surengė žiaurias žydų skerdynes, kai buvo nužudyta 300–400 žydų. Šios žudynės įvardijamos kaip Jedvabno pogromas. Ilgą laiką manyta, kad tai nacių darbas, tačiau paaiškėjo, kad nacių valdžia tik davė leidimą žudynėms, o jas inicijavo ir atliko tik lenkai.
Paniṓnios GSS

Istorija

Klubas įkurtas 1890 m. Izmire, tačiau 1922 m. persikėlė į Atėnus.
Beryslavas

Istorija

III–IV a. dabartinio Beryslavo vietose buvo ostgotų sostinė Danparštatas. Vėliau čia apsistodavo klajokliai. XIV a. buvo Tochtamyšo rezidencija Dogangečitas. XV a. vietovė buvo žinoma kaip „Vytauto muitinė“, nes čia buvo perkėla per Dnieprą iš totorių žemių. Vėliau kraštą užėmė Krymo chanatas, 1484 m. pastatyta Hazy Kermeno (krym. Ğazı Kermen) tvirtovė. Iš jos būdavo stabdomi kazokų laivai Dniepre. 1695 m. tvirtovę užėmė Mazepos vedami kazokai. 1784 m. gyvenvietė užimta Rusijos imperijos ir pervadinta Beryslavu. Miesto statusas suteiktas 1938 m.
Feteštis

Istorija

Feteščio gyvenvietė pirmą kartą paminėta 1528 m. dokumente, išleistame Valakijos valdytojo Radu de la Afumați. 1868 m. Feteštis tapo Rumunijos komuna. 1934 m. Feteštis tapo miestu, o 1995 m. tapo municipijumi. Per tą laiką Feteštis iš prekybinio kaimo tapo Rumunijai svarbiu transporto mazgu ir pramonės centru.

Sandara

Miestą sudaro keturi ketvirčiai – Feteşti-Oraş, Feteşti-Gară, Buliga ir Vlaşca. Formaliai paskutiniai trys yra atskiri kaimai. Feteşti-Gară turi virš 20 tūkst. gyventojų ir laikomas Fetersčio centru.
Teslinas (gyvenvietė)

Istorija

Teslino prekybos taškas buvo įkurtas dar 1903 m., kai čia jį įkūrė Hadsono įlankos bendrovė.
Gyvenvietė įkurta 1984 m. Šiuo metu turi kaimo statusą.
Lendjelio kultūra

Arealas ir chronologija

Lendjelio kultūra apie 5000 m. pr. m. e. pakeitė Biuko kultūrą, o vėliau – ir Vakarų juostinės keramikos kultūros centrinį arealą. Iki 3400 m. pr. m. e. iš Dunojaus vidurupio baseino išplito šiauriau – į Vyslos, Elbės aukštupius. Lendjelio kultūrai priskiriamų gyvenviečių aptinkama dabartinėje Moravijoje (Čekija), Vakarų Vengrijoje, Vakarų Slovakijoje, Pietų Lenkijoje, t. p. gretimose Austrijos, Slovėnijos ir Kroatijos dalyse.
4400–4200 m. pr. m. e. dėl pilkapių kultūros poveikio Lendjelio kultūros žmonės migravo į vakarus ir šiaurę – dabartinės Vokietijos ir Lenkijos sritis. Apie 3500 m. pr. m. e. iš Lendjelio kultūros ir kitų kultūrų susiklostė Badeno kultūra.

Bruožai

Lendjelio kultūros gyvenvietės didelės, kurtos upių terasose, įtvirtintos. Nemaža dalis jų apsaugota grioviais; Brančas prie Nitros, Hluboke Mašuvkai prie Znošmo (Moravija) ir Bylanai prie Kutna Horos (Bohemija) buvo apjuosti V raidės formos grioviais ir statinių tvoromis. Kartais gynybiniai įtvirtinimai buvo tik vienoje gyvenvietės pusėje. Žmonės gyveno stačiakampiuose iš molio drėbtose kelių patalpų pastatuose, vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, t. p. medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Darbo įrankius ir ginklus darė iš akmens, titnago ir kaulo. Mokėjo lydyti varį, iš jo gamino papuošalus, dažniausiai karolius.
Lendjelio kultūrai būdinga tapyta keramika – dvigubo kūgio formos, panašios į kriaušę vazos bei dubenys su aukšta kojele. Ankstyvoji keramika tapyta raudona, geltona ir balta spalvomis bei raižyta, vėlyvoji – gludinta. Plito amforos dvigubomis ąselėmis.
Mirusieji laidoti įvairiai: ankstyvuoju laikotarpiu kapinynuose nedeginti, kartais jų kūno dalys (rankos, kojos, galvos) atskirtos ir padėtos šalia, prie jų randama šerno ar kiaulės apatinis žandikaulis arba iltis, vėlyvuoju – nedeginti ir sudeginti kapinynuose, gyvenvietėse ar pilkapiuose. Pietų Lenkijoje aptinkama trikampių ir trapecinių pilkapių. Buvo grupinių kapų. Vyrų kapuose rasta akmeninių skaptų, akmeninių ir raginių kirvių, papuošalų iš kriauklių, kartais titnaginių gremžtukų ir strėlių antgalių, moterų kapuose – kaulinių apyrankių, gyvulių dantų vėrinių, kriauklelių ir varinių karolių vėrinių, kriauklelių juostų ir akmeninių karoliukų, dekoruotos keramikos, ochros, akmeninių plokštelių (manoma, ant jų maišyti dažai), girnų, simbolinių daiktų – deivių statulėlių, molinių namų modelių.
Chiaroscuro

Chiaroscuro (šviesotamsa, vartojamas neverčiant, iš italų kalbos chiaro − „šviesa“, scuro − „tamsa“) − vaizduojamųjų menų technika, kai dėka šviesos ir tamsos kontrastų vaizduojamas trimatis objektas. Yra žinoma, kad šviesos - tamsos efektus naudojo senovės Graikijos ir Romos menininkai. Europietiškajame mene chiaroscuro technikos inovatoriumi laikomas Leonardas da Vinčis. Tarp XVII a. baroko menininkų chiaroscuro tapo viena dominuojančių naudojamų technikų, paprastai asocijuojama su gilių šešėlių ir menkos šviesos karavadžistų ir Rembrandto kūryba.  Kraštutinis chiaroscuro variantas vadinamas tenebrizmu.
FK Šahter Ķaraǵandy

Istorija

Klubas įkurtas 1958 m. Yra tapęs šalies čempionais.
Kauno Tado Ivanausko progimnazija

Istorija

Kauno 47-oji vidurinė mokykla duris atvėrė 1985 m. 1994 m. mokyklai suteiktas Šilainių vidurinės mokyklos vardas. 1997–1998 m. pradinės klasės buvo perkeltos į darželio patalpas Rasytės g. 9. 2009 m. mokyklai suteiktas žymaus Lietuvos gamtininko ir rašytojo Tado Ivanausko vidurinės mokyklos vardas. 2013 mokykla tapo progimnazija.
Czerwony sztandar (1921)

Czerwony sztandar (liet. Raudonoji vėliava) – LKP Centro biuro laikraštis, nelegaliai ėjęs 1921 m. Kaune lenkų kalba. Išėjo du numeriai.
Didžiulių akmenys

Didžiulių akmenys, arba Jankelis ir Jankeliukas – mitologiniai akmenys, esantys Šalčininkų rajone, Poškonių seniūnijoje, Didžiulių kaime, 100 m į vakarus nuo kelio  104  Šalčininkai–Dieveniškės–Krakūnai . Kelyje rodyklės, rodančios į objektą, nėra, orientyras – šioje vietoje stovintis ženklas „Poškonių etnokultūrinis draustinis“.
Didžiulių akmenys – regioninės reikšmės archeologijos paminklas, 2000 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 25147). Pasakojama legenda apie akmenimis virtusius vestuvių muzikantus Jankelį ir Jankeliuką.

Apibūdinimas

Akmenys guli beveik lygioje vietovėje, kiek žemėjančioje į vakarų pusę. Abu akmenys yra ne pirminėje savo vietoje. Apie 1950 m. akmuo, vadinamas Jankeliuku iš toliau esančios pelkėtos pievos melioratorių buvo atvilktas arčiau akmens, vadinamo Jankeliu, o 1968 m. jie stovėjo maždaug 14 m atstumu vienas nuo kito. XX a. 9-tame dešimtmetyje Jankelis irgi buvo išverstas ir išvežtas iš savo vietos, tačiau vėliau sugrąžintas. Maždaug nuo 1988 m. abu akmenys guli dabartinėje vietoje vienas šalia kito.
Akmuo Jankelis – pilkas smulkiagrūdis granitas, netaisyklingos trapecijos formos, maždaug 3,6 m ilgio ir 2,6 m pločio bei iki 1,1 m aukščio nuo dabartinio žemės paviršiaus.Akmens galas nuskeltas.
Akmuo Jankeliukas – pilkas stambiagrūdis granitas, netaisyklingo keturkampio prie pagrindo formos, maždaug 1,65 m ilgio ir iki 1,5 m pločio bei iki 1,2 m aukščio nuo dabartinio žemės paviršiaus. Akmens viena plokštuma apkerpėjusi.
Norteljė

Istorija

Miesto teisės Norteljei buvo suteiktos 1622 m.