google/wiki40b huggingface dataset:
Kihnu valsčius

Geografija

Kihnu valsčius įkurtas 1992 m. gegužės 21 d. Nuo šalies žemyninės dalies nutolęs apie 12 km. Valsčiaus administracinis centras įsikūręs Serėje (est. Sääre, 137 gyv.), šiaurinėje Kihnu salos dalyje. Sala užima 16,4 km², yra apie 7x3,3 km dydžio, iškilusi iki 9 m virš jūros lygio.

Gyvenvietės

Valsčiuje yra 4 kaimai: Lemsi, Linaküla, Rootsiküla ir Serė.
Animacijos režisierius

Animacijos režisierius yra vadovas, atsakingas už visus animacijos proceso aspektus kuriant animacinį filmą ar animacinį intarpą gyvo veiksmo filme. Šios pareigos gali apimti personažų dizainą, fono animaciją ir bet kokį kitą animacijos aspektą.
Šios pareigos skiriasi nuo animacinio filmo režisieriaus pareigų. Animacijos režisierius kartais reiškia asmenį, kuris rūpinasi techniniais animacijos aspektais, o animacinio filmo režisierius dirba prie kadruočių (angl. storyboards).

Skirtumai tarp amerikietiškojo ir japoniškojo modelių

Jungtinėse Valstijose terminai animacijos režisierius ir prižiūrintysis animatorius kartais naudojami kaip sinonimai ir, iš esmės, reiškia tą patį. Kadangi, žmonės, užimantys šias pareigas, amerikietiškoje tradicijoje vadinami prižiūrinčiaisiais animatoriais, animacijos režisieriai dirbantys JAV taip ir bus vadinami. Vis dėlto yra vienas svarbus skirtumas: pagal klasikinį „Disney“ amerikietiškosios animacijos modelį, prižiūrintysis animatorius tiesiogiai prižiūri kurio nors vieno personažo animacijos procesą. Pavyzdžiui: Eric Goldberg buvo Džino (The Genie) prižiūrintysis animatorius filme „Aladinas“ (Aladdin), tačiau jis neprisidėjo nei prie vieno kito svarbaus personažo animacijos ar sekų.
Tačiau, Japonijoje animacijos režisierius (vadinamas Sakuga Kantoku arba Sakkan) prižiūri visų personažų, veiksmų ir sekų kūrimą nebent šį darbą jis dalinasi su kitais animacijos režisieriais. Tokiu atveju, animacijos režisierius tiesiogiai prižiūri sekas, ne personažus, ir dažnai piešia daugelį pagrindinių kadro pozų, kurios vėliau tampa pagrindu kuriant likusią scenos dalį. Kadangi, japoniškoje produkcijoje kūrėjai dalinasi personažais, nes jie yra piešiami visų animacijos režisierių, čia retai galima išvysti amerikietiškajai produkcijai būdingą „specializavimąsi“ (kuomet animacijos režisierius pasirenka vieną personažą). Vietoje to, didelis dėmesys yra skiriamas veiksmui ir detalėms, ypač pilnametražiuose filmuose. Vienas iš garsiausių Japonijos animacijos režisierių buvo Yoshifumi Kondō, kuris dirbo „Studio Ghibli“ studijoje ir daugelio buvo laikomas vienu geriausių animacijos kūrėjų Japonijoje.
Vis dėlto dabar Japonijoje animatoriai yra padalinti į dvi grupes: personažų (piešia gyvas būtybes) ir mašinų (daugiausiai piešia negyvus objektus: automobilius, lėktuvus, robotus).
Mechaninės animacijos režisieriai yra unikali anime žanro savybė. Jie prižiūri animaciją visų objektų, kurie juda naudodamiesi savo galia (pvz.: automobiliai, tankai, milžiniški robotai). Kartais, jie taip pat animuoja didelius, ne žmogiškus personažus (pvz.: monstrai, drakonai ir gyvos mašinos). Netgi dažniau nei personažų animacijoje, yra didelis persipynimas tarp mechanikos dizainerių ir animacijos režisierių ir beveik visada mechaninės animacijos režisierius turi animuoti efektus (pvz.: sprogimai ar užtaisų tūtelės išmetamos iš ginklų).
RVR

RVR (latv. Rīgas Vagonbūves Rūpnīca, liet. Rygos Vagonų Gamykla) – traukinių bei tramvajų vagonų gamykla Latvijoje, viena didžiausių tokio profilio gamyklų buvusioje SSRS.
Įkurta 1895 m. – dar Rusijos imperijos laikais, greitai tapo viena didžiausių Rusijos pramonės įmonių, kuri gamino ne tik traukinius, bet ir tramvajus. Daugumoje buvusios SSRS respublikų RVR pagaminti traukiniai vis dar naudojami iki šiol.
Žlugus SSRS, gamykla savo darbą nutraukė. 2001 m. kompanija FELIX Holdinga Kompānija įkūrė AB Rīgas Vagonbūves Rūpnīca, perimdama RVR prekės ženklą.
Šiuo metu RVR daugiausia užsiima traukinių modernizacija, o 2005 m. Baltarusijai pagamino visiškai naują šešių vagonų dyzelinį traukinį. RVR projektuoja naujus traukinių modelius bei žemagrindį tramvajų. Pastaruoju metu įmonės apyvarta sparčiai augo ir pasiekė 20 milijonų latų, o iki 2010 m. planuoja padidinti ją iki 60 milijonų latų.
Jokūbas Dembinskis

Biografija

Lenkijos bajorų Dembinskių giminės atstovas, herbo „Odrowąż“ savininkas.
1448–1460 metais – Krokuvos pataurininkas, 1457–1459 metais – Karūnos didysis taurininkas. 1460–1468 metais – Karūnos didysis iždininkas, Karūnios didysis kancleris 1469–1473 metais.
1473–1478 metais – Sandomiero vaivada, 1478–1490 metais – Krokuvos kaštelionas. Taip pat buvo Becko ir Sandomiero (1462–1479), Pšedečo (1463–1471), Osvencimo (1467–1473) ir Krokuvos (1463–1490) seniūnas.
Trylikos metų karo tarp Lenkijos ir Teutonų ordino (1454–1466) metu Jokūbas Dembinskis kovėsi su kryžiuočiais Choinico (1454), Gnevo (1457) ir Vačemo (1460) mūšiuose.
Dalyvavo kelete diplomatinių misijų į Vengriją, Čekiją ir Vatikaną. Jis buvo Lenkijos karaliaus Kazimiero Jogailaičio užsienio politikos vadas. 1473 m. pab. – 1474 m. Jokūbas Dembinskis saugojo Lenkijos pietvakarių sienas iš Silezijos pusės.
Žoržo Pompidu centras

Istorija

Idėja sukurti multikultūrinį kompleksą kilo André Malraux, pirmajam kultūros reikalų ministrui, kuris turėjo būti Vakarų meno ir kultūros pranašas bei centralizuoti politinę galią. Pompidu centro, kaip įžūlaus Prancūzijos meno ir kultūros centro, idėja suėjo į vieną, besiremiant skirtingais sumanymais, tačiau vis dėlto ją galima išvesti iš pirmapradžio Malraux sumanymo. 1960 m. miesto projektuotojai nusprendė perkelti maistro turgų (Les Halles), tad istorinė sandara sulaukė didžiulio įvertinimo ir pasiūlyta, kad tuščioje erdvėje įsikurtų kai kurios kultūrinės institucijos. Paryžius, kaip kultūros ir meno miestas, augo, todėl pasigirdo raginimai, šioje vietoje įsteigti Musée d’Art Moderne. Paryžiui taip pat reikėjo didelės viešosios bibliotekos, kurios tuo metu mieste nebuvo. Pirmiausia, ginčai susiinteresavo ties Les Halles, bet kai polemika nusistovėjo, 1968 m. prezidentas Charles de Gaulle bibliotekos vietai iškėlė Beaubourg aikštės kandidatūrą. Po metų, 1969 m., naujasis prezidentas patvirtino Beaubourg projektą ir nusprendė, kad ten būsią ir naujoji biblioteka, ir šiuolaikinis meno centras. Projekto vystymosi metu, pastate numatyta vieta ir IRCAM (Institut de recherche et coordination acoustique/musique).
Iki 1980 m. vidurio Pompidu centras tapo auka dėl didžiulio ir netikėto savo populiarumo, daugialypės veiklos bei komplekso valdymo struktūros. Kai Dominique Bozo sugrįžo į centrą 1981 m., kaip Musee National d’Art Moderne direktorius, jis vėlei atkūrė muziejų, pristatydamas įvairių kolekcijų ir tuo pačiu eksponuodamas tas, kurios sukurtos amžininkų. Iki 1992 m. prie Pompidu centro prijungta Le Centre de Création Industrielle.
Nuo naujojo atidarymo 2000 m., kuomet trejus metus vyko renovacija, Pompidu centras pagerino apsilankymo strategiją. Lankytojai dabar gali pasinaudoti eskalatoriumi, jei sumoka už įėjimą į muziejų.
Povilas Šverebas

Biografija

1976 m. baigė Sedos vidurinę mokyklą, 1981 m. – Vilniaus pedagoginį institutą, įgijo istorijos mokytojo specialybę.
Vilniaus dailės akademijos lektorius ir leidyklos redaktorius.

Tiriamoji veikla

Tyrinėja Žemaitijos bažnyčių varpus, iškilių kraštiečių biografijas, tarpukario švietimo raidą.
Paskelbė per 100 straipsnių mokslo ir populiariuosiuose leidiniuose. Su kitais parengė monografijas „Seda“ (1997 m.), „Renavas“ (2001 m.), „Žemalė – D. Poškos gimtasis kraštas“ (2007 m.), „Salantų bažnyčia“ (2011 m.), sudarė leidinį „Rokitai ir Kęstaičiai“ (2010 m.).

Apdovanojimai

Už kultūrinę ir švietėjišką veikla 2005 m. paskirta Mažeikių krašto kultūros premija.
Slavizmas

Slavizmas – kalbinė svetimybė, atsiradusi iš slavų kalbų. Lietuvių kalboje gana daug slavizmų, kilusių iš lenkų (polonizmai), rusų (rusicizmai), gudų (baltarusybės), ukrainiečių (ukrainietybės) kalbų. Slavizmais vadinami ne tik visiškai slaviški skoliniai ar barbarizmai, bet ir neslaviškos kilmės žodžiai (iš graikų, lotynų, germanų, iranėnų ir kt. kalbų), patekę į lietuvių kalbą per slavų kalbas.
Slavizmai visą laiką darė didelę įtaką lietuvių kalbai, kadangi Lietuvą supo Lenkija bei Rusija, ir įvairios technologinės, kultūrinės naujovės patekdavo per šias šalis. Slavizmų gausą lėmė ir intensyvūs polonizacijos bei rusifikacijos procesai.
Seniausi slavizmai į lietuvių kalbą pateko IX–XI a. iš rytų slavų kalbų: muilas, smuikas, muitas, stiklas, turgus, šilkas, asilas, pipiras, katilas, ridikas, čerpė, kurtas, kumetis, pundas ir kt. Daugiausia šie žodžiai pateko per prekybinius ryšius. Vėliau, ypač nuo XVI a., kai LDK plačiai naudota taip vadinama „LDK kanceliarinė kalba“, į lietuvių kalbą pateko daug baltarusybių, tame tarpe – religinių, luominių sąvokų: krikštas, pagonis, bažnyčia, bajoras, karalius, poteriai, dvaras ir kt. Daug gudiškų skolinių pateko į pietų, pietryčių lietuvių tarmes (karčema, kačerga, verba, šycka, smertis, abadas, akraičikas, kačeras, diečka ir kt.).
Su Lietuvos krikštu (XIV a. pab. – XV a. pr.) į Lietuvą plūstelėjo polonizmai. Pradžioje jie reiškėsi bažnyčios, dvaro kalboje, bet netrukus paplito po visus luomus. Nuo XVIII a. lenkų kalba tapo ir pagrindine raštų kalba. Per lenkų kalbą į lietuvių kalbą pateko daug tarptautinių žodžių ir grynų polonizmų: ponas, popierius, seimas, popiežius, dūšia, griekas, svietas, čiesas, pekla, pakūta, actas, agrastas, agurkas, mišios, kapitonas, cukrus, garstyčios, suknia ir daug kt.
Rusicizmai į lietuvių kalbą skverbėsi carinės ir tarybinės okupacijų laikais.
Dėl slavų kalbų panašumo slavizmų kilmę ne visad lengva nustatyti. Prano Skardžiaus tyrimu, iš ~2950 senųjų slaviškų skolinių ~1500 yra polonizmai, ~760 baltarusybės, ~630 baltarusybės arba polonizmai, ~40 rusicizmai, ~20 bendri slavizmai.
Dabar dalis slavizmų, ypač senųjų, yra norminiai bendrinės kalbos žodžiai. Nemaža jų tebegyvuoja tarmėse. Kiti, ypač nauji slavizmai, gyvuoja kaip barbarizmai arba žargonas (pvz., otkatas, kolchozas, sovietinis, liustra, fortka, parnikas, duchofkė, pravalas ir kt.). Tiesa, pastaruoju metu slavistines barbarybes sparčiai keičia angliški barbarizmai (anglicizmai).
Tomas Skaizgirys

Biografija

1981 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zootechnikas.
UAB „Agrochema“ pardavimo vadybininkas.
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Šakių rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Šakių rajono savivaldybės tarybos narys. 
Kaimo bendruomenės „Tėviškė“ tarybos narys, Liepalotų kaimo kapelos narys. Motociklų klubo narys.
Leonardas Deglius

Biografija

1996–2000 m. UAB „Raudondvario agroprekyba“ direktorius, Kauno apskrities Kauno rajono žemės ūkio valdybos viršininkas, 2000–2003 m. Kauno rajono savivaldybės administratoriaus pavaduotojas.
1993 m. Lietuvos valstiečių partijos narys. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno rajono skyriaus narys, tarybos ir prezidiumo narys.
2000–2003 m. ir nuo 2003 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narys.
Pasaulinė sąžiningos prekybos organizacija

Pasaulinė sąžiningos prekybos organizacija (World Fair Trade Organization, WTFO; anksčiau Tarptautinė sąžiningos prekybos asociacija, angl. International Fair Trade Association, IFAT; buv. Tarptautinė alternatyviosios prekybos federacija, angl. International Federation for Alternative Trade) – pasaulinis organizacijų tinklas, vienijantis sąžiningos prekybos (angl. Fairtrade organizacijas. IFAT yra Fair Trade-Organisation (FINE) narė.

Istorija

1989 m. organizacija buvo įkurta Nyderlanduose.
2004 m. turėjo per 200 narių 55 valstybėse.
Popiežiškoji bažnytinė akademija

Popiežiškoji bažnytinė akademija (it. Pontificia Accademia Ecclesiastica, anksčiau Accademia dei Nobili Ecclesiastici) - Romoje esanti Šventojo Sosto diplomatinės tarnybos tarnautojų rengimo įstaiga. 1701 metais įkūrė popiežius Klemensas XI. Akademijoje studijuoja 29 kunigai iš 16 pasaulio kraštų (2009 m.).

Karjera

Absolventai dirba apaštalinėse nunciatūrose (pvz., nuncijais) ir Vatikano valstybės sekretoriate kaip atašė. Karjeros laipteliai - antros klasės sekretorius, pirmos klasės sekretorius, antros klasės auditorius, pirmos klasės auditorius, patarėjas.

Dalykai

Diplomatija, Politinė ekonomika, Tarptautinė teisė, Istorija, Geografija, Užsienio kalbos, Kurijos raštų stilius.
Aischilas

Aischilas (gr. Αἰσχύλος; 525–456 m. pr. m. e.) – senovės graikų dramaturgas, vienas žymiausių graikų tragedijų autorių kartu su Sofokliu ir Euripidu. Trylika kartų laimėjo tragikų varžybas. Sukūrė apie devyniasdešimt dramos kūrinių. Išliko septynios dramos (šešios mitinės ir viena istorinė). Pagrindinė kūrybos tema – pasaulio harmonija ir jos išsaugojimas. Garsiausios tragedijos: „Prikaltasis Prometėjas“, „Septynetas prieš Tėbus“, trilogija „Orestėja“ (ją sudaro trys tragedijos: „Agamemnonas“, „Choeforos“ ir „Eumenidės“).
Aischilas dalyvavo visuose svarbiausiuose mūšiuose tarp graikų ir persų prie Maratono, Salaminos ir Platajų. Mirė Sicilijoje, Dželos mieste.
Nove Viknas

Istorija

Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1827 m. kaime buvo 41 namas ir 205 gyventojai. 1921 m. kaime buvo 43 namai ir 258 gyventojai.
Naft Al-Wasat SC

Istorija

Klubas įkurtas 2008 m.
Tarchumas Murnikas

Biografija

Murnikas atstovavo Lietuvai 1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Individualioje plento rungtyje sportininkas nuo nugalėtojo atsiliko  kiek mažiau nei valanda ir galutinėje įskaitoje užėmė 50-ą vietą. Tai geriausias Lietuvos tarpukario dviratininkų rezultatas olimpinėse žaidynėse. Atstovavo „Makabi“ klubą.
PvE

PvE arba Player versus Environment (liet. Žaidėjas prieš aplinką) – terminas, naudojamas internetiniuose žaidimuose, pvz., MMORPG ir MUD arba kituose kompiuteriniuose vaidmenų žaidimuose nusakyti žaidėjo kovai prieš kompiuterio valdomus padarus (NPC). Norint nusakyti žaidėjo kovą prieš kitą žaidėją naudojamas terminas PvP.
Dažniausiai PvE rėžime galima žaisti vienam, kartu su kitais žaidėjais arba su kompiuterio valdomais draugais. PvE režimas dažnai turi siužetą, kurio lydimas žaidėjas vykdo misijas (užduotis). Misijos gali būti dažnai vykdomos bet kokia tvarka. Pavyzdžiui, „Guild Wars“ žaidimas pasakoja savo istoriją rodydamas vaizdo intarpus ir dialogus su ne žaidėjo personažais (NPC). Žaidėjai, žaidžiantys PvE režime, dažnai yra apsaugoti nuo kitų žaidėjų nužudymo arba daiktų pavogimo.
Kai kuriuose žaidimuose, pvz., „World of Warcraft“, žaidėjai gali pasirinkti, ar žaisti atvirame pasaulyje su PvP kovos elementais ar vykdyti misijas be PvP.
2010 m. Bahreino Grand Prix

Treniruotės

Pirmose penktadienio treniruotėse, kurios pradėjo 2010 m. sezoną, greičiausias buvo Force India lenktynininkas Adrianas Sutilas, nuvažiavęs naujos konfigūracijos trasos ratą per 1:56.583 min. Antras liko pirmas lenktynes su Scuderia Ferrari važiuojantis Fernando Alonso (1:56.766), trečias - lenkas Robertas Kubica su Renault (1:57.041). Šiose treniruotėse pirmą kartą į trasą išvažiavo nauja Hispania ekipa, tačiau trasoje pasirodęs brazilas Bruno Senna nuvažiavo tik tris ratus.
Antrose penktadienio treniruotėse greičiu pasižymėjo vokietis Nico Rosbergas (1:55.409) antroje vietoje likusį britą Lewisą Hamiltoną aplenkęs beveik puse sekundės (1:55.854). Trečias liko N. Rosbergo komandos draugas kitas vokietis Michaelis Schumacheris (1:55.903).
Šeštadienio treniruotėse greičiausias buvo ispanas Fernando Alonso su Ferrari (1:54.099). N. Rosbergas (1:54.368) liko antras, o trečioje vietoje buvo australas Markas Webberis (1:54.500).
Litavimas

Litavimas – terminis procesas, naudojamas tam tikroms medžiagoms nejudamai sujungti. Lituojant pasiekiamas skystas medžiagos būvis išlydant lydmetalį (lydomasis litavimas) arba sukeliant difuziją tarp sąlyčio paviršių (difuzinis litavimas). Taip išlydomas tik medžiagos paviršius, o likęs ruošinys lieka nepaveiktas, nes nėra pasiekiama jo medžiagos lydymosi temperatūra. Lydmetaliui sustingus, panašiai kaip ir suvirinimo būdu, gaunama nejudama jungtis.
Litavimas nuo suvirinimo skiriasi tuo, kad suvirinant viršijama jungiamų komponentų lydymosi temperatūra; tuo tarpu lydant, nors ir vyksta tokie pat cheminiai procesai, lydymosi temperatūra vis dėlto nėra viršijama. Cheminė jungties sudėtis priklauso nuo pasitelkiamų pagalbinių priemonių (suvirinant – suvirinimo vielos, lituojant – litavimo pastos arba litavimo vielos).

Istorija

Litavimas naudojamas jau labai seniai – esama įrodymų, kad šis metodas buvo žinomas jau 5000 m. pr. m. e., jei ne dar seniau. Tais laikais paplitę metalai – auksas, sidabras ir varis – buvo naudojami kulto paskirties daiktams ir papuošalams gaminti, o litavimas buvo pasitelkiamas kaip jungimo būdas. Lituojant difuziniu būdu, vario druskos redukuojamos pasitelkus degančias medžio anglis; išgautas varis cheminių reakcijų metu su auksu arba sidabru susijungia į  litavimui tinkamą lydinį. Susidaręs lydinys pasižymi žemesne lydymosi temperatūra nei grynas auksas, sidabras ar varis.
66,5 % aukso ir vario lydinio lydymosi temperatūra (889 °C) yra žemesnė nei aukso (1063 °C), sidabro (961 °C) ar vario (1100 °C). Vario druskų pagrindą gali sudaryti, pvz., vario karbonatas malachito miltelių pavidalu, taip pat alūno ir natrio junginių priemaišos kaip rišamoji medžiaga. Senovės Egipto laikų kapuose esančiuose piešiniuose vaizduojami aukso dirbinių meistrai, vamzdeliais pučiantys orą į degančias medžio anglis. Paskui imta taikyti šiais laikais naudojamą metodą, kuriame naudojama jau paruoštas lydinys. Tarp šios litavimo technikos pavyzdžių galima paminėti Senovės Egipto valdovo Tutanchamono auksinę kaukę, auksinį šumerų durklą, pagamintą 2600 m. pr. m. e., rastą Ūro miesto teritorijoje, Eufrato upės pakrantėje ir auksinį etruskų papuošalą (VI a. pr. m. e.).
Nils Åberg

Biografija

1907 m. baigė Upsalos universitetą, 1912 m. apgynė daktaro disertaciją. Nuo 1915 m. Upsalos universiteto, nuo 1928 m. Stokholmo universiteto dėstytojas, nuo 1940 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Tyrė archeologinius periodus nuo eneolito iki ankstyvųjų viduramžių. Taikydamas tipologijos ir kryžminio datavimo metodus sukūrė senienų chronologijos sistemą. Parašė keliolika monografijų, svarbiausia – „Bronzos ir ankstyvojo geležies amžiaus chronologija“ apima įvairius Europos regionus. Veikale „Rytų Prūsija tautų kraustymosi laikotarpiu“ analizuoja V a. – VIII a. baltų archeologinės medžiagos chronologiją, tipologiją, dirbinių ornamentiką.
Drokija

Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1777 m. 1830 m. miestelyje gyveno 25 šeimos. Pagal rastus 1847 m. dokumentus, miestelyje buvo pastatyta maža vynuogių perdirbimo įmonė. Šalia tekančio upelio 1875 m. buvo pastatyti du malūnai. XIX a. pabaigoje nutiesta geležinkelio linija. 1973 m. Drokijai buvo suteiktas miesto statusas.
Visbičo ir Fenlando muziejus

Istorija

1835 m. įkurta Visbičo muziejaus draugija. Augant muziejaus eksponatų skaičiui 1847 m. atidarytas dabartinis muziejaus kompleksas šalia miesto pilies. Tuo metu kompleksas priklausė muziejaus ir literatų draugijoms. 1877 m. vieninteliu komplekso savininku tapo muziejininkai.

Ekspozicijos

Muziejus specializuojasi Anglijos istorija. Laikomi originalūs Čiarlzo Dikenso rankraščiai, Chauncy Hare Townshend užrašai, Thomas Clarkson daiktai ir parodomosios priemonės, kurios naudotos kalbose už prekybos vergais panaikinimą. Taip pat laikomi ir užsienio istorijos artefaktai. Vienas žinomiausių – Napoleono Bonaparto pusryčių servizas, kurį jis prarado Vaterlo mūšio metu.
1934 m. nepavykęs perversmas Lietuvoje

Eiga

Kilus bruzdėjimui armijoje, 1934 m. susibūrė nauja karininkų grupė, kurios vienas iš pagrindinių organizatorių buvo aviacijos majoras Jonas Špokevičius. Buvo suformuluoti 6 reikalavimai, kurių esmę sudarė grįžimas į 1926 m. gruodžio perversmo dvasią ir santvarką, siekiant grąžinti A. Voldemarą į valdžią, atkurti „Geležinio Vilko“ organizaciją, priversti atsistatydinti Juozo Tūbelio vyriausybę.
Sukilimas prasidėjo naktį iš birželio 6–osios į 7-ąją. Apie 2 val. nakties šarvuotis įvažiavo į Kariuomenės štabo kiemą, paskui jį sekė 2-ojo ir 5-ojo pėstininkų pulkų daliniai. Karo policijos mokyklos personalas užėmė Kauno komendantūrą. Tankai „Renault F-17“ išsidėstė prie geležinkelio stoties, 3-osios policijos nuovados, geležinkelio ir Panemunės tiltų. Buvo užimta telefono centrinė, o kiek vėliau ir automatinė centrinė, dislokuota Teisingumo ministerijoje. Tuo pat metu sukilėliai užėmė Šančių karinę telefono centrinę ir Kariuomenės štabo pagrindinę būstinę. Užėmus svarbiausią kariuomenės koordinavimo centrą – Kariuomenės štabą ir paralyžiavus telefono ryšį, buvo imtasi antrosios sukilimo dalies: generolas Petras Kubiliūnas, kuris vėliau atsiribojo nuo sukilimo nuostatų, kartu su vienu pulkininku pas prezidentą du kartus vyko derėtis dėl anksčiau sutartų reikalavimų, tačiau jo siūlymai buvo atmesti.
Nesutarus dėl tolesnės maišto eigos pučas išblėso ir prasidėjo sukilėlių areštai. Daugeliui maišto vadovų buvo atimti karininkų laipsniai, apdovanojimai, jie paleisti į atsargą, pažeminti laipsniu arba atleisti, trys jų nuteisti mirties bausme, bet paskui ji pakeista 12 metų kalėjimo. Pats A. Voldemaras nuteistas 12 metų kalėti, tačiau 1938 m. jam buvo suteikta malonė su sąlyga, jog šis pasitrauks į užsienį.
Anot istoriko Česlovo Iškausko, tai buvo vienas iš 6 „Geležinio vilko“ rengtų pučų per 1929–1934 m., tačiau vienintelis išaugęs iki sukilimo.
Pakumulšiai

Istorija

1950–1963 m. buvo Pakumulšių apylinkės centras. Iki 2009 m. veikė Pavenčių vidurinės mokyklos pradinio ugdymo skyrius.
Lietuvos nacionalinis muziejus

Lietuvos nacionalinis muziejus – didžiausias ir vienas seniausių šalyje Lietuvos kultūros paveldo muziejus.

Istorija

Jo ištakos sietinos su 1855 m. gegužės 11 d. Eustachijaus Tiškevičiaus įkurtu Senienų muziejumi Vilniuje, kuris buvo įsteigtas uždarytame po 1830–1831 m. sukilimo Vilniaus universitete. Pastarojo veiklą nutraukė rusifikacinė politika, vykdyta po 1863–1864 m. sukilimo. 1865 m. suvalstybintas, 1868–1869 m. didžioji jo lituanistinių rinkinių dalis išvežta į Maskvą.
1918–1919 m. Jonas Basanavičius ėmėsi kurti Istorijos ir etnografijos muziejų, tačiau Lenkijai okupavus Vilnių šis darbas nutrūko. 1920–1939 m. rinkiniai buvo saugomi Vilniaus Stepono Batoro universitete, kur ilgainiui įkurti Etnografijos, Archeologijos ir Gamtos muziejai. 1940 m. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, Vilniuje veikusių muziejų rinkiniai buvo nacionalizuoti ir perduoti Lietuvos TSR mokslų akademijai. 1941 m. prie pastarosios akademijos Etnologijos instituto pradėjo veikti Etnografijos muziejus. Vinco Žilėno pastangomis 1952 m. buvo įsteigtas Istorijos ir etnografijos muziejus. Nuo 1965 m. muziejui ėmus kurtis Vilniaus pilių teritorijoje, 1968 m. lapkričio 5 d. Naujajame arsenale buvo atidaryta Lietuvos istorijos ekspozicija. 1992 m. pavadintas Lietuvos nacionaliniu muziejumi.
Monticho įlanka

Monticho įlanka (isp. Golfo de Montijo) – Ramiojo vandenyno įlanka ties pietiniais Panamos krantais, į vakarus nuo Asuero pusiasalio. Ilgis 40 km, plotis iki 30 km. Ties įlankos išėjimu į vandenyną yra pailga Sebako sala, o pačioje įlankoje – Gobernadoro ir Leoneso salos.
Pakrantės pelkėtos, apaugusios mangrovėmis. Įteka San Pablo upė.
Pienionių valsčius

Pienionių valsčius (arba Pienionių pavietas, Pienionių apskritis) buvo Aukštaitijoje, į vakarus nuo Šventosios. Centras – Pienionys.
Alfonsas Stanevičius

Biografija

1994 m. Žvirblonių žemės ūkio bendrovės pirmininko pavaduotojas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo rajono skyriaus narys.
1995–1997 m. ir 1997–2000 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Bronė, vaikai Edita, Aušra.
Andrius Zenkovičius

Biografija

1764 metais buvo LDK konfederacijos nerys. 
1785 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu, 1769 metais Švento Stanslovo ordino kavalierius.