Aleksandras

Bendra valdymo laikotarpio charakteristika

Aleksandro valdymo laikotarpis pasižymėjo nuolatiniais LDK karais su kaimyninėmis šalimis. Pavojingiausias Lietuvos kaimynas tuo metu buvo sparčiai stiprėjanti Maskvos Didžioji Kunigaikštystė, nemažai rūpesčių kėlė ir du Maskvos sąjungininkai – Mengli Girėjaus valdomas Krymo chanatas ir gospodario Stepono Didžiojo valdoma Moldova, kurių karinės pajėgos aptariamu laikotarpiu dažnai puldinėjo LDK pietines sritis (XVI a. pradžioje Krymo raitelių būriai ne kartą įsiveržė ir į tikrąją Lietuvą, 1503 m. pasiekė net Vilniaus apylinkes). 
Aleksandro valdymo laikotarpiu ženkliai suintensyvėjo Lietuvos parlamentarizmo sistemos raida; kita vertus, Aleksandro nuolaidos LDK Ponų tarybai faktiškai atvėrė kelią didikų oligarchijos įsigalėjimui Lietuvoje.
Apie 1501 m. Aleksandro nurodymu Lietuvoje iki tol galiojusius atskirus įstatymus (vad. „nuostatus“) bei teismų „užrašymus“ pradėta kodifikuoti į vieningą „rašytinę teisę“, − šio darbo rezultatu tapo apie 1522 m. sudarytas ir 1529 m. įsigaliojęs I Lietuvos Statutas.
Valdant Aleksandrui per didžiojo kunigaikščio ir kai kurių didikų dvarus Lietuvoje ėmė plisti renesanso ir humanizmo idėjos (daugelis architektūros istorikų mano, kad būtent Aleksandras buvo Vilniaus Žemutinės pilies Valdovų rūmų perstatymo renesansiniu stiliumi iniciatorius). Aleksandro valdymo pradžioje  imta reguliariai tvarkyti bei sisteminti valstybės archyvą (Lietuvos Metriką), patobulinta LDK oficialiosios raštvedybos sistema, be to, iš esmės reorganizuota didžiojo kunigaikščio raštinė, nuo šiol tapusi labiau „lotyniška“, nei „rusėniška“.

Valdymo pradžia. Ponų tarybos teisių išplėtimas

Lietuvoje Aleksandras nuolat lankydavosi nuo 1479 m., o Lietuvos didžiojo kunigaikščio pareigas ėjo faktiškai jau nuo 1488 m. (dalies istorikų manymu – nuo 1490 m.), tuomet savo tėvo paliktas Vilniuje kaip didžiojo kunigaikščio vietininkas. Taigi 1492 m. liepą Vilniuje susirinkęs visų LDK žemių atstovų seimas (jis laikytinas pirmuoju tikru seimu Lietuvos valstybės istorijoje, – anksčiau Lietuvoje būdavo šaukiami tik LDK Ponų tarybos posėdžiai ir šios tarybos išplėstiniai posėdžiai) Aleksandrą didžiuoju kunigaikščiu ne išrinko, o tik patvirtino (liepos 20 d.). Tą patį mėnesį Petrakave susirinkęs Lenkijos seimas Aleksandrą ketino kviesti užimti ir Lenkijos karaliaus sostą, tačiau liepos pab. į šį sostą atsisėdo Aleksandro brolis Janas Olbrachtas, paremtas už motinos pinigus pasamdyto kariuomenės dalinio, – taip kuriam laikui nutrūko nuo 1447 m. gyvavusi LDK ir Lenkijos karalystės personalinė unija. 
Aleksandro pakėlimo didžiuoju kunigaikščiu ceremonija įvyko 1492 m. liepos 26 d. Vilniaus katedroje; ceremonijos metu LDK didikai Aleksandrą paragino valdyti tautą „pagal lietuviškus papročius, arba pagal Vytauto pavyzdį“.
1492 m. rugpjūčio 6 d. Aleksandras specialia privilegija išplėtė LDK Ponų tarybos teises ir apribojo Lietuvos didžiojo kunigaikščio valdžią: nuo šiol didysis kunigaikštis jau nebegalėjo bausti Ponų tarybos narių už kitokios nei valdovo nuomonės išsakymą, taip pat be Tarybos žinios keisti jo kartu su Taryba priimtų nutarimų; be to, Ponų taryba įgijo teisę atmesti didžiojo kunigaikščio jai siūlomus svarstyti klausimus.

Aleksandras ir lietuvybė

Aleksandras, kaip ir daugelis kitų Lietuvos didžiųjų kunigaikščių, rūpinosi lietuvių kalbos vartojimu LDK katalikų bažnyčiose. Pritardamas Vilniaus vyskupo Alberto Taboro siekiui padidinti Vilniaus vyskupijoje lietuviškai mokančių kunigų skaičių, 1501 m. rugsėjį Aleksandras šio vyskupo naudai atsisakė vad. valdovo patronato teisės 28 Vilniaus vyskupijos parapijose bei dar 5 atskirose bažnyčiose. 
Kai kurie tyrinėtojai Aleksandrą laiko paskutiniuoju Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu, mokėjusiu ir kalbėjusiu lietuviškai (kad Aleksandras mokėjo lietuvių kalbą, netiesiogiai rodo tam tikri nuo jo valdymo pradžios fiksuojami LDK kanceliarinės slavų kalbos pokyčiai, – Aleksandro raštininkai, skirtingai nei Kazimiero raštinėje dirbę jų pirmtakai, jau nebeiškraipydavo didžiojo kunigaikščio lietuviškai diktuojamuose tekstuose pasitaikydavusių socialinės ūkinės srities lituanizmų, o ir pačių šių lituanizmų Aleksandro padiktuotuose dokumentuose yra kur kas daugiau nei ankstesnių Lietuvos valdovų dokumentuose).

Aleksandro santykiai su LDK žydais

Dalis tyrinėtojų Aleksandrą laiko pirmuoju Lietuvos valdovu judofobu. Mat 1495 m. šis Lietuvos žydams prasiskolinęs monarchas išvarė iš LDK beveik visus joje gyvenusius judėjus, t. y. LDK žydus ir karaimus; tiesa, vėliau, jau tapęs Lenkijos karaliumi, Aleksandras suprato, kad be gaivinančio žydų kapitalo poveikio sunkių karų su Maskva bei nuolatinių grobiamųjų Krymo totorių puldinėjimų nualintą LDK ūkį gali ištikti tikra katastrofa, ir nuo 1503 m. jau nebedraudė LDK judėjams gyventi jų gimtosiose vietose.

Aleksandro valdomos LDK santykiai su Lenkija

Nuo XV a. paskutiniojo dešimtmečio vidurio Aleksandras nuolat prašė Lenkijos paremti LDK šiai atremiant totorių puldinėjimus bei rengiantis naujam karui su Maskva. Nepaisant lenkų pusės keletą kartų duotų pažadų paremti su Maskva kariaujančią Lietuvą karine jėga, Lietuva visu Aleksandro valdymo laikotarpiu tokios pagalbos taip ir nesulaukė. Tačiau 1496 m. slapto pasitarimo su Janu Olbrachtu metu Aleksandrui pavyko susitarti dėl bendro Lenkijos ir Lietuvos kariuomenių žygio prieš Juodosios jūros šiaurinėje pakrantėje dar 1484 m. įsitvirtinusius turkus bei totorius (atrodo, Lietuva tuo žygiu tikėjosi susigrąžinti iš Osmanų imperijai pavaldžios Edisano ordos Juodosios jūros pakrantės ruožą tarp Dniepro ir Dniestro žemupių). 
1497 m. vasarą ir rudenį vykęs sutartasis Lenkijos ir Lietuvos kariuomenių žygis, Janui Olbrachtui paties žygio metu netikėtai pakeitus puolimo objektą, virto vad. Moldovos žygiu ir skaudžiu Lenkijos kariuomenės pralaimėjimu; Konstantino Ostrogiškio vadovaujama LDK kariuomenė šio žygio metu tik sumušė (liepos pab., netoli Braclavo) nežinomo dydžio totorių kariuomenės dalinį bei atstatė moldavų prieš porą metų apgriautą Braclavo tvirtovę, o į Moldovos teritoriją įkandin lenkų nebuvo įžengusi (Aleksandro reikalavimui žygiuoti į Moldovą griežtai pasipriešino LDK didikai).   
1501 m. birželį mirus Lenkijos karaliui Janui Olbrachtui, Aleksandras tuoj pat ėmė rūpintis gauti Lenkijos karalystės karūną. Tų pačių metų rugpjūčio pab. Lenkijos seimas nauju Lenkijos karaliumi nutarė skelbti Aleksandrą, tačiau su išlyga, kad šis, tapęs karaliumi, prijungs prie Lenkijos LDK. Aleksandras, nuolat prašęs Lenkijos suteikti Lietuvai jai labai reikalingą karinę pagalbą, sutiko su visomis lenkų sąlygomis ir netrukus išvyko į Melniką (Palenkė) susitikti su specialia Lenkijos seimo delegacija, turėjusia perduoti Aleksandrui karalystės valdžią.