google/wiki40b huggingface dataset:
Nykštukinė skruzdėda

Išvaizda

Daugumoje kalbų nykštukinės skruzdėdos pavadintos pagal jų du ilgus lenktus nagus, esančius ant antrojo ir trečiojo priekinių galūnių pirštų. Skruzdėdoms tai ne tik padeda pasiekti maistą, tvirtai įsikibti į medžių šakas, bet ir yra puikus ginklas. Didesnieji nykštukinių skruzdėdų giminaičiai tokių nagų neturi.
Kūno ilgis – 16-23 cm, uodegos – 16-30 cm. Svoris gali būti nuo 300 g iki 500 g. Kailio spalva – aukso geltonumo, ruda, pilka. Uodega ilga, tvirta, kibi.

Mityba

Kaip ir jų didesnieji giminaičiai, nykštukinės skruzdėdos minta daugiausia skruzdėlėmis, taip pat termitais, bitėmis, kitais vabzdžiais.
Priekinių letenų nagais skruzdėdos išardo skruzdėlių ar kitų vabzdžių lizdus ir savo ilgu lipniu liežuviu gaudo grobį. Skruzdėdų burna mažytė ir bedantė, todėl sugautus vabzdžius sutrina specialūs skrandžio raumenys, tik po to grobis pradedamas virškinti.

Dauginimasis

Apie skruzdėdų lytinį brendimą ir dauginimąsi žinoma palyginti nedaug. Manoma, kad patelės nėštumas trunka apie 6 mėnesius. Žiemą, gruodžio-sausio mėnesį gimsta vienas jauniklis. Šis iš pradžių minta motinos pienu, vėliau – apvirškintais vabzdžiais. Pirmus mėnesius motina nešiojasi jauniklį, tvirtai įsikibusį į jos uodegą. 9 mėnesių amžiaus jaunikliai tampa savarankiški. Lytinė branda – 1 metai.
Kryžius (heraldika)

Heroldinis kryžius, paprasčiausioje formoje, yra stulpo ir juostos kombinacija (žiūrėti Heroldinės figūros (heraldika) .
Paprastai kryžius komponuojamas skydo centre. Heraldikoje nėra daugiau tokios figūros, kuri turėtų tiek daug įvairių formų. Vieni tyrinėtojai mano, jog yra apie 30 kryžiaus formų, kiti kalba apie 50. Vienas XIX a. tyrinėtojas suskaičiavo ir sugebėjo įvardinti net ~450 kryžių formas.

Kryžių formos

Dažniausiai pasitaikančios kryžių formos.
Smolnis

Smolnis (Smolnio institutas, rus. Смольный институт) – Sankt Peterburge esantis pastatas, architektūros ir istorijos paminklas, Sankt Peterburgo gubernatoriaus rezidencija ir muziejus.
Pastatas baigtas statyti 1806 m. pagal architekto Džakomo Kvarengi projektą Jekaterinos II užsakymu. XIX a. – XX a. pradžioje jame veikė Smolnio kilmingųjų mergaičių institutas (pirmoji Rusijoje moterų švietimo įstaiga). Į institutą buvo priimamos dvarininkų dukros, kurios buvo ruošiamos aukštuomenės gyvenimui: mokėsi rašto, istorijos, geografijos, užsienio kalbų, muzikos, šokių, piešti. Mokslas truko 12 metų.
Smolnis į istoriją įėjo bolševikinio Spalio perversmo metu, kadangi jame buvo įsikūręs sukilėlių štabas. Iki sostinės perkėlimo į Maskvą čia dirbo Lenino vadovaujama bolševikų vyriausybė. Vėliau čia veikė Petrogrado miesto darbininkų, kareivių ir valstiečių taryba, VKP(b)/TSKP miesto komitetas (iki pat 1991 m.). Vėliau čia buvo miesto mero, o nuo 1996 m. – Sankt Peterburgo gubernatoriaus rezidencija. Pastate įrengta keletas istorinių ekspozicijų.
1934 m. čia buvo nužudytas Sergejus Kirovas.
Anatolijos plokščiakalnis

Anatolijos plokščiakalnis (turk. Anadolu Yaylasi) – Mažosios Azijos kalnyno centrinė dalis Turkijoje, tarp Ponto kalnų (šiaurėje) ir Tauro kalnų (pietuose). Ilgis iš vakarų į rytus apie 700 km. Didžiausias aukštis 3916 m (Erdžijo ugnikalnis), vyraujantis 800–1500 m. Yra daugiau, kaip 2000 m aukščio (400–600 m santykinio aukščio) kalnagūbrių. Pietuose yra nenuotakių daubų su druskožemiais ir druskingais ežerais (Tūzo ežeras). Anatolijos plokščiakalnis susidaręs iš paleozojaus, paleogeno ir neogeno uolienų.
Klimatas žemyninis, sausas; vidutinė temperatūra sausį nuo -15 iki 0 °C, liepą 16 – 23 °C. Kritulių plokščiakalnio viduryje iškrenta apie 200 mm, pakraščiuose 350–500 mm; daugiausia pavasarį. Didžiausios upės: Didysis Menderesas, Kyzyl Irmakas ir Sakarija. Būdingos sausosios stepės, pusdykumės, dygių krūmokšnių brūzgynai. Pagrindiniai miestai: Ankara, Konija, Kaiseris, Kirikalė.
Moča (sala)

Moča (isp. Mocha) – sala vidurio Čilėje, 34 km į vakarus nuo Tirua, priklauso Bio Bijaus regionui (Arauko provincija). Plotas 48 km². Paviršius kalvotas, iškyla iki 390 m (Ramireso k.). Paviršius daugiausia apaugęs miškais.
Močos saloje gyvena ~800 žmonių. Yra aerodromas, kelios prieplaukos. Verčiamasi daugiausia žvejyba, vystomas turizmas. Dalis salos paskelbta rezervatu.
Saloje seniau gyveno pakrančių mapučiai (lafkenčiai). XVII a. jie iš salos buvo iškeldinti į dabartinio Konsepsjono vietą. Močoje dažnai apsistodavo piratai, jūrininkai iš sudužusių laivų. XIX a. aplinkiniuose vandenyse plaukiojo banginių medžiotojai. Būtent čia plaukiojo kašalotas albinosas Mocha Dick, kurio istorija įkvėpė Hermaną Melvilį parašyti knygą „Mobis Dikas“.
Gramo dažymas

Gramo metodas (dažymas Gramo būdu) – tai bandymuose naudojamas bakterijų atskyrimo į dvi grupes būdas. Pagal chemines ir fizines bakterijų ląstelių sienelių savybes atskiriamos gram - teigiamų ir gram - neigiamų bakterijų grupės.
Būdą 1884 m. išrado danų mokslinkas Hansas Kristianas Gramas (Hans Christian Gram, 1853–1938), bandymuose su Streptococcus pneumoniae ir Klebsiella pneumoniae bakterijomis.

Dažymo procesas

Pradžioje mėginėlis nudažomas kristaliniu violetu (arba kitu baziniu dažu), vėliau praplaunamas vandeniu ir pridedama Gramo jodo reagento (jodo tirpalas sutvirtina dažus bakterijų ląstelių sienelėse); vėl praplaunamas vandeniu ir paskui organiniu tirpikliu, etanoliu arba acetonu. Gram - teigiamos bakterijos išlaiko pirminę dažo spalvą, o gram - neigiamos jos netenka. Tada papildoma antruoju dažu (naudojamas safraninas, Gram fuksinas), praplaunama ir pagal spalvas sprendžiama: gram - teigiamos bakterijos išlaiko pradinio nudažymo spalvas ir neįsisavina antrojo dažo, todėl atrodo tamsiai violetinės. Jei bakterijos yra gram - neigiamos, jos bus nusidažiusios antrąja, rožine spalva.
Šiame procese svarbiausia, kad gram - teigiamos ir gram - neigiamos bakterijos skirtingai reaguoja į dažus nuplaunantį skystį, nes gram - teigiamas bakterijas dengiančiame peptidoglikano sluoksnyje vyksta dehidratacija ir kristalinis violetas „įstringa“ ląstelėje, o gram - neigiamose bakterijose skystis pradžioje ištirpdo riebalų sluoksnį, o plonas toliau sekantis peptidoglikano sluoksnis nėra pajėgus sulaikyti dažus.
Jonas Kairiūkštis

Biografija

Motina Julija Vichert-Kairiūkštienė (1864–1949), tėvas Juozas Kairiūkštis (1855–1937), sesuo Halina Kairiūkštytė-Jacinienė, brolis Vytautas Kairiūkštis, sūnus Tomas Kairiūkštis, duktė Silvija Regina Kairiūkštytė-Raškauskienė.
1916 m. baigė Martyno Yčo gimnaziją Voroneže. 1917 m. dalyvavo revoliuciniuose įvykiuose Petrograde, Lietuvos socialdemokratų partijos Petrogrado organizacijos veikloje, buvo darbininkų deputatų tarybos narys. 1920 m. baigęs Petrogrado karo medicinos akademiją grįžo į Lietuvą.
1924 m. išlaikė valstybinius egzaminus gydytojo licencijai Lietuvoje gauti, dirbo gydytoju Kalvarijoje. 1924–1932 m. Tauragės valstybinės psichiatrinės ligoninės vedėjas. 1924–1925 m. Tauragės suaugusiųjų gimnazijos mokytojas. 1932 m. persikėlė į Kauną, kur tęsė dirginamosios terapijos eksperimentus. 1937 m. medicinos mokslų daktaras. Nuo 1937 m. dėstė Vytauto Didžiojo universitete, 1941 m. profesorius. 1942–1944 m. Vilniaus neurologinės ligoninės gydytojas. Nuo 1944 m. dėstė Vilniaus universiteto Medicinos fakultete, 1944–1948 m. Farmakologijos, 1944–1957 m. dar ir Fakultetinės terapijos katedros vedėjas, 1944–1951 m. Medicinos fakulteto dekanas. 1946 m. LSSR MA narys korespondentas.
Buvo „Kultūros“ bendradarbis. Vienas iš Laisvamanių sąjūdžio Lietuvoje iniciatorių, kartu su dr. Jonu Šliūpu, Jonu Ilgūnu, Karoliu Valašinu, Alfonsu Žukausku bei kt. 1924 m. Šiauliuose įkūrė Lietuvos laisvamanių etinės kultūros draugiją. 1933–1939 m. redagavo žurnalą „Laisvoji mintis“, bendradarbiavo žurnale „Kultūra“. Išleido darbų apie tuberkuliozę, bronchinę astmą, laisvamanybę. Eksperimentinės ir klinikinės farmakologijos pradininkas Lietuvoje. Sukūrė (su kitais) neobenzinolio preparatą kai kurių formų tuberkuliozei ir alergijai gydyti.
Takna

Istorija

XIX a. Takna suvaidino svarbią rolę Peru istorijoje. 1836–1839 m. miestas buvo Peru-Bolivijos konfederacijos ir Pietų Peru Respublikos sostine. Ramiojo vandenyno karo metu miestą okupavo Čilė. 1929 m. Takna buvo grąžinta Peru.
Avelino provincija

Istorija

Provincijos teritorija beveik atitinka Neapolio laikų Ultros kunigaikštystės žemes, tik kelios vietovės priklausė Citros kunigaikštystei ar Kapitanatai. Senovėje ši sritis vadinosi „Hirpinia“ pagal oskų žodį, reiškiantį vilką. Jų čia pasitaiko ir dabar, tik mažiau. Dabar Avelino provincijoje yra daug regioninių parkų.
Nijolė Dirginčienė

Biografija

1975 m. baigė Šilutės 3–ąją vidurinę mokyklą, 1976–1981 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute. 1997–1998 m. studijavo Vilniaus universiteto Filosofijos fakultete, 2007 m. baigė Kauno technologijos universiteto vadybos ir verslo administravimo magistrantūrą.
1975–1976 m. Kivylių aštuonmetės mokyklos, 1981–1983 m. Birštono vidurinės mokyklos mokytoja, 1983–1985 m. Birštono pionierių namų metodininkė, 1985–1990 m. Birštono liaudies deputatų tarybos Vykdomojo komiteto atsakingoji sekretorė, pirmininko pavaduotoja. 1991–2000 m. Valstybinio socialinio draudimo fondo valdybos Birštono skyriaus vedėja, 2000–2005 m. Socialinio draudimo mokymo ir tyrimo centro Birštono filialo vedėja, 2005–2007 m. balandžio mėn. Birštono savivaldybės administracijos direktorė. 2007–2008 m. UAB „Kamintos investicija“ investicijų direktorė. 2007 m. ir nuo 2008 m. Birštono savivaldybės merė.
Nuo 1990 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narė, nuo 2003 m. skyriaus pirmininko pavaduotoja, nuo 2008 m. skyriaus pirmininkė. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Birštono klubo pirmininkė, Kauno apskrities koordinatorė.
1985–1990 m. ir 1990–1995 m. Birštono tarybos deputatė, 1995-1997 m., 1997-2000 m., 2000-2003 m. 2003-2005 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Birštono savivaldybės tarybos narė. 
Sutuoktinis Jonas Dirginčius, g. 1956 m., sūnūs Tadas, g. 1979 m. ir Justas, g. 1984 m.
Čilojė

Čilojė (isp. Isla de Chiloé arba Isla Grande de Chiloé) – sala Ramiajame vandenyne, Čilojės salyne, prie Čilės krantų. Priklauso Los Lagoso regionui.

Geografija

Plotas – 8394 km² (antra pagal dydį šalyje ir penkta Pietų Amerikoje). Nuo žemyno salą skiria Čakao sąsiauris, Ankudo ir Korkovado įlankos. Salos ilgis – 190 km, plotis 55–65 km. Vakariniu pakraščiu driekiasi kalnai, siekiantys 820 m aukštį. Rytuose – kalvota lyguma. Klimatas vidutinių platumų, vėjuotas, lietingas, vėsus. Vidutinė metinė temperatūra 11 °C. Lyja ištisus metus, iškrinta nuo 2500 mm kritulių rytuose iki 4000 mm vakaruose. Žiemą kartais pasninga. Upės trumpos, vandeningos, įteka į vandenyną; pagrindinės – Medina ir Čepu. Čiloję dengia Valdivijos drėgnieji miškai. Auga paprastoji luma, blizgusis notofagas, čilbambukis, gunera, lazdyninis čiliukas, kiparisinė ficroja. Iš gyvūnų sutinkama Darvino lapė, elniai pudu, pakrantėse lankosi banginiai. Įsteigtas Čilojės nacionalinis parkas. Sala laikoma bulvių tėvyne.

Istorija

Pirmieji salos gyventojai buvo klajokliai čonai. Vėliau mapučių gentis huiljičiai iš žemyno atsikraustė į Čiloję, pradėjo verstis žvejyba ir žemės ūkiu. 1567 m. salą „atrado“ ispanai, įkūrė Kastro uostą, kuris vėliau tapo jėzuitų misijos centru. Sala ilgą laiką buvo kolonistų ispanų bastionu ir prie Čilės prijungta tik 1826 m. 1960 m. Čilojė labai nukentėjo nuo stipraus žemės drebėjimo.

Gyventojai

2002 m. saloje gyveno 154,8 tūkst. gyventojų. Pagrindiniai miestai: Ankudas (39,9 tūkst.), Kastras (39,4 tūkst.), Keljonas (21,8 tūkst.), Dalkauė (12,8 tūkst.). Gyventojai verčiasi žvejyba, žemės ūkiu, turizmu, miškininkyste.

Kultūra

Čilojė unikali savo kultūra, architektūra, kraštovaizdžiais. Čia nėra tradicinių kolonijinių pastatų, tačiau yra daug nedidelių medinių bažnyčių, įkurtų jėzuitų. XIX a. pastatyta daug namų ant polių (palafito). 2000 m. Čilės architektūrinis palikimas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Aoristas

Aoristas (lot. aoristus, iš sen. gr. ἀόριστος = a(h)óristos – 'neapibrėžtas') – vienas iš gramatinių veiksmažodžio laikų, paprastai reiškiantis praeities arba bet kokius netęstinius įvykius.
Aoristas visų pirma siejamas su indoeuropiečių kalbomis. Aoristą manoma buvus vieną iš trijų indoeuropiečių prokalbės gramatinių laikų (drauge su esamuoju ir perfektu).
Aoristas plačiai naudotas senovės graikų kalboje: tiesioginis aoristas buvo naudojamas istorijų pasakojime ir žymėjo nedalomus įvykius, jų seką, apibūdino įvykius, nutikusius prieš pasakojamą istoriją, kartais – nekintančius įvykius, vykstančius bet kuriuo metu. Netiesioginės aoristo formos (subjunktyvas, imperatyvas, optatyvas, bendratis) naudoti specifiniuose kontekstuose, netiesioginėje kalboje, paliepimuose, galiojančiuose neribotam laikui.
Kita kalba, kurioje paplitęs aoristo naudojimas – sanskritas. Tiesa, įvairios aoristo formos plačiausiai sutinkamos Vedų kalboje, kur tebėra išsaugojusios savo prasmines funkcijas, o klasikiniame sanskrite aoristas gana retas, jo prasmė susiliejusi su perfekto arba imperfekto. Sanskrite naudojami 7 aoristo sudarymo būdai (sigmatiniai ir asigmatiniai), be tiesioginės nuosakos, dar sutinkami aoristo injunktyvas ir aoristo optatyvas. Aoristo injunktyvas išreiškia dažniausiai neribotą imperatyvų veiksmą (ypač su draudimais), arba tokį veiksmą, kurio neriboja laiko kategorijos.
Aoristas vartotas slavų kalbose, iki šių dienų išlikęs bulgarų, makedonų ir serbų-kroatų kalbose. Jo reikšmės susipina su paprastuoju būtuoju laiku, bet turi labiau baigtinę reikšmę.
Aoristas išskiriamas kai kuriose Kaukazo kalbose (gruzinų ir kt. kartvelų kalbose, chinalugų, udžių) ir reiškia baigtinį praeities veiksmą, o netiesioginėje nuosakoje – baigtiną veiksmą. Turkų kalboje aoristu vadinamas dažninis laikas.
Dietrich Buxtehude

Biografija

Dytricho Bukstehudės gimimo vieta ir data nežinomi. Jis tikriausiai gimė apie 1637 m. Bad Oldeslo (Vokietija, iš ten jo tėvas atvyko į Daniją) arba Helsingborge (Danija). Jo brolis Pėteris 1645 m. buvo pakrikštytas Helsingiore (Danija), kuris irgi gali būti tikėtina Dytricho gimimo vieta. Muzikos Dytrichas pramoko iš tėvo, kuris dirbo vargonininku Helsingborge. 1658 m. D. Bukstehudė paminėtas vargonininku Šv. Marijos bažnyčioje Helsingborge ir 1660 m. − Šv. Marijos bažnyčioje Helsingiore. 1660 m. užfiksuotas jo vizitas Kopehagoje. 1668 m. kitas vargonininkas paskirtas Šv. Marijos bažnyčioje Helsingiore. Tais pačiais metai D. Bukstehudė dokumentuotas krikštynose Liubeke, užėmė vargonininko postą vietos Šv. Marijos bažnyčioje (iki mirties) ir tapo miesto piliečiu. 1668 m. rugpjūčio 3 d. jis vedė Aną Margaretą Tunder. Poros pirmagimis vaikas Helena gimė 1669 m. ir tais pačiais metais mirė kūdikystėje. Viso pora susilaukė septynerių dukterų. 1674 m. Liubeko Šv. Marijos bažnyčioje palaidotas D. Bukstehudės tėvas Johanas. D. Bukstehudė nebepaliko Liubeko, kuriame mirė 1707 m. gegužės 9 d. Palaidotas Šv. Marijos bažnyčioje.
D. Bukstehudė garsėjo savo vargonų muzika (tokatos, preliudai, fugos, čakonos), skirta vestuvėms, laidotuvėms ir vietos koncertams (Abendmusiken). Jo kompozitoriaus ir muzikos mokytojo autoritetas augo. 1699 m. Johanas Pachelbelis jam dedikavo Hexachordum Apollinis. 1703 m. jį aplankė ir pas jį mokėsi Georgas Frydrichas Hendelis, 1705 m. − Johanas Sebastianas Bachas. Abu kompozitoriai tikėjosi tapti D. Bukstehudės įpėdiniais Liubeke, kuris dėl jo muzikinio autoriteto buvo virtęs žymiu vokiečių muzikos centru, tačiau D. Bukstehudė buvo iškėlęs sąlygą jiems vesti kurią nors iš savo dukterų, ko jie nepriėmė. D. Bukstehudė geriausiai žinomas savo muzika vargonams. Jis buvo parašęs vokalinių (išliko daugiau nei 100 kantatų) ir instrumentinių kūrinių, kurių daugelis aptikti tik XX a. ir, manoma, didžioji dalis per laiką pražuvo. D. Bukstehudė save laikė kilusiu iš Danijos, nors jo giminė neabejotinai buvo vokiečių. Garsiu jo kūriniu minima kančia Membra Jesu Nostri.
Mratinės užtvanka

Mratinės užtvanka – gelžbetoninė arkinė-gravitacinė užtvanka Pivos upės tarpeklyje Plužinės opštinoje (Juodkalnija), pastatyta 1976 m. Užtvankos sulaikytas vanduo užtvindė Pivos tarpeklį ir sudarė Pivos ežerą (plotas 12,5 km²), kuris yra antras pagal dydį Juodkalnijos ežeras.
Užtvankos aukštis – 220 m, ji viena aukščiausių Europos užtvankų. Užtvankos ilgis 268 m, viršuje storis 4,5 m. Apačioje užtvankos ilgis 30 m, storis – 36 m. Pamatas įkastas 38 m gilyn. Užtvanką sudaro 820 000 kubinių metrų betono ir 5000 tonų plieno. Užtvanka pradėta statyti 1971 m., baigta – 1976 m.
Tvenkinio baseino plotas yra 1757,7 km².
Mratinės užtvankos hidroelektrinė per metus gali gaminti 860 gigavatvalandžių elektros.
XVI a. Pivos vienuolyno vieta užlieta. Statant užtvanką vienuolyną išardė ir pergabeno į aukštesnę vietą už 3,5 km, kur vėl atstatė.
Aktinas

Aktinas – vienas svarbiausių eukariotinių ląstelių baltymų, kuris sudaro 5–15 % visų ląstelės polipeptidų; ląstelės citoskeleto dalis.
Daugiausia aktino gijų būna po plazmine ląstelės membrana, tačiau randama ir citoplazmoje, prisitvirtinusių prie kitų ląstelės struktūrų.

Pagalbiniai baltymai sukabina gijas į pluoštus ir tinklus, taip susidarydami pomembraninį sluoksnį (angl. meshwork).

Sandara

Globulinis aktinas (G-aktinas) polimerizuojasi į aktino filamentus (F-aktinas), susidedančius iš dviejų tarpusavyje susuktų spiralių (skersmuo apie 6 nm, ilgis keli mikrometrai). Aktinas sudaro trimatį tinklą iš daug siūlų arba pluoštus iš mažiau kaip 20 siūlų.

Ląstelėje egzistuoja grįžtamoji pusiausvyra G-aktinas – F-aktinas – aktino pluoštai.
Aktino monomerai – globulinės struktūros molekulės, sudarytos iš 375 aminorūgščių polipeptidinės grandinėlės, su prijungta ATP molekule. Aktino monomerai, turintys ATP, linkę jungtis prie bendro filamento, tačiau netrukus po prisijungimo, ATP hidrolizuojama iki ADP ir aktino molekulės įgyja polinkį atskilti nuo gijos, tačiau negali to padaryti, kol neatsiduria filamento gale.

Dėl šių savybių, aktino siūlai – nestabilios struktūros molekulės, tačiau šis požymis naudingas daugeliui funkcijų atlikti.

Savybės

Aktino gijų skersmuo ~8 nm. Jas sudaro spirale sukibusios aktino globulės (polimerizacijai būtini katijonai – paprastai K⁺ ir Mg²⁺). Bendras aktino skaidulų ilgis ląstelėje >30 kartų didesnis už bendrą visų mikrovamzdelių ilgį. Aktino gijos yra asimetriškos – vienas galas lėtai yra ir lėtai montuojasi, o kitas greitai (greitis skiriasi ~10 kartų). Aktino gijos juda ne vien ardydamosios ir montuodamosios. Jos juda ir vilkiklių dėka. Aktino gijų vilkikliai priskiriami miozinų šeimai.
Aktino gijos gali judėti viena kitos atžvilgiu, nes jas tampo baltymai vilkikliai. Aktino gijos būna pastovios arba kislios. Pastovios aktino gijos sudaro žarnų epitelio mikrogaurelių karkasą, yra esminė raumenų traukiojo aparato dalis. O didžioji dalis ląstelės judesių priklauso nuo kisliojo aktino.

Raiška organizmuose

Kai kurie žemesnieji eukariotai (pvz., mielės) turi tik vieną aktino geną. Tuo tarpu aukštesnieji eukariotai turi visą aktino genų šeimą. Žinduoliai turi ne mažiau kaip 6 aktino rūšis – vieni aktinai būdingi raumeninėms ląstelėms, kiti – neraumeninėms.
Neraumeninėse ląstelėse apie 50 % aktino globulių yra susijungusios į gijas. Globulių koncentracija – 2–8 mg/ml.
Stambios Amoeba proteus ląstelės sudaro pseudopodijas – bukus iškyšulius, kuriuos sudaro aktininis pomembranis.
Citochalazinai (sintetinami kai kurių grybų) prisijungia prie aktino gijos greitojo galo ir neleidžia ilgėti jungiantis globuliniam aktinui. Tuo tarpu lėtasis galas ardosi, todėl aktino siūlai suyra.
Faloidinai (musmirių toksinai) iš šonų tvirtinasi prie aktino gijų ir nebeleidžia joms išsiardyti. Viena iš priemonių apsinuodijus musmirėmis – pavalgyti žalios mėsos. Į žarnyną patekęs raumenų aktinas prijungia faloidiną ir taip sumažina jo toksiškumą.
Klaipėdos Medeinės mokykla

Istorija

Nuo 1976 m. 20-oje bendrojo lavinimo ir 1-ojoje pagalbinėje mokyklose veikė pagalbinės klasės rusų dėstoma kalba vaikams su nežymia protine negalia. 1979 m. spalio 1 d. 1-osios pagalbinės mokyklos bazėje įsteigta 2-oji pagalbinė internatinė mokykla neįgaliems rusakalbiams vaikams.
1992 m. mokykla pavadinta Klaipėdos 2-ąja specialiąja internatine mokykla. Pradėtos komplektuoti klasės vaikams su vidutiniais ir žymiais intelekto sutrikimais. 1999 m. mokykla perėjo prie dešimtmečio mokymo. 2001 m. pradėjo veikti darbinio ugdymo klasės vaikams su vidutine ir žymia intelekto negalia. 2005 m. mokykla pakeitė pavadinimą. Nuo 2012 m. vadinasi „Medeinės“ mokykla. 2013 m. prie mokyklos prijungta „Gubojos“ mokykla.
Ignalinos gimnazija

Istorija

1946–1948 m. Ignalinoje veikė gimnazija, 1949 m. tapusi vidurine mokykla. 1996 m. Ignalinos Česlovo Kudabos vidurinei mokyklai kilo idėja atgaivinti gimnaziją. 1999 m. pradžioje Ignalinos Česlovo Kudabos vidurinės mokyklos mokytojai pradėjo rengti programas gimnazijai. 2000 m. mokykloje įsteigtos keturios pirmosios humanitarinio ir realinio profilio gimnazijos klasės, 2001 m. keturios gimnazijos klasės pradėjo mokytis naujojo pastato trečiame aukšte.
2002 m. liepos 15 d, Ignalinos rajono savivaldybės taryba Česlovo Kudabos vidurinę mokyklą reorganizavo į Česlovo Kudabos pagrindinę mokyklą ir Ignalinos rajono gimnaziją. 2002 m. rugsėjo 2 d. iškilmingai atidaryta Ignalinos rajono gimnazija. Kasmet į gimnazijos pirmąsias klases ateina virš 100 mokinių iš Ignalinos Česlovo Kudabos pagrindinės mokyklos bei kitų rajono mokyklų.
2004 metais gimnazijoje mokėsi 553 mokiniai, 2017 metais - 286 mokiniai.
Dugnai (Vilkaviškis)

Istorija

Anksčiau priklausė Vilkaviškio apskrities Paežerių valsčiui. Pagal pirmajį Lietuvos visuotinį gyventojų 1923 metų surašymą Dugnų kaime buvo 9 ūkiai ir 60 gyventojų.
Chalva

Chalva – Rytų šalių saldus konditerinis desertas, gaminamas iš sumaltų riešutų, saulėgrąžų ar kitų augalų sėklų ir cukraus (kartais medaus).
Spaudžiant aliejų iš riešutų ir sėklų, išspaudose lieka daug baltymų bei riebalų, todėl iš jų gaminamas dar vienas maistinis gaminys.
Į chalvos sudėtį įeina trys pagrindiniai komponentai: aliejinių augalų sėklų ar riešutų baltyminė masė, karamelinė masė, medžiaga, putų susidarymui. Dėl skonio įvairumo papildomai gali būti dedamos medžiagos aromato, spalvos, kvapo sustiprinimui: vanilė, kakava, šokoladas, pistacijos.
Rytų Europoje (Rusijoje, Ukrainoje, Baltarusijoje) paplitusi saulėgrąžų chalva. 
Balkanuose, Artimuosiuose Rytuose ir kituose Viduržemio jūros regionuose gaminama sezamo sėklų chalva, kuri yra šviesesnė nei saulėgrąžų chalva.
Dažna yra gryna arba maišyta su sezamu arachisinė chalva. Gali būti naudojami ir kiti riešutai: migdoliniai, graikiniai, pistacijos.
Rimutis Klevečka

Rimutis Klevečka (g. 1956 m. sausio 10 d., Krasnojarskas) – Lietuvos diplomatas, Nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras.

Biografija

1974 m. baigė Panevėžio J.Balčikonio vidurinę mokyklą, 1979 m. – Vilniaus universiteto Matematikos fakultetą.
1979–1990 m. buvo Elektrografijos mokslinio tyrimo instituto specialistas, vyriausias specialistas, vedantysis inžinierius, sektoriaus vadovas. 1990–1991 m. dirbo Lietuvos Pramonės ir prekybos ministerijos vyresniuoju specialistu, 1991–1993 m. Ekonomikos ministerijos vyr. specialistu, kuravo LT įmonių investicinius projektus,
1993–1994 laimėjus PHARE konkursą buvo paskirtas Ekonomikos ministerijos valstybės investicijų programų (VIP) vyriausiuoju ekonomistu. Atliko energetikos ir pramonės projektų įtraukiamų į VIP parengimą ir ekonominės naudos vertinimą.
1994–1997 m. dirbo patarėju ekonomikai Lietuvos ambasadoje Lenkijos Respublikoje.
1997–2001 m. – dirbo patarėju, ministru patarėju-Ekonomikos padalinio vadovu Lietuvos ambasadoje Rusijos Federacijoje.
2001–2002 m. Lietuvos užsienio reikalų ministerijos patarėjas. 2002–2003 m. buvo Muitinės departamento direktoriaus pavaduotojas, 2003–2008 m. generalinis direktorius.
2008–2012 m. R.Klevečka buvo Lietuvos ambasadorius Slovėnijos Respublikoje. 
2012–2013 m. Lietuvos Užsienio reikalų ministerijos Politikos planavimo departamento direktorius.
Nuo 2013 m. Lietuvos užsienio reikalų ministerijos ambasadorius ypatingiems pavedimams.
Kužių herbas

Aprašas

Herbo skydo auksiniame lauke ant kairiojo raudono kaspino trys nukirstos sidabrinės arklių galvos su auksiniais pavadžiais.

Istorija

2001 m. kovo 1 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 874. Herbo etalono autorius – dailininkė Laima Ramonienė.