google/wiki40b huggingface dataset:
David Herbert Richards Lawrence

Deividas Herbertas Lorensas (1885 m. rugsėjo 11 d. Ystvude prie Notingemšyro – 1930 m. kovo 2 d. Vense, Prancūzojoje) – anglų rašytojas.

Gyvenimas ir kūryba

Gimė 1885 m. rugsėjo 11 d. Ystvude prie Notingemšyro ir buvo ketvirtasis vaikas kalnakasio šeimoje. Jaunystės išgyvenimus ir nuotykius aprašė savo pirmajame reikšmingame romane „Sūnūs ir meilūžiai“. Romane aprašomas šeimos gyvenimas ir motinos bei sūnaus santykiai. Nuo pat gimimo D. H. Lorensas buvo silpnos sveikatos ir būdamas dvidešimt šešerių metų susirgo tuberkulioze. Notingemšyre užbaigęs mokyklą ir studijas, nuo 1908 m. Londone dirbo mokytoju, tačiau dėl sveikatos po keleto metų turėjo darbo atsisakyti. 1912 m. susipažino su vokiečių kilmės buvusio profesoriaus žmona Frida Vykli (tikr. fon Richthofen), su ja pabėgo ir po skandalingų skyrybų ją vedė. Iš pradžių jie gyveno Anglijoje, po to keliavo po Vokietiją ir Italiją. D. H. Lorensas parašė savo ilgiausią romaną „Vaivorykštė“, kuris po teismo proceso dėl nepadorumo buvo uždraustas. Kitas romanas – „Įsimylėjusios moterys“ – taip pat susilaukė dorovingosios spaudos kritikos. Pirmojo pasaulinio karo metu jie buvo įtariami šnipinėjimu ir išsiųsti iš Kornvalio, kuriame tuo metu gyveno. Lorensas užsisakė vizą į JAV, kurią gavo tik po 4 metų, karui pasibaigus. Nusivylęs jis išvyko iš Anglijos, kur nesusilaukė literatūrinės sėkmės ir buvo priverstas skursti.
Pripažinimą ir finansinę nepriklausomybę jam atnešė Amerikoje išleisti romanai ir jų vertimai. Nuo 1919 m. iki savo mirties Lorensas daug keliavo: važinėjo po Italiją, Australiją, ilgesnį laiką gyveno Niu Meksike nedidelėje rančoje. Trumpame romane „Sent Mauro žirgas“ vaizduojama laukinė nepaliesta Niu Meksiko gamta ir aštriai kritikuojama šiuolaikinė industrinė visuomenė. Beje, ši kritika jaučiama ir „Ledi Čaterli meilužyje“. Be romanų Lorensas parašė nemaža kelionių aprašymų, eilėraščių, dramų apsakymų ir esė. 1926 m. jis persikėlė į Toskaną, kur parašė „Ledi Čaterlį meilužį“. Kadangi kūrinys buvo kaltinamas nepadorumu ir santuokos griovimo aukštinimu, jis buvo uždraustas. Lorensas mirė 1930 m. kovo 2 d. Vense, Prancūzijoje. Netoli rančos Niu Meksike žmona vyro atsiminimui pastatė nedidelę koplytėlę, į kurią įmūrijo urną su vyro pelenais.
Domas Šidlauskas-Visuomis

Biografija

Nuo 1897 m. Visuomio ir kitais slapyvardžiais rašė „Ūkininkui“, „Vienybei lietuvininkų“, „Kovai“, „Vilčiai“, „Jaunimui“, „Kultūrai“ ir kt., kur be kooperatinių straipsnių spausdino ir eilėraščių. Savo straipsniuose taip pat plėtojo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės atkūrimo istorinėse baltų žemėse idėją.
Dirbo „Lietuvos ūkininko“, „Lietuvos žinių“ redakcijose, 1910 m. redagavo „Patarėją“, buvo lietuvių kooperatyvų instruktorius. 1910 m. persikėlė į Rygą, ten redagavo „Rygos garsą“, dirbo „Rygos naujienose“. Rygoje buvo kooperatinių ir liberalių lietuvių draugijų veikėjas.
Nuo 1931 m. Dusetų apylinkėse įsteigtoje „Romuvoje“ ėmėsi organizuoti vasaros stovyklas, kursus, pritraukdamas nemažai stovyklautojų. Domėjosi kraštotyra, rinko senienas, pats bandė kasinėti senkapius. Buvo vienas Kazimiero Būgos kraštotyrinės draugijos steigėjų. 1926 m. išleido knygą „Visuomybė, naujos, tyros tikybos mokslas, dorovė, apeigos ir organizacija“.
Jonas Anzelmas Vilčekas

Biografija

Kilo iš neturtingų bajorų Vilčekų giminės iš Ašmenos pavieto. Savo karjerą pradėjo nuo Ašmenos pateisėjo (nuo 1621). 1633 ir 1639 metais buvo Lietuvos Tribunolo maršalka, o 1635 metais tapo Ašmenos seniūnu, kuriuo išliko iki mirties.
1640 metais tapo Polocko kaštelionu. 1644 metais buvo paskirtas Trakų kaštelionu.

Šeima

Jonas Anzelmas Vilčekas vedė Siuzaną Gosievskaitę, Aleksandro Korvino Gosievskio dukterį.
Kęstutis Balčys

Kęstutis Balčys (1924 m. vasario 17 d. Dormonte, PA – 1991 m. liepos 25 d. Amsterdame, JAV) – kunigas, dainininkas, vargonininkas.

Biografija

1933–1944 m. gyveno Lietuvoje, privačiai muzikos mokėsi Panevėžyje pas Mykolą Karką ir Eleną Dauguvietytę, o paskui ir muzikos mokykloje. 1941 m. baigė Panevėžio gimnaziją. Trumpai mokytojavo Panevėžio 2-ojoje gimnazijoje ir amatų mokykloje, akompanuodavo solistams.
1942–1944 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos – filosofijos fakultete, buvo kunigų seminarijos bažnyčios vargonininkas.
Kaune gavęs tik subdiakono šventimus, 1947 m. grįžo į JAV, teologijos studijas baigė Šv. Bernardo seminarijoje Rochesteryje, NY, ir 1949 m. buvo įšventintas kunigu. Dirbo Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Amsterdame – nuo 1967 m. – klebonas.
Buvo vyskupijos konsultorius, dainuodavo įvairiuose lietuvių renginiuose, retkarčiais ir vargonuodavo. Paskelbė prisiminimų apie vyskupą Kazimierą Paltaroką ir Kauno kunigų seminariją. Amsterdame jo vardu pavadinta parapijos salė.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Anaplastinė didelių ląstelių limfoma

Epidemiologija

Ši limfoma yra reta, sudaro maždaug 3% visų ne Hodžkino limfomos formų suaugusiems.

Simptomai

Priklausomai nuo ligos tipo, pažeidžiami limfiniai mazgai ir ne limfinės sistemos organai, dažniausiai oda. Tai pasireiškia limfinių mazgų padidėjimu, dažnai ligoniai skundžiasi B simptomais. Dėl kaulų čiulpų pažeidimo gali būti anemija. Daugiau kaip dviem trečdaliams ligonių diagnozės metu jau nustatoma III ar IV stadijos liga.

Gydymas

Odos anaplastinė didelių ląstelių limfoma pradiėse stadijose gali būti efektyviai gydoma radioterapija, išplitusiai ligai skiriamas gydymas priešvėžiniais vaistais.

Sisteminė ligos forma gydoma pagal bendrus ne Hodžkino limfomos gydymo principus, dažniausiai skiriama chemoterapija pagal CHOP protokolą. ALK translokaciją turintys ligoniai turi geresnę prognozę ir didesnę tikimybę pasiekti ligos remisiją. Nuo 2012 metų Europoje anaplastinės didelių ląstelių limfomos gydymui po chemoterapijos gali būti skiriamas monokloninis antikūnis brentuksimabas, šitaip pasiekiama visiška ligos remisija 57% ligonių ir dalinė remisija 29%.
Apatinė nosies kriauklė

Apatinė nosies kriauklė (lot. Concha nasalis inferior) – atskiras porinis, į nosies ertmę išlinkęs kaulas, savo forma pakartojantis akytkaulio kriaukles. Šis kaulas prisijungęs prie viršutinio žandikaulio ir gomurikaulio stačiosios plokštelės, jis turi tris neryškias ataugas, vadinamas pagal tai, su kokiu kaulu jungiasi. Didžiausia yra viršutinio žandikaulio atauga (lot. Processus maxillaris), o ašarinė atauga (lot. Processus lacrimalis) ir akytkaulinė atauga (lot. Processus ethmoidalis) yra vos įžiūrimos. Tarp apatinės kriauklės ir šoninės sienos susidaro apatinė ilgiausia nosies landa (lot. Meatus nasi inferior).

Funkcija

Apatinė, kartu su kitomis (viršutine ir vidurine) kriauklėmis, kvėpavimo takuose paskirsto orą į tris kvėpavimo tunelius ir yra atsakingos už tai, kad įkvėptas oras judėtų tolygiai aplink didžiausią blakstienėlių, sulaikančių bakterijas, paviršių ir klimato kontrolės audinį.
Apatinėje nosies kriauklės gleivinėje, daug plonasienių veninių ančių(dėl to gleivinė panaši į kempinkūnį ir apimta uždegimo išburksta). Gleivinės paviršiuje kraujagyslės išraizgytos kilpomis, kuriomis kraujo srovė teka priešinga kryptimi nei įkvėpiamas oras. Tokiomis sąlygomis oras šildomas/šaldomas.
Apatinė nosies kriauklė kaulėja iš atskiro centro, kuris atsiranda nosies kremzlinėje kapsulėje tuo pačiu metu kaip ir akytkaulio centrai.

Kaktinė atauga

Kaktinė atauga (lot. Processus frontalis) viršutine karpyta briauna jungiasi su kaktikauliu, priekine briauna – su nosikauliu, o užpakaline – su ašarikauliu. Išoriniame jos paviršiuje iškyla vertikali priekinė ašarinė skiauterė (lot. Crista lacrimalis anterior), kuri su ašarikaulio panašia skiautere apriboja ašarų maišo duobę (lot. Fossa sacci lacrimalis). Vidiniame, nosiniame, ataugos paviršiuje sagitaliai driekiasi akytkaulinė skiauterė (lot. Crista ethmoidalis), akytkaulio vidurinės kriauklės iškyšuliui tvirtintis.
Riazanės kunigaikštystė

Istorija

Susidarė iš žemių anksčiau priklausiusių Černigovui, į savarankišką valdą išsiskyrė 1127 m., pradžioje kaip Muromo-Riazanės kunigaikštystė, kai Jaroslavas Sviatoslavičius, pasinaudojęs Černigovo Svietoslavičių kova su Kijevo kunigaikščiu įsitvirtino Murome ir Riazanėje. Po jo mirties Murome ėmė valdyti jo vyresnysis sūnus Sviatoslavas, o antrasis sūnus Rostislavas valdė Riazanę. Tai ir buvo kunigaikštystės pradžia. Rostislavas po brolio mirties persikėlė į Muromą, o Riazanėje pasodino savo jaunesnįjį sūnų Glebą (1145).
Dar valdant Rostislavui, Riazanės kunigaikščiai pateko Suzdalės kunigaikščių įtakai. Nepaisant aršios kovos, ypač valdant Glebui Rostislavičiui, ši įtaka tapo tokia stipria, kad Vsevolodas III Jurjevičius laisvai nurodinėjo Riazanės kunigaikščiams, disponavo jų žemėmis ir kariauna. Jis su kariuomene atvykdavo į kunigaikštystę pasinaudodamas Riazanės kunigaikščių tarpusavio kova, dukart nusiaubė šalį ir Riazanės miestą (1186 ir 1208 m.), ėmė į nelaisvę kunigaikščius ir jų vieton statė savo vietininkus. Pagrindine Riazanės kunigaikščių silpnumo priežastimi buvo tarpusavio kovos. 1217 m. šešis Riazanės kunigaikščius nužudė Glebas Vladimirovičius, o 1219 m. Ingvaras Igorevičius užėmė visą Riazanės kunigaikštystę.
Valdant Ingvaro paveldėtojui Riazanės didžiajam kunigaikščiui Jurijui Igorevičiui, kunigaikštystės teritorija išsiplėtė į Okos vidurupį ir Okos intakus, čia buvo daugybė miestų, kurių daugelį įsteigė Jurijus (Senoji Riazanė, Riazanės Perejeslavas, Pronskas, Belgorodas, Rostislavlis, Ižeslavlis, Dubokas, Perevitskas, Kolomna ir kt.).
1237 m. į Riazanės kunigaikštystę su savo pulkais įžengė Batijus. Jurijus Igorevičius, nesėkmingai bandęs kreiptis pagalbos į kaimynines kunigaikštystes, ryžosi vienas ginti Riazanę, tačiau šeštąją apsiausties dieną buvo užmuštas, o miestą užėmę totoriai jį visiškai nusiaubė, kaip ir kelis kaimyninius miestus. Be Jurijaus žuvo ir jo brolis Olegas, sūnėnai Romanas, Glebas ir Davidas, taip pat sūnus Fiodoras su žmona Eupraksija bei sūnumi Ivanu. Vienintelis likęs gyvas Ingvaras Ingvarevičius (m. 1252) vėl atstatė miestą.
Nuo XIV a. pradžios Riazanės kunigaikščiai kovojo su Maskvos kunigaikščiais ir dėl tarpusavio nesutarimų, – ypač Riazanės ir Pronsko tarpusavio kovų, – pateko stipriai Maskvos įtakai. Didžiuoju kunigaikščiu tapus Olegui Ivanovičiui (1351–1402) prasidėjo didžiausios Riazanės galybės laikotarpis. Nepalankios geografinės ir istorinės sąlygos sutrukdė Olegui iš Riazanės sukurti išskirtinį centrą, apie kurį galėtų telktis pietryčių Rusios žemės. Valdant Olego Ivanovičiaus įpėdiniams Riazanė pamažu neteko savarankiškumo ir galutinai prijungta prie Maskvos.
Viceministras

Viceministras - ministro politinio (asmeninio) pasitikėjimo valstybės tarnautojas.
Algirdas Jurgaitis

Biografija

1963 m. baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1963 m. dirbo Geologijos ir geografijos institute, 1969–1980 m. Mineralinių žaliavų ekonomikos sektoriaus vadovas, 1980–1983 m. Kvartero geologijos ir naudingųjų iškasenų sektoriaus vadovas. 1981 m. geologijos ir mineralogijos mokslų daktaras.  1983–1993 m. Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto Hidrogeologijos ir inžinerinės geologijos katedros vedėjas, nuo 1993 m. profesorius. 1999-2009 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas. 2007 m. Vilniaus universiteto profesorius emeritas.
Vietinių mineralinių žaliavų išteklių geologinio ekonominio vertinimo pradininkas. Atlieka Lietuvos kvartero smėlingųjų nuogulų sedimentologinius tyrimus. 1996–2004 m. valstybinės mokslo programos „Lietuvos žemės gelmių raida ir jų išteklių kitimo prognozė (Litosfera)“ koordinatorius. Lietuvos nacionalinio geologų komiteto pirmininko pavaduotojas, Tarptautinės sąjungos kvarterui tirti (INQUA) Lietuvos komiteto narys.
Dendritas

Dendritas (lot. dendritum, gr. dendron, medis) – neurono atauga, priimanti signalus iš kitų neuronų. Dendritai yra trumpesni už aksonus. Vidutiniškai vienas neuronas turi 5-15 stambių dendritų, tačiau nugarinių mazgų neuronai turi tik vieną labai ilgą dendritą. Dendrito citoplazma vadinama dendroplazma. Dendrito galai baigiasi dendrito spygliukais (lot. spinulae dendriticae), kurie jungiasi su aksonais ir priima nervinį impulsą. Dendritai gali priimti labai daug nervinių impulsų, nes jie maždaug sudaro 80-90 proc. viso neurono paviršiaus.
Ilgai buvo manoma, kad dendritai atlieka tiesinio sumatoriaus vaidmenį. Kauno medicinos instituto (dabar Kauno medicinos universitetas) mokslininkas Aronas Gutmanas XX a. antroje pusėje pagrindė teiginį, kad dendrito funkcijos netiesinės ir kad jis galėtų būti aprašomas kaip procesorius, ne tik perduodantis, bet ir apdorojantis signalus.
Naruhito

Biografija

Gimė 1960 m. vasario 23 d. Togū rūmuose, Tokijuje, Japonijoje. 1982 m. baigė bakalauro, o 1988 m. – magistro laipsnio istorijos studijas Gakušiuino universitete. 1983–1986 m. studijavo Mertono koledže, Oksforde.
Su žmona Masako turi dukterį Aiko.
Vladimir Jarmolenko

Biografija

1966 m. baigė Kauno 10-ąją vidurinę mokyklą. 1966–1972 m. studijavo Kauno medicinos institute ir įgijo biofiziko kvalifikaciją. Nuo 1971 m. – Sąjunginio sviesto ir sūrių pramonės mokslinio tyrimo instituto Lietuvos filialo technikas, vėliau tapo inžinieriumi – fiziku, jaunesnioju moksliniu bendradarbiu. 1977–1980 m. buvo Puščino biologinės fizikos instituto aspirantas, apgynęs disertaciją tapo Biologijos mokslų kandidatu (vėliau šis laipsnis prilygintas gamtos mokslų daktaro laipsniui). Nuo 1983 m. dirbo Kauno medicinos instituto Fizikinių ir cheminių tyrimų laboratorijos vedėju. Nuo 1986 m. buvo Biologinės ir bioorganinės chemijos katedros vyresnysis dėstytojas.
Išrinktas į Aukščiausiąją Tarybą-Atkuriamąjį Seimą, 1992-1996 m. ir 1996-2000 m. kadencijų Seimus. 1990–1993 m. buvo Piliečių teisių ir tautybių reikalų komisijos narys, nuo 1991 m. – ir jos pirmininko pavaduotojas. 1991–1993 m. veikusios derybų su Rusija dėl sovietų kariuomenės išvedimo iš Lietuvos delegacijos narys. 1992–1996 m. – Lietuvos delegacijos Šiaurės Atlanto Asamblėjoje vadovo pavaduotojas. Nuo pat įkūrimo 1993 m. – Tėvynės Sąjungos narys.
1999 m. lapkričio 21 d. atsistadydino iš Seimo nario pareigų ir perėjo į diplomatinę tarnybą. Dirbo Užsienio reikalų ministerijoje, buvo ambasados Belgijoje, Nyderlanduose ir Liuksemburge vadovas, vėliau – ambasados Graikijoje, Bulgarijoje, Rumunijoje ir Albanijoje ministras patarėjas (rezidavo Atėnuose). 2006-2008 m. buvo Lietuvos laikinasis reikalų patikėtinis Rumunijoje, 2008-2013 m. - ambasadorius šioje šalyje.
Tobias Geffen

Biografija

Gimė 1870 m. rugpjūčio 1 d. Kaune. 1903 m. emigravo į Niujorką, kur tapo Ahavat Zedek bendruomenės rabinu. 1907 m. persikėlė į Kantoną, kur tapo mažos sinagogos rabinu, 1910 m. persikėlė į Atlantą, kur iki savo mirties buvo Shearith Israel bendruomenės rabinu. Jis suorganizavo pirmąją hebrajų mokyklą Atlantoje, pradėjo kasdienines Talmudo pamokas. Parašė kelias knygas apie Talmudo mokymą, buvo atsakingas už košerinio maisto sertifikavimą Atlantos apylinkėse. Kadangi Coca-Cola valdžia buvo netoli Atlantos miesto jis gaudavo daug klausimų iš visos šalies rabinų ar šis gėrimas tinkamas vartoti žydams. Iš Coca-Cola valdžios gavęs gėrimo receptą nustatė, kad vienas iš ingridientų glicerinas buvo pagamintas iš nekošerinės jautienos, todėl Coca-Cola pakeitė iš jautienos gaminamą gliceriną į iš daržovių gaminamą gliceriną, taip Coca-Cola buvo įteisinta kaip košerinis gėrimas tinkamas žydams. Mirė 1970 m. vasario 10 d. Atlantoje.
Kruvinos vestuvės

Turinys

Filmo veiksmas vyksta nedideliame Prancūzijos miestelyje. Gerbiamas pilietis Pjeras Mauris gyvena su sergančia žmona Klotilda, kuri praktiškai nepakyla iš lovos. Vakarais jis susitikinėja su Liusjena – parlamento nario ir kandidato į mero postą Polo Delimaro žmona. Vyro dažnai nebūna namuose ir Liusjena leidžia dienas dideliame jų name kartu su savo 15-mete dukterimi Helena, kurios susilaukė dar iki santuokos su Polu. Prieš rinkimus Polas pasiūlo Pjerui tapti jo štabo nariu, o laimėjęs rinkimus paskiria jį savo pavaduotoju.
Naudodamiesi nuolatinėmis Polo išvykomis, meilužiai gali dažnai susitikinėti, tačiau jiems norisi daugiau laisvės. Pjeras palaipsniui nuodija savo žmoną ir po kurio laiko ši miršta, miestelio gyventojų nuomone, nusižudžiusi. Bendrų pietų jų namuose metu Polas pasiūlo Pjerui paremti šio verslo planą statyti plastiko gamybos įmonę, tačiau šis suabejoja sandėrio teisėtumu. Polui išvykus į Paryžių, Helena pradeda kamantinėti motiną, tvirtindama, kad ši su Pjeru meilužiai, tačiau ši kategoriškai viską neigia. Dukrai užmigus, Liusjena praleidžia naktį pas Pjerą, kuris prisipažįsta nužudęs žmoną, kad įgytų laisvę, o Polo siūlomas verslo planas yra tikra apgavystė.
Grįžusi anksti ryte namo, Liusjena randa jos belaukiantį vyrą, kuris tvirtina senokai nuspėjęs apie šios meilės ryšį. Jis nekaltina žmonos, tačiau nori išnaudoti susidariusią situaciją sau naudinga linkme. Jiems susitikus trise, Polas pasiūlo Pjerui toliau susitikinėti su jo žmona mainais į paramą miesto taryboje jo verslo projektui.
Po kurio laiko Polas vėl išsirengia į Paryžių, tačiau šį kartą Liusjena primygtinai nori keliauti kartu, o vykstant atgal pati sėda už vairo. Nakties kelyje ji sustoja sutartoje vietoje, kur jų jau laukia Pjeras. Jis lazda mirtinai sumuša Polą, tada įdeda jo kūną į automobilį ir, nustūmęs į griovį, padega, imituodamas avariją. Liusjena lieka gulėti netoliese, kol ją randa pro šalį važiuojančio sunkvežimio vairuotojas.
Policija ją apklausia, tačiau, neturėdami įtarimų, nusprendžia, kad tai tiesiog nelaimingas atsitikimas. Nenorėdami sukelti įtarimų, Pjeras su Liusjena liaujasi matytis ir bendrauja tik laiškais. Kuomet atrodo, kad pavojus praėjo, Helena staiga pareiškia motinai mananti, kad ši su Pjeru, būdami meilužiai, nužudė Polą. Motina prisipažįsta apie ją ir Pjerą siejantį ryšį, tačiau neigia įvykdytą žmogžudystę. Po keleto dienų policija gauna Helenos laišką, kuriame ši prašo dar kartą ištirti Polo mirties aplinkybes, nes jos motina su Pjeru Mauri yra meilužiai ir tai turėtų panaikinti bet kokius įtarimus jos motinai...
Endokarditas

Endokarditas (lot. endocarditis) – širdies vidinio dangalo (endokardo) uždegimas. Paprastai būna kartu su širdies raumens uždegimu – miokarditu.

Priežastys

Infekcinis endokarditas – dažniausiai pažeidžia aortos arba dviburį vožtuvus, arba abu. Izoliuotas dviburio vožtuvo pažeidimas dažnesnis moterims negu vyrams, aortos vožtuvo – vyrams. Dažniausia ligos priežastis – reumatas, kuris pažeidžia širdies vožtuvų endokardą (80–90% sergančiųjų).
Narkomanams dažnai pažeidžiamas triburis vožtuvas. Dešiniosios ir kairiosios širdies pusių vožtuvai kartu pažeidžiami 2-7 proc atvejų. Ant vožtuvų ties burių ar pusmėnulių užsidarymo kraštu susidaro nuo smulkių iki kelių centimetrų dydžio vegetacijų iš kraujo plokštelių, fibrino, leukocitų, ląstelių detrito su mikroorganizmais. Mikroorganizmai lokalizuojasi fibrino pakraštyje, kuris kontaktuoja su kraujo srove. Vožtuvai po vegetacijos būna pabrinkę, infiltruoti uždegimo ląstelėmis.. Kartais audinys nekrozuoja, burės (pusmėnuliniai vožtuvėliai) perforuoja, dėl to pasireiškia vožtuvo nesandarumas. Procesas gali išplisti į vožtuvų žiedą, pasieninį endikardą ir net miokardą bei sausgyslinius siūlus. Gydant antibiotikais, vegetacijos pamažu perauga granuliaciniu audiniu, bakterijos fagocituojamos, galiausiai vegetacijos hialinizuojasi endotelizuojasi ir sukalkėja. Vožtuvai daugiau ar mažiau deformuojasi.

Ligos eiga

Daugiausia pažeidžiami širdies vožtuvai: čia vyksta nekrozė, jie išopėja. Ant pažeistų vožtuvų susidaro trombų, kurie gali atitrūkti ir užkimšti smegenų, inkstų ar blužnies arterijas, sukeldami šių organų infarktą, Gana dažnai ligą sukelia raudonoji vilkligė; tuomet pažeidžiamas širdies skilvelių sienelių endokardas; širdies ydų dažniausiai neatsiranda. Liga gali kilti ir po miokardo infarkto, širdies traumos, nuo kitos sunkios ligos išsekusiam ligoniui.
Infekcinis endokarditas – endokardo pažeidimas, kai širdies vožtuvus apninka mikroorganizmai ir yra bakteriemija. Iki antibiotikų eros tai buvo nepagydoma ir beveik visuomet mirtina liga. dabar apie 90 proc ligonių gali pasveikti, nors daliai jų tenka įsodinti dirbtinius vožtuvus. Pagal klinikinę eigą skiriamas ūminis ir poūmis endokarditas
Dažniausias sukėlėjas yra bakterijos, todėl jis dar vadinamas bakteriniu endokarditu. Kartais infekcinį endokarditą gali sukelti ir grybai (lot. Candida Aspergillus), chlamidijos bei riketsijos. Ūminį infekcinį endokarditą sukelia pūliniai mikroorganizmai, Staphylococcus aureus, Streptococcus faecalis .

Ligos prevencija

Svarbi tinkama burnos ir odos higiena, infekcinių židinių gydymas. Pagrindinė profilaktinė priemonė – trumpas antibiotikų (amoksicilino, eritromicino, klindamicino) kursas po procedūrų ar operacijų, galinčių sukelti bakterijų patekimą į kraują (pvz., po danties ištraukimo, tonzilių pašalinimo, pūlinio atvėrimo, šlapimo takų ir virškinamojo trakto operacijų). Antibiotikai privalomi žmonėms, priklausantiems rizikos grupei (turintiems įgimtą ar įgytą širdies ydą, sergantiems hipertrofine kardiopatija, po širdies vožtuvų protezavimo, jau anksčiau sirgusiems infekciniu endokarditu .
Soma (departamentas)

Soma (80) (pranc. La Somme) – Prancūzijos departamentas šalies šiaurėje, Aukštutinės Prancūzijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Administracinis centras – Amjenas.
Departamente 4 apskritys, 46 kantonai ir 783 komunos. Plotas – 6170 km². 1999 m. – 555 551 gyventojas, 90 gyv./km² .

Istorija

Įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė dalį Pikardijos provincijos.
Istorijoje žinomas 1916 m. Somos mūšis.

Geografija

Departamentą supa – Pa de Kalės, Šiaurės, Esno, Uazos, Pajūrio Marnos departamentai ir La Manšo sąsiauris.
Svarbiausi miestai – Amjenas, Abvilis, Montdidjė, Peronas.
Svarbiausios upės – Soma , Uaza.

Ekonomika

Vyrauja žemės ūkis, grūdų, daržovių auginimas.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Marselis Deneu, Danielis Dubua ir Pjeras Martenas, išrinkti 2004 m.), Atstovų rūmuose – 6 departamento atstovai.
Generalinę tarybą sudaro 46 nariai, renkami kas treji metai šešerių metų kadencijai. Generalinės tarybos pirmininkas Danielis Dubua. Prefektas nuo 2004 m. Mišelis Sapenas.
1823–1826 m. prefektu buvo Ervė de Tokvilis, karaliaus adjutantas, 1934–1936 m. – Žanas Mulenas.
Antanas Vasys-Vasiliauskas

Biografija

Dar mažam esant su šeima iš Balčių kaimo persikėlė į Karpiejų k., Gražiškių valsčiuje. Mokėsi Gražiškių pradinėje mokykloje, Vilkaviškio ir Marijampolės gimnazijose. 1922–1925 m. mokėsi kunigų seminarijoje Gižuose, tačiau jos nebaigė. 1925 m. įstojo į Lietuvos universiteto humanitarinių mokslų fakultetą, kur studijavo istoriją. 1932–1935 m. studijavo Vienos universitete paleografiją, diplomatiką ir istoriją. 1935 m. gavo mokslų daktaro laipsnį. 1936–1940 m. VDU humanitarinių mokslų fakultete dirbo vyr. asistentu. 1940–1944 m. Vilniaus universitete ėjo docento pareigas ir dėstė istoriją. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946–1949 m. Augsburge (Vokietijoje) buvo Augsburgo lietuvių gimnazijos direktorius, 1946–1949 m. Pabaltijo universiteto Pinneberge asistentas-profesorius. 1949 m. išvyko į JAV. Filadelfijoje suorganizavo Lituanistinį institutą ir jam vadovavo. 1954 m. Fordhamo (New York) universitete rusų kalbos profesorius. Dalyvavo Lietuvių katalikų mokslų akademijos bei bendruomenės veikloje. Bendradarbiavo „Karyje“, „Žiburyje“, „Karo enciklopedijoje“.

Kūryba

Paruošė mokslinius straipsnius, Vytauto Didžiojo diplomatiką. Senovė II tomas 1936 m., Žemaičių batalionas. Karo archyvas VIII t. 1937 m.; Pirmoji Kauno popieriaus dirbtuvė. XVII a. knygos mėgėjų metraštis II t. 1937 m.; Nepriklausomybės keliu. Mūsų žinynas 2; 1938 m. Žąslių-Daugų operacija. Karo Archyvas, XII t., 1940 m. ir kt. Redagavo vadovėlį Russian Area Reader. 1936 m.