google/wiki40b huggingface dataset:
Pakartoto Įstatymo knyga

Pakartoto Įstatymo knyga – penktoji Penkiaknygės ir Senojo Testamento knyga.
Šioje knygoje surašyti Mozės žodžiai izraelitams po ilgų klajonių metų, prieš pat įžengiant į Pažadėtąją žemę. Graikiškai ir lotyniškai ši knyga vadinama Deuteronomium (Antrinis įstatymas). Taip pat joje yra papildomų nurodymų, kaip turi gyventi Dievo tauta.
Pakartoto Įstatymo knygoje rašoma, kaip Mozė prisimena įvykius po to, kai jie paliko Sinajaus kalną, primena izraelitams įstatymus ir kviečia jiems paklusti. Šioje knygoje aprašyti nurodymai apie naująją žemę, paklusnumo Dievui svarba. Taip pat rašoma apie sandorą tarp Dievo ir jo tautos atnaujinimą, vadovavimo perdavimą Jozuei, Mozės mirtį.
Veiksmo vieta – lyguma rytiniame Jordano krante.
Pakartoto Įstatymo knygoje aprašyti įvykiai vyko prieš pat įžengiant į Pažadėtąją žemę (apie 1230 m. pr. m. e.).
Pagrindiniai veikėjai – Mozė ir Jozuė.
Milda Narmontienė

Biografija

1961–1964 m. mokėsi Kunigiškių pradinėje, 1964–1968 m. Staškūniškio aštuonmetėje, 1968–1972 m. Ukmergės 1-ojoje vidurinėje mokyklose. 1972 m. neįstojusi į Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, įstojo į Kauno Prano Mažylio medicinos mokyklą, kurią 1975 m. baigė su pagyrimu. 1982 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja.
1982 m. Kupiškio centrinės ligoninės gydytoja, vadovavo Akušerijos ir ginekologijos skyriui. 1995–1997 m. Kupiškio rajono savivaldybės mero pavaduotoja. 1997 m. Kupiškio Stuokos-Gucevičiaus vidurinės mokyklos mokytoja, Kupiškio rajono savivaldybės Pirminės sveikatos priežiūros centro gydytoja akušerė – ginekologė .
Nuo 1994 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narė 1999 m. LKDP Kupiškio skyriaus pirmininkė. 2001 m. Lietuvos krikščionys demokratai Kupiškio rajono skyriaus narė. 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Kupiškio rajono savivaldybės tarybos narė.
1990–1995 m. vadovavo organizacijos Caritas Kupiškio skyriui. Tarptautinės gydytojų asociacijos „Už žmogaus gyvybę“ narė, Lietuvai pagražinti draugijos narė. Sutuoktinis Raimundas, vaikai Karolina, Lukas, Margarita.
Ruokiškės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Dysnos upės dešiniojo kranto slėnio pakraštyje esančioje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 44x22 m dydžio. Šlaituose yra terasos: pietiniame šlaite – 30 m ilgio, 17 m pločio (su kultūriniu sluoksniu), pietvakarių šlaite – 18 m pločio terasa, šiaurės rytų šlaite – trikampė 22 m ilgio, 20 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 4–11 m aukščio, viršutinėje 4 m dalyje pastatinti. Piliakalnis apardytas arimų bei jame kastų bulviarūsių.

Aplinkiniai piliakalniai

Ažubalio piliakalnis 14 kmMieliatilčio piliakalnis 3 kmPetriškės piliakalnis 27 km
Niurvėnų piliakalnis 27 kmGinučių piliakalnis 26 km
Ažušilės piliakalnis 12 kmStrakšiškės piliakalnis 10 km
Senojo Daugėliškio piliakalnis 9 kmDiaugūnų piliakalnis 29 kmStajėtiškio piliakalnis 21 km
Adutiškio piliakalnis 25 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Agamemnono pasiuntiniai pas Achilą

Agamemnono pasiuntiniai pas Achilą (pranc. Achille recevant les envoyés d'Agamemnon) – Žano Ogiusto Dominiko Engro aliejinės tapybos darbas, nutapytas 1801 m. Paveikslo matmenys: 110 × 155 cm. Skirtas prestižinėms Prix de Rome (Romos prizo) varžyboms. Eksponuojamas Nacionalinėje dailės mokykloje (École nationale supérieure des beaux-arts), Paryžiuje.

Istorija

Paveikslas vaizduoja epizodą iš Senovės graikų poeto Homero poemos „Iliada“, kuriame karvedys Achilas atsisako klausyti Mikėnų karaliaus Agamemnono pasiuntinių, prašančių jį sugrįžti į Trojos karą.
Šiuo paveikslu Ž. O. D. Engras demonstravo savo meistriškumą atvaizduoti žmogaus figūras klasikinės istorijos paveikslų siužetuose. Pasiuntinių būryje stovintis Itakės valdovas Odisėjas, vaizduojamas apsisiautęs raudonu apsiaustu, buvo paveikslo temai nukopijuotas nuo pseudo – Fidijo skulptūros.
Paveikslas yra neoklasicistinio stiliaus ir priklauso prancūzų klasicistinio tapytojo Žako Luji Davido mokyklai, kurio studiją Ž. O. D. Engras lankė. Taip pat didelės įtakos turėjo John Flaxman kūryba, kurio darbai buvo demonstruoti Pirmojoje Paryžiaus parodoje. Už šį kūrinį varžybose tapytojas laimėjo antrąją vietą ir gavo stipendiją studijuoti Romoje Vila Medici, garsiausioje prancūzų meno mokykloje Italijoje. Pirmąją varžybų vietą laimėjo būsimasis prancūzų istorinio žanro tapytojas bei litografas Žiulis Antuanas Votieras (Jules Antoine Vauthier, 1774–1832).
Prakartėlė

Prakartėlė – Jėzaus gimimo gyvulių tvarte vaizdelis, kuriame dalyvauja Švč. Mergelė Marija, šventasis Juozapas ir pats Jėzus. Dažnai čia dar būna piemenėliai, Trys Karaliai ir gyvuliai.
Prakartėlių muziejus įkurtas 2007 m. prieš Kalėdas Rokiškyje.

Istorija

Viso pasaulio krikščioniškose šalyse populiarios Kalėdų prakartėlės turi savo istoriją. Ankstyvieji III a. krikščionys pradėjo per Kalėdas inscenizuoti tvartelį Betliejaus oloje: Kristaus laikais visoje Palestinoje gyvulius laikė grotose. Taip prasidėjo prakartėlių tradicija. Visose kalbose šis žodis reiškia ėdžias (liet. – prakartas). Ilgus amžius ši tradicija buvo kartojama tik Betliejuje. Pirmąją gyvą prakartėlę Greccio Italijoje 1223 m. įrengė šv. Pranciškus Asyžietis. Pirmą skulptūrinę prakartėlę 1290–1292 m. sukūrė Arnolfo di Cambio Romos Santa Maria Maggiore bazilikoje. Vatikane Kalėdų eglė ir prakartėlė Šv. Petro aikštėje pirmą kartą pastatyta 1982 metais, paprotį įvedė popiežius Jonas Paulius II.
Kontrolė (filmas)

Turinys

Ly Rėjus Oliveris nuteistas mirties bausme suleidžiant nuodų injekciją. Egzekucija įvykdoma liudininkų akivaizdoje, tačiau po kurio laiko Ly atsibunda morge, kur gydytojai pasako jam suleidę anestetikų. Mirtininkui pasiūlomas sandėris: jis lieka gyvas, tačiau dalyvauja eksperimente bandant naujus vaistus, arba jam tiesiog morge suleidžiama mirtina injekcija.
Eksperimentui vadovauja daktaras Maiklas Kouplandas. Eksperimentas tęsiasi mėnesius ir Ly Rėjaus elgesys pradeda keistis į gerą ir valdyti savo agresiją, nors kiti dalyviai patiria įvairių vaistų sukeltų negalavimų. Galiausiai, norint įsitikinti eksperimento veiksmingumu, Ly Rėjus išleidžiamas į laisvę, tačiau išlieka nuolat stebimas. Jis randa darbą, artimai susidraugauja su nauja pažįstama Tereza, tačiau praeitis jį pasiveja, kuomet Ly atpažįsta vienos iš jo aukų brolis. Ly Rėjus pagrobiamas, o Kouplandas sužino, kad šiam visą laiką buvo duodami ne eksperimentiniai vaistai, o jokio poveikio neturintis placebas...
Šiaulių apygardos teismas

Šiaulių apygardos teismas – vienas iš Lietuvos bendrosios kompetencijos apygardos teismų, nagrinėjančių jo kompetencijai priskirtas baudžiamąsias ir civilines bylas pirmąja arba apeliacine instancija. Būstinė - Dvaro g. 83, Šiauliai. Šiaulių apygardos teismas įsikūręs XIX a. rūmuose.

Istorija

1775 m. įkurta Šiaulių teismo apygarda (tuo metu - vad. teismų reparticija) Abiejų Tautų Respublikos Seimo įstatymu, siekiant „tikslingiau paskirstyti teismų kadencijas“.
Iš kitų Lietuvos Respublikos teismų išsiskiria kompetencija.

Vadovybė

Teismo pirmininkas - Boleslovas Kalainis; Baudžiamųjų bylų skyriaus pirmininkė - Irena Ivanovienė, Civilinių bylų skyriaus pirmininkas - Vytautas Kursevičius.
Vladimir Arzumanian

Vladimir Arzumanyan (g. 1998 m. gegužės 26 d. Stepanakerte, Kalnų Karabache) – Armėnijos dainininkas. Vaikų „Eurovizijos“ konkurse su daina „Mama“ (arm. Մամա) atstovavo Armėnijai. Finale Vladimiras laimėjo ir tapo pirmu armėnu, kuris laimėjo „Eurovizijos“ konkursą. Dainos prodiuseris – armėnų kilmės muzikos prodiuseris DerHova.

Biografija

Gimė ir užaugo muzikos pedagogų šeimoje. Profesionaliai muzika užsiima nuo 6 m. Dainas atlieka armėnų, rusų ir anglų kalbomis.
Mokosi Ch. Aboviano mokykloje.
Karatė rudo diržo savininkas, žaidžia futbolą.
Lietuvos didysis kancleris

Lietuvos didysis kancleris – nuo XV a. vidurio aukščiausia Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės centrinės valdžios pareigybė.
Istoriniuose šaltiniuose kanclerio pareigybė sutinkama jau Kazimiero Jogailaičio valdymo pradžioje (1441 m. Sudivojus Valmantaitis). Pirmaisiais pareigybės gyvavimo dešimtmečiais kanclerių pareigas ribojo raštinės reikalai.
XV a. antroje pusėje Lietuvoje formuojantis pareigybių hierarchijai formaliai svarbesnę maršalkos pareigybę svoriu ir svarba pranoko kanclerio urėdas. Nuo 1459 m. kancleris dažniausiai kartu buvo ir Vilniaus vaivada. Ilgainiui kanclerio pareigybė suteikė ją užimančiam asmeniui galią įtakoti visus pagrindinius valdžios institucijų sprendimus.
1566 m. buvo įvesta pakanclerio pareigybė.
Algirdas Žandaras

Biografija

1974 m. baigė Kauno II vidurinę mokyklą, 1975 m. baigė Kauno technikos mokyklą. 2003–2007 m. studijavo Kauno kolegijoje, kraštotvarkos bakalauras ir inžinieriaus kvalifikacija.
2003–2007 m. Kauno rajono savivaldybės mero padėjėjas.
Partijos „Jaunoji Lietuva“ narys, Kauno raj. skyriaus pirmininko pavaduotojas, 2000 m. Naujosios sąjungos narys, 2003 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Kauno rajono skyriaus pirmininkas. 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narys. 
Kauno Karo istorijos klubo narys, Lietuvos ūkininkų sąjungos narys.
Käthe Kollwitz

Biografija

Ketė Šmit gimė 1867 m. liepos 8 d. Kenigsberge, Rytų Prūsijoje (dabar Kaliningradas, RTFSR dalis). Jos tėvai Carl Schmidt ir Katharina Schmidt priklausė viduriniajai klasei. Tėvas pastebėjo Ketės pomėgį piešimui, ją apmokė Kenigsbergo menininkai Gustav Naujok ir Rudolf Mauer. Po to Ketė Šmit 1884–85 m. mokėsi tapybos Berlyne pas Karl Stauffer-Bern ir 1888–89 m. Miunchene pas Ludwig von Herterich. K. Šmit didelį įspūdį padarė M. Klingerio grafikos kūriniai ir po 1890 m. ji atsidėjo grafikai. Kūrė ofortus, litografijas, medžio raižinių grafiką ir piešinius. 1891 m. Ketė ištekėjo už dr. Karl Kollwitz ir apsigyveno Berlyne. Kolvicų šeima gyveno darbininkų kvartale ir Ketė iš arti galėjo matyti nepasiturinčiųjų vargą ir skurdą. 1892 m. jai gimė sūnus Hansas, 1896 m. − sūnus Piteris.
Pirmaisiais reikšmingais K. Kolvic kūriniais tapo grafikos serijos: „Audėjų maištas“ (1894–98) ir „Valstiečių karas“ (1902–08). 1898−1903 m. K. Kolvic dėstė Berlyno dailininkių-moterų mokykloje. 1899 m. eksponavo Berlyno secesijos parodoje. 1904 m. apsilankė Paryžiuje, susitiko su O. Rodenu ir Théophile Steinlen. 1907 m. lankėsi Florencijoje ir Romoje po to, kai M. Klingeris jai suteikė Villa Romana prizą. Apie 1910 m. K. Kolvic pradėjo kurti skulptūras. Pirmojo pasaulinio karo metu 1914 m. žuvo jos jauniausias sūnus. K. Kolvic sukūrė grafikos serijas su motinos, ginančios savo vaikus, ir motinos su mirusiu vaiku temomis. 1917 m. įvyko jos personalinė paroda Berlyno meno dilerio Paul Cassirer galerijoje. 1919 m. K. Kolvic išrinkta į Prūsijos dailės akademijos narius. 1919-20 m. dirbo ties medžio raižiniu nužudytam pasikėsinimo metu Vokietijos revoliucingam socialistui K. Lybknechtui atminti.
1922−1925 m. K. Kolvic sukūrė grafikos serijas „Karas“ ir „Proletariatas“. 1927 m. lankėsi komunistinėje TSRS, Maskvoje. 1932 m. ji baigė skulptūrinį paminklą, vaizduojantį ją pačią ir tėvą, liūdinčius žuvusio sūnaus. Šis monumentas buvo pastatytas vokiečių karo aukų memoriale Vladslo kaime prie Ipro − vienos žinomiausių mūšių vietų Pirmojo pasaulinio karo metu. Po nacionalsocialistų partijos atėjimo į valdžią Vokietijoje, 1933 m. K. Kolvic buvo priversta pasitraukti iš dailės akademijos. 1934−1935 m. ji sukūrė 8 litografijų seriją „Mirtis“. 1936 m. nacistai jai uždraudė kurti, jos kūriniai buvo pašalinti iš Vokietijos muziejų. 1940 m. mirė jos vyras Karlas. Antrojo pasaulinio karo metu 1943 m. buvo subombarduotas jos būstas Berlyne. Ketė Kolvic mirė 1945 m. balandžio 22 d. Moricburge, netoli Dresdeno, kur gyveno pakviesta Savojos princo Henrio. K. Kolvic palaikai buvo kremuoti ir urna su pelenais palaidota šeimos kape Berlyno centrinėse kapinėse. 
Garsiausiu K. Kolvic kūriniu minima granito skulptūrinė grupė „Liūdintys tėvai“ karo aukų memoriale Vladslo kaime prie Ipro, kurią pagal K. Kolvic projektą iškalė August Rhades ir Fritz Diederich. 1985 m. atsidarė K. Kolvic skirtas muziejus Kelne, 1986 m. − muziejus Berlyne.
Debeikių valsčius

Debeikių valsčius buvo šiaurės rytų Lietuvoje. Centras – Debeikiai.
Zita Šličytė

Biografija

1967 m. Vilniaus valstybinio universiteto Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininkės kvalifikaciją. 1979 m. kovo 12 d. Baltarusijos V. Lenino valstybiniame universitete apgynė disertaciją „Viktimologinių duomenų panaudojimas advokato veikloje tarybiniame baudžiamajame procese“, teisės mokslų kandidatė.
1961–1963 m. Tauragės rajono laikraščio „Tarybinis žodis“ redakcijos korespondentė; nuo 1968 m. – Lietuvos advokatų kolegijos narė, 1968–1990 m. Klaipėdos juridinės konsultacijos advokatė.
1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio seimo narė, tarybos narė. 1989 m. balandžio mėn. Lietuvos socialdemokratų partijos atkūrimo iniciatyvinės grupės narė, LSDP tarybos narė, 1989–1990 m. Klaipėdos skyriaus pirmininkė.
1989 m. Klaipėdos teritorinėje rinkimų apygardoje išrinkta TSRS Liaudies deputatė. 1990–1992 m. pagal Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio sąrašą Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatė. 1992–1996 m. Seimo narė, išrinkta Tauragės rinkimų apygardoje. Vėliau advokatė Klaipėdoje. Klaipėdos socialinių mokslų kolegijos, Klaipėdos verslo aukštosios mokyklos lektorė.
Nuo 2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narė nuo partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai. 
Dukros Daiva, Milda.

Darbai

Yra parašiusi monografiją, paskelbusi straipsnių aukos vaidmens nusikaltimo padaryme tema, taip pat baudžiamojo proceso tobulinimo klausimais, yra trijų „Advokatų kalbų teisme” rinkinių bendraautorė.
Sidabrinė liepa

Morfologija

Laja plačiai ovališka arba piramidinė, 8–15 m skersmens, žemutinės šakos nulinkusios žemyn.Kamienas tiesus, cilindriškas. Žievė juosvai pilka, sueižėjusi. Ūgliai pilkai žalsvi, veltiniški. Lapai paprasti, kotuoti, pražanginiai, rutuliški, širdišku pamatu, trumpai nusmailėję, pjūkliškais arba neryškiai skiautėtais kraštais, 5–12 cm ilgio, tamsiai žalia viršutine ir balsva, tankiai plaukuota apatine puse. Vienanamis. Žiedai gelsvi, kvapūs, po 6–10 susitelkę prie pažiedlapio. Žydi liepos viduryje arba pabaigoje. Vaisiai – beveik rutuliški, kiek briaunoti, gauruoti riešutėliai. Prinoksta rugsėjo – spalio mėnesį.

Matmenys

Įprastai užauga iki 30 m aukščio. Kamieno skersmuo apie 2 metrai.

Augimvietės

Gerai auga saulėtose ar dalinai saulėtose vietose, derlinguose dirvožemiuose. Suaugę augalai atsparūs sausroms, karščiams, oro užterštumui.
Tai puikus medis didesniems parkams, sodyboms, alėjoms. Vėlyvu žydėjimu prailgina medunešį.

Paplitimas

Natūraliai auga Vakarų Europoje ir Šiaurės Amerikoje. Paplitusi pietryčių Europoje. Lietuvoje dažnesnė vakarinės dalies parkuose, nes kitur kartais žiemą apšąla.

Panaudojimas

Labiausiai vertinamas kaip dekoratyvinis medis, dėl gražių lapų. Auginamas ir prie bitininkystės ūkių, dėl daug nektaro turinčių žiedų.
Liaudies medicinoje naudojami liepos žiedai ir liepų medus arbatai, kuri skirta peršalimui gydyti. Žiedai, manoma, šiek tiek nuodingi.
Kotletai

Kotletai (pranc. côtelette, iš pranc. côte 'šonkaulis') – mėsos ar maltos mėsos patiekalas. Formuojamas plokščias apvalios ar ovalo formos. Kotletais galima vadinti panašia technologija gaminamus patiekalus iš kitų produktų (žuvies, paukštienos, ryžių, grybų, bulvių ir kt.).

Istorija

Iš pradžių kotletu buvo vadinamas tiesiog gabalas mėsos su šonkauliu (pranc. côtelette). Nuo XIX a. pabaigos Rusijoje kotletais vis dažniau imta vadinti faršo gaminius, o grynos mėsos patiekalus – muštiniais, eskalopais.
Europos virtuvėse kotletu vadinamas plonas mėsos ar paukštienos gabalėlis su kaulu, taip pat kepinys iš žuvies file. Vieni iš žinomiausių yra Milano kotletai (Cotoletta alla milanese) – gruzdintuvėje apskrudintas duonos džiūvėsėliuose apvoliotas veršienos gabalėlis. Šio patiekalo receptas labai panašus į Vienos šnicelį (Scaloppina alla viennese), skirtumas tik tas, kad milaniškas kotletas kepamas su kauliuku.
Kotletai kepami Australijoje, Naujojoje Zelandijoje, Turkijoje, Amerikoje.

Gaminimo būdai

Lietuvoje kotletų supratimas ir gaminimas panašesnės į rusiškos virtuvės gaminius. Tradiciškai naudojamas mėsos faršas.
Į faršą dedami žali kiaušiniai, piene mirkytas batonas arba džiūvėsėliai, smulkinti svogūnai, kartais česnakas, bulvės, sūris, pagardinama prieskoniais, druska. Dėl patiekalo sultingumo į faršą galima įdėti nedidelį kiekį majonezo.
Iš faršo suformuoti kotletai apkepami keptuvėje didelėje ugnyje iš abiejų pusių, neuždengus. Vėliau pabaigiama gaminti uždengus dangčiu, ant silpnos ugnies. Galima troškinti užpilus juos padažu, grietine ar sultiniu. Dar vienas kotletų gaminimo būdas – troškinimas garuose orkaitėje arba garpuodyje.
Spartakas

Spartakas (109 m. pr. m. e. – 71 m. pr. m. e.) – vergas-gladiatorius, vadovavęs Spartako sukilimui, didžiausiam vergų sukilimui Senovės Romos istorijoje. Paties Spartako biografija beveik nežinoma, istoriniuose šaltiniuose aprašytas tik jo vadovaujamas sukilimas. Šio sukilimo dėka Spartakas tapo kovos su priespauda simboliu.

Spartako kilmė

Daugelio šaltinių teigimu Spartakas buvo trakų kilmės. Kai kurie šaltiniai taip pat teigia, kad jis buvo sąjungininkų karys Romos armijoje ir vergu tapo po maišto ar dezertyravimo. Trakai gyveno Romoje – tuomet Istrus upės (pervadino Dunojumi) įtekėjimo į Pontus Auksinis (pervadino Juodąja jūra) vietoje Upelionija (pervadino Apolonija, o Upelionį pervadino Apolonu, Apollo ir pan.). Trakų kalba gimininga lietuvių protėvių kalbai. Iš kitų kalbų raštų verčiamas beprasmis kario ir gladijatoriaus vardas Spartakas tikėtina, kad buvo Spartokas.
Kai kurie istorikai mano, kad Spartakas traku vadinamas ne dėl savo kilmės, o dėl to, kad būdamas gladiatoriumi kovėsi trakų stiliumi.
Spartako gimimo data ir vieta nėra žinomos, taip pat nieko nežinoma apie jo vaikystę ir gyvenimą iki tampant gladiatoriumi. Kautis arenoje jis buvo apmokytas Lentulo Batiato gladiatorių mokykloje Kapujoje.

Spartako vergų sukilimas

Spartako vergų sukilimas prasidėjo 73 m. pr. m. e., maždaug 70 Spartako vadovaujamų gladiatorių pabėgus iš Batiato gladiatorių mokyklos. Jų gretas papildė pabėgę vergai. Spartakas vieną po kitos sutriuškino pretorių Klaudijaus Glaberio ir Publijaus Varinijaus bei konsulų Gelijaus Publikolos ir Gnėjaus Kornelijaus Lentulo kariuomenes.
Spartako vadovaujama armija, kuri, kai kurių šaltinių teigimu siekė 120 000 žmonių, judėjo į šiaurę, matyt, Spartakas planavo palikti Apeninų pusiasalį, tačiau po to apsisuko ir pajudėjo atgal į pietus. Manoma, kad tam įtakos galėjo turėti Spartako pasekėjų noras tęsti plėšikavimą.
Spartakas pasiekė Mesinos sąsiaurį, tikėdamasis su Kilikijos piratų pagalba pasiekti Siciliją, tačiau piratai nepasirodė, o Spartakas buvo apsuptas Marko Licinijaus Kraso vadovaujamos kariuomenės. Sukilėliams pavyko išsiveržti iš apsupties, tačiau jie patyrė didelių nuostolių. Lukanijoje Kraso armija vėl pasivijo Spartaką ir sutriuškino vergus mūšyje, pats Spartakas žuvo, o 6 000 jo pasekėjų buvo nukryžiuoti palei Kapujos kelią. Paties Spartako kūnas nebuvo surastas.

Politikoje

Spartakas tapo simboliu ir įkvėpimo šaltiniu daugeliui revoliucionierių visose šalyse. Jį herojumi laikė Karlas Marksas, Če Gevara.
Upių kanonierė

Upių kanonierė (angl. River gunboat) – kanonierė, pritaikyta veikti upėse ir ežeruose. Upių kanonierės turi mažą grimzlę, kad galėtų veikti ir sekliose upių vietose, ginkluotos vidutinio kalibro patrankomis ar patrankomis ir kulkosvaidžiais. Jei turi du ar daugiau pabūklų, vienas gali būti haubica. Upių kanonierės paprastai būna nešarvuotos.
Panašūs, bet už upių kanonieres galingesni upių laivai yra upių monitoriai.
Algis Mečkovskis

Algis Mečkovskis (g. 1960 m. sausio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos savigynos imtynių ir dziudo imtynininkas, treneris, majoras.

Biografija

1982 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą. 1983–1987 m. Kūno kultūros ir sporto komiteto, 1987–1991 m. Respublikinės aukštojo sportinio meistriškumo mokyklos vyr. treneris. 1991–2006 m. Lietuvos policijos akademijos (dab. Mykolo Romerio universitetas) dėstytojas. 1996 m. majoras. Nuo 2006 m. Pasieniečių mokyklos dėstytojas.
Radviliškis

Pavadinimo kilmė

Miesto vardas tikrai asmenvardinis, kilęs nuo kadaise vietovę valdžiusių Radvilų pavardės, pridėjus priesagą -išk-.

Ūkis

Radviliškio rajonas žinomas gaiviųjų gėrimų, medienos, baldų, žemės ūkio mašinų, metalo dirbinių, drabužių gamyba, maisto pramone, didžiausiu dėvėtų mašinų turgumi Šiaurės Lietuvoje. Radviliškio rajone iškasama nemažai durpių.
2008 m. mieste įkurta Radviliškio pramonės zona, siekiant verslininkams gerinti sąlygas kurtis mieste.
Indonezijos politinė sistema

Indonezija – respublika.
Tvarkosi pagal 1945 m. konstituciją.
Rinkimų teisę turi visi piliečiai, sulaukę 17 metų.
Aukščiausias valstybės valdžios organas yra Liaudies konsultacinis kongresas. Į jį įeina visi parlamento nariai, administracinių rajonų ir visuomenės sluoksnių atstovai. LKK renka prezidentą, nustato valstybės politikos kryptį.
Valstybės ir vyriausybės vadovas yra prezidentas, renkamas 5 metų kadencijai ir atskaitingas Liaudies konsultaciniam okngresui.
Įstatymus leidžia vienerių rūmų parlamentas – Liaudies atstovų taryba (460 deputatų, iš kurių 360 renka gyventojai, 100 skiria prezidentas). Parlamento priimti įstatymai neįsigalioja, kol jų netvirtina prezidentas.
Vykdomąją valdžią turi prezidento vadovaujama vyriausybė.
Vietos valdžios organai yra prezidento skiriami provincijų gubernatoriai, vidaus reikalų ministro skiriami kebupatemų (rajonų) bupatai ir miestų merai, bei kebupatemų ir miestų vietinės liaudies atsovų tarybos (4/5 narių renka gyventojai, 1/5 skiria vidaus reikalų ministras).
Teismų sistemą sudaro Aukščiasiasis teismas, sričių teismai, karinės justicijos teismai, ypatingieji karo tribunolai, musulmonų religiniai teismai.
Svarbiausios politinės partijos ir visuomeninės oragnizacijos: Jungtinis funkcinių grupių sekretoriatas, Indonezijos demokratinė partija, Vienybės ir vystymosi partija, Indonezijos darbininkų federacija.
Ramutė Šličiuvienė

Biografija

1999 m. Vižančių pagrindinės mokyklos direktorė.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Liberalų ir centro sąjungos narė.
2000–2003 m. Skuodo rajono savivaldybės tarybos narė (LDDP sąraše).
Meno saviveiklos dalyvė.