google/wiki40b huggingface dataset:
Andy Goldsworthy

Endis Goldsvortis (angl. Andy Goldsworthy, g. 1956) – Anglijos XX a. pabaigos ir XXI a. pradžios skulptorius, žemės menininkas.

Biografija

Endis Goldsvortis gimė 1956 m. liepos 26 d. Seil Mure (Češyras, dabar Didysis Mančesteris). Jis mokėsi Bradfordo dailės mokykloje ir Prestono politechnikoje. Skulptūros srityje pradėjo dirbti nuo apie 1970-ųjų vidurio. Endis Goldsvortis savo kūriniams naudoja natūralias gamtoje randamas medžiagas, įskaitant sniegą, ledą. Daugelis jo šių kūrinių yra trumpalaikiai ir menininkas juos įamžina fotografijomis, kurios vėliau publikuojamos knygose ar įsigijamos muziejų. Fotografijos yra principinė priemonė, kuriomis E. Goldsvortis platina savo meno pavyzdžius. Savo kūriniams kurti skulptorius nenaudoja jokių dirbtinių rišiklių ar priemonių, nes, pasak jo: „jei aš naudočiau klijus, tai prarasčiau atradimo džiaugsmą, kaip medžiagos gali būti sujungtos tarpusavyje natūraliai“. 2000 m. jis užėmė profesoriaus vietą Kornelio universitete Niujorke (iki 2006 m.). 2001 m. pasirodė filmas apie menininko kūrybą „Upės ir bangos“ (Rivers and Tides). Menininkas surengė daugiau nei 70 parodų įvairiose pasaulio vietose bei instaliacijų daugelyje muziejų, tarp jų − J. Paul Getty muziejuje Los Andžele, Metropoliteno muziejuje Niujorke ir Liverpulio Teit galerijoje. Endis Goldsvortis nuolat gyvena ir kuria Škotijos Penponto kaime Damfryje.
Leo Delibas

Biografija

1848–1853 m. studijavo kompoziciją Paryžiaus konservatorijos A. Adamo klasėje. 1862–1871 m. vargonininkavo bažnyčiose. 1865–1872 m. Grand Opéra teatro chormeisteris Paryžiuje. Nuo 1881 m. dėstė Paryžiaus konservatorijoje, profesorius. 1884 m. Prancūzijos instituto narys.
Didieji Lukai

Istorija

Pirmąkart minimi 1166 m. kaip Lukai prie Lovatės (rus. Луки на Ловати). Nuo XII a. priklausė Naugardui, 1211 m. pastatyta tvirtovė. Nuo 1406 m. žinomi kaip Didieji Lukai, 1478 m. įėjo į Rusijos valstybę. Livonijos karo metu 1558 m. čia buvo apsistojęs Ivanas Rūstusis. 1580 m. rugsėjo 5 d. tvirtovę užėmė Stepono Batoro kariauna, bet 1583 m. pilis vėl atiteko rusams. 1611 m. miestas visiškai nusiaubtas, 1619 m. atstatytas. 1777 m. gavo miesto teises. 1901 m. nutiestas geležinkelis. II pasaulinio karo metu vyko nuožmios kovos.
Parausiai

Istorija

XVII a. kaimas priklausė Alytaus ekonomijai. 1663 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Jonas Kazimieras kaimą dovanojo totoriams. Po Pirmojo pasaulinio karo priklausė Vilkaviškio apskrities Paežerių valsčiui. Pagal pirmąjį 1923 m. vykusį Lietuvos visuotinį gyventojų surašymą, Parausių kaime buvo 39 ūkiai ir 329 gyventojai.
Primož Trubar

Primožas Trubaras (slovėn. Primož Trubar, 1508 m. birželio 9 d. Rašica – 1586 m. birželio 28 d. Derendingenas, dab. Tiubingeno dalis, Vokietija) – Slovėnijos protestantų dvasininkas, reformatorius, rašytojas ir vertėjas.

Biografija

Trubaras gimė Raščicoje, Didžiosios Laškos dailidės ir malūninko Mihos, Turjaškų grafų baudžiauninko, ir motinos Jeri šeimoje. Raščicoje pirmąkart Trubaro pavardė aptinkama 1428 metais žemės registrų knygoje. Trubaro laikais gimtasis kraštas Raščica buvo pats svarbiausias ekonominis ir transporto centras visoje Didžiojoje Laškoje. Kaime buvo trylika ūkių ir malūnas. Dėl nuolat aktyvaus atvykstančiųjų srauto kaime buvo kelių mokesčių rinkimų postas. Primožo Trubaro tėvas buvo cecho meistras, bažnyčios vyresnysis, raktininkas, kuris įgaliotas visos bendruomenės prižiūrėjo bažnyčios nuosavybę, taip pat buvo mokesčių rinkėjas, fiksavo Turjaškos muitinės pajamas. Tai rodo, kad jis turėjo būti raštingas. 1520 metais tėvas Miha prašė Turjaškos valdytojo leidimo tam, kad jo sūnus Primožas galėtų mokytis dvasininko profesijos. Taigi Primožui buvo dvylika metų, kai jis paliko tėvų namus. Vienerius metus jis mokėsi Rekoje, po to dvejus Zalzburge, kur pragyvenimui užsidirbdavo giedodamas bažnytines giesmes. Nėra išaiškinka dėl kokių priežasčių jis persikėlė iš Zalzburgo į Triestą.
Trieste Trubaras atsidūrė vyskupo Bonomo globoje, buvo jo asmeninis patarnautojas, be to, katedroje giedojo kaip bažnytinio choro narys. Bonomas Trubarui paskyrė Lokos parapiją prie Zidanos tilto. Jam tuo metu tebuvo vos devyniolika metų. Lokos parapiją Trubaras greitai perleido pastoriui, o pats išvyko teologinės tarnystės į Vieną, kur prabuvo dvejus metus. 1530 metais vyskupas Bonomas Primožą įšventino į kunigus ir paskyrė Laškos vikaru. Čia jis įkvėptas Erazmo Roterdamiečio pamokslavo ir žmones supažindino su evangelijos tiesomis. Pamokslai apie naująjį tikėjimą parapijiečiams kėlė nerimą. Užbėgdamas už akių parapijiečių pykčiui ir grasinimams, Trubaras persikėlė į Liublianą, kur tapo katedros pamokslininku. Pamokslaudamas Trubaras rėmėsi šveicarų reformatorių cvinglistų Bullingero ir Pellicano Šventojo Rašto aiškinimu, gynė Liuterio dogmą. Grafystės valdovas 1540 metais Trubarą dėl jo pažiūrų išvijo ir jis vėl atsidūrė Trieste, vyskupo Bonomo globoje, kuris jam paskyrė slovėnų pamokslininko darbo vietą. Bonomas jį sudomino šveicarų reformatoriaus Kalvino devizais ir mąstymu. Netrukus Bonomas, padedant Liublianos vyskupui Kacijanarui, pasiekė, kad Trubaras būtų įšventintas į kanauninkus. 1542 metais Trubaras sugrįžo į Liublianą. Gavo vikaro darbą Šenternėjoje, Dolenskoje, kur tuo metu vyskupavo naujasis vyskupas Urbanas Tekstoras, uolus katalikas. Trubarui tariamai buvo pavesta įkurti parapijos ūkį, o iš tiesų tik ieškoma pagrindo jį įkalinti. Tą šis laiku pastebėjo ir pasislėpė, paskui 1548 metais pabėgo į Niurnbergą Vokietijoje.
Zenonas Jonušas

Zenonas Jonušas (1917 m. vasario 1 d. Gedrimai, Ylakių valsčius – 1986 m. vasario 3 d. Majamis, Floridos valstija) – Lietuvos dirigentas, fagotininkas.

Biografija

Brolis Bronius Jonušas. 1929–1932 m. mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje, nuo 1932 m. Kauno konservatorijoje. Instrumentuotės ir dirigavimo privačiai mokėsi pas J. Karnavičių ir B. Dvarioną.
1940 m. Vilniaus filharmonijos simfoninio orkestro pirmasis fagotininkas, vėliau Kauno valstybės teatro operos orkestro muzikantas ir policijos orkestro kapelmeisterio padėjėjas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, buvo Gubeno miesto teatro operetės dirigentas, Rebdorfo lietuvių stovyklos choro vadovas. 1947 m. Kaselio-Matenbergo stovykloje subūrė ansamblį „Lituanika“, kurį sudarė pučiamųjų orkestras, džiazo ansamblis, vyrų choras, tautinių šokių grupė. 1950 m. išvyko į Kolumbiją. Buvo Kali konservatorijos simfoninio orkestro dirigentas; dėstė šioje konservatorijoje. 1956 m. persikėlė į Kartageną, Kolumbijos karo laivyno pučiamųjų ir simfoninio orkestro dirigentas, inspektorius, vėliau mokytojavo. Instrumentavo muzikinių kūrinių. 1972 m. persikėlė į JAV, apsigyveno Majamyje.
Gėjų mafija

Gėjų mafija arba Aksominė mafija (angl. Velvet mafia) – tariamai egzistuojanti įtakingų gėjų grupė, aktyviai veikianti homoseksualų labui prieš linkusius žmones.

Termino kilmė

Sąvoka aksominė mafija pirmą kartą panaudota rašytojo Stephen Gaines XX a. aštuntajame dešimtmetyje, šiuo terminu jis apibūdino „įtakingų gėjų grupę, susirinkusią Studio 54“. Pasak jo, į šią „mafiją“ įeina tokios asmenybės, kaip Calvin Klein, Andy Warhol ir Jann Wenner. Tuo metu terminas turėjo tik perkeltinę prasmę, apibūdino socialiai įtakingų gėjų kliką, o ne organizuotą nusikalstamą grupuotę, sudarytą iš gėjų.

Michael Ovitz skandalas

Po kurio laiko vietoje aksominės mafijos pradėta naudoti gėjų mafija, o populiarumą ši sąvoka įgijo po straipsnio žurnale „Spy“ 1995 m.
Dar labiau terminas išgarsėjo po 2002 m. „Vanity Fair“ žurnale išspausdinto interviu su Holivudo talentų agentu Michael Ovitz. Jis teigė, kad patiria spaudimą iš organizuotos gėjų grupės, kuri nori užtikrinti, kad Ovitzas daugiau niekada nebedirbtų Holivude. Kaip konkrečius gėjų mafijos atstovus, sudariusius sąmokslą nutraukti jo karjerą, Ovitzas įvardijo „Universal Studios“ prezidentą Ronald Meyer ir buvusį „The Walt Disney Company“ prezidentą Michael Eisner bei kitus.

Populiariojoje kultūroje

Vienoje NBC televizijos situacijų komedijos „Will & Grace“ serijoje buvo pavaizduota tariama gėjų mafija, kurios bosas buvo dainininkas Eltonas Džonas.
Las Tunasas

Istorija

Las Tunasas buvo įkurtas 1759 m. Per Dešimties metų karą (1868–1878 m.), 1869 m. ispanams užėmus Las Tunasą, miestas buvo laikinai pavadintas Victoria de las Tunas (liet. „Las Tunaso pergalė“). 1975 m., padalijus Orientės provinciją į atskiras provincijas, Las Tunasas tapo provincijos sostine.
Dovilė Zelčiūtė

Biografija

Gimė aktorių šeimoje, Kaune. Baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas Vilniaus universiteto Kauno humanitariniame fakultete. Pirmieji eilėraščiai išspausdinti žurnale „Nemunas“, kai D. Zelčiūtei buvo septyniolika metų. Iki dabar išleido daugiau nei dešimt poezijos rinktinių. Kūrybą publikuoja „Šiaurės Atėnuose“, „Literatūroje ir mene“ ir kt.
Dirbo mokytoja, redaktore, Kauno televizijoje vedė kultūrinio pobūdžio laidas. Kauno menininkų namuose organizavo fotografijos parodas, rengė susitikimus, diskusijas su menininkais. Rašo apie teatrą ir fotografiją.
Sudarė knygą „Jurga. Atsiminimai, pokalbiai, laiškai“, skirtą Jurgos Ivanauskaitės atminimo įprasminimui.
Nuo 1998 m. – Lietuvos rašytojų sąjungos narė.
Bogučaras

Istorija

1717 m. prie Bogučarkos upės įkurtas kazokų pulkas. 1779 m. Bogučarui suteiktas miesto statusas. Iki XX a. pr. buvo svarbus galvijų auginimo taškas.
Laikysena (psichologija)

Laikysena dažniausiai suprantama kaip individuali, įprastinė individo kūno poza (stovint, sėdint, judant). Šia sąvoka taip pat apibrėžiamas vienas iš svarbių informacijos šaltinių nežodinio bendravimo srityje, nes kūno poza yra gera vaizdinė priemonė, papildanti žodinę informaciją.
Psichologų studijos įrodo kūno laikysenos įtaką emocijoms. Šie ieškojimai matyti Čarlzo Darvino atliktuose žmonių ir gyvūnų emocijų ir judėjimo tyrimuose. Šiuo metu daugelis tyrimų parodė, kad tam tikri kūno judesių modeliai rodo konkrečias emocijas. Tyrėjai ištyrė gestų kalbą ir nustatė, kad net ne gestų kalbos vartotojai emocijas gali nustatyti vien iš rankų judesių. Kitas pavyzdys yra tai, kad pykčiui būdingas viso kūno judesys į priekį. Šios srities tyrimų pagrindinės teorijos yra savęs įteisinimo, arba suvokimo, teorija (dalyvio laikysena daro didelę įtaką jo emocijų įsivertinimui) ir įkūnytų emocijų teorija (psichinius pokyčius gali vaizduoti kūno būsenos).
Inčukalnas

Istorija

Vokiečių valdymo metais vietovė buvo žinoma kaip Hincenbergas (Hinzenberg). XIX a. Inčukalną pasiekė geležinkelis.
Ragasnapiai krankliai

Paplitimas

Ragasnapių kranklių pogentės dvi rūšys išplitusios rytų ir pietryčių Afrikos kalnuotose vietovėse.

Matmenys ir išvaizda

Ragasnapiai krankliai labai dideli, stambūs paukščiai. Varninių (Corvidae) šeimoje už juos didesnis tik paprastasis kranklys. Iš kitų varnų genties rūšių išsiskiria ypač stambiu snapu. Jų kojos gana ilgos, prisitaikiusios puikiai vaikštinėti žeme. Kūno plunksnininis apdaras beveik visas juodas su rausvais, violetiniais atspalviais. Baltapakaušis ragasnapis kranklys nuo jam artimos rūšies stambesnis (kūno ilgis įskaitant uodegą iki 64 cm, svoris iki 1,5 kg. ) ir skiriasi ant pakaušio ir kaklo gale gerai pastebima, neįprastai atrodančia balta ar balsva dėme. Baltakaklio ragasnapio kranklio kaklo užpakalinėje dalyje pereinančioje į nugarą yra ryški balta dėmė.

Mityba

Ragasnapiai krankliai yra visalesiai ir maistui neišrankūs, nors daugiausiai minta gyvulinės kilmės maistu – smulkesniais stuburiniais ir bestuburiais, įskaitant skėriais, vabalais ir mėšle esančiomis jų lervomis, kirmėlėmis, žmonių išmetamomis maisto atliekomis, smulkiais ropliais. Neatsisako dvėselienos. Lesa ir augalinį maistą – grūdus, riešutus.

Elgsena

Ragasnapiai krankliai yra varninių šeimoje, kurios paukščiai, anot tyrinėtojų, būdingas vienas aukščiausių intelekto koeficientų tarp visų gyvūnų, prilygstantis delfinams, drambliams, žmogbeždžionėms. 
Monogamai. Lizdus sukasi klifų iškyšose, rečiau medžiuose.
Jarmulka

Jarmulka (Hebrajų kalba kippah כִּפָּה, taip pat kipa, kipah, kippa ir jidiš: יאַרמלקע, jarmlke, jarmulke, jarmelke, rečiau kapelis) – plona apvali kepuraitė, kurią visi žydai privalo dėvėti kaip pripažinimą, esant žemiau Dievo arba kaip priminimą, kad Dievas yra aukščiau visko. Ji dažniausiai yra nešiojama vyrų, tačiau nors ir rečiau, bet pasitaiko moterų, išpažįstančių konservatyvų arba reformistinį judaizmą, nešiojančių kipą.
Kidušas

Kidušas (hebr. קידוש) – palaiminimas, atliekamas Šabo dieną, pilnai pripilant taurę košeriniu vynu arba greipfruto sultimis. Pilant stengiamasi, kad skystis išsilietų pro kraštus, taip simbolizuodamas palaiminimo perteklių. Šeimos galva išgeria daugiau nei pusę taurės, likusią dalį atiduoda sūnums. Penktadienio kidušas prasideda Pradžios knygos 2:1-3 paminėjimu, primenant šeimos nariams apie per šešias dienas Dievo sukurtą pasaulį. Tuo metu metu visi šeimos nariai pagarbiai stovi, taip pagerbdami septintą poilsio dieną – Šabą.
Mirusiųjų knyga

Mirusiųjų knyga – senovės egiptiečių magiški tekstai ir iliustracijos papiruso ritiniuose. Jie buvo paliekami mirusiesiems, kad padėtų įveikti dausų pavojų pomirtiniame pasaulyje ir pasiekti palaimingą būvį Aaru – nendrių laukuose, vadinamame dangiškajame Egipte. Tai himnų, litanijų, ritualinių maldų ištraukos, kurias galima pavadinti užkeikimais.

Aprašymas

„Mirusiųjų knygos“ pavadinimą sugalvojo XIX a. egiptologas K. R. Lepsijus. Ištarmes jis pavadino skyriais ir sunumeravo. Dauguma tekstų priskiriami Reu nu pert em hru rubrikai, kurios pažodinis vertimas turėtų skambėti maždaug taip: Ištarmės apie išėjimą į dieną. Tekstai reiškia perėjimą iš tamsos į šviesą, Duato nakties tamsybėse pakilti su Saule ir atgimti dvasiniu Akh pavidalu.
Knygą sudarydavo žyniai, brangiai parduodavo, todėl ją galėjo nusipirkti tik turtingi žmonės.
Ankstyviausi rasti papirusai datuojami XV a. pr. m. e. viduriu. Pirmieji buvo rašomi pusiau kursyviniais hieroglifais juodu rašalu, raudonai išryškinant pavadinimus ir svarbiausiais vietas. Seniausieji variantai buvo labai trumpi, o vėliau atsirado ilgų, iki 40 metrų ilgio. Apie 1085–715 metus pr. m . e. papirusuose vyravo beveik vien iliustracijos be lydinčių tekstų. Naujosios karalystės laikmečiu ritiniai tampa privaloma kapo reikmenų dalimi. Jie būdavo apvyniojami lininiu audeklu, užantspauduojami ir dedami į sarkofagą šalia mumijos arba į tuščiavidurės medinės Ozyrio statulėlės vidų. Yra žinoma apie 200 papirusų su ištarmėmis.
Vienintelis Lietuvoje „Mirusiųjų knygos“ fragmentas, užrašytas ant papiruso yra saugomas Nacionalinio Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejaus Mykolo Žilinsko dailės galerijoje, jis yra iš egiptologės Marijos Rudzinskaitės-Arcimavičienės kolekcijos. Šį papirusą muziejui 1985 m. pardavė Kauno kolekcionierius G. Damalakas, papirusas buvo datuotas X amžiumi pr. m. e. 2004 m. jį aprašantį straipsnį publikavo Tadas Rutkauskas.

Tibeto „Mirusiųjų knyga“

Egiptologo K. R. Lepsiaus pavyzdžiu pasekė W. Y. Ewans-Wentzas, XX a. pradžioje išleidęs vieną iš daugelio mirties temai skirtų tibetiečių traktatą, kuris pažodžiui verstųsi Išsilaisvinimas bardo tarpsnyje klausantis pamokymų ir pavadinęs jį Tibeto mirusiųjų knyga.
Karnavė

Istorija

Kaimo pavadinimas įrašytas 1869 m. kovo 26 d. grafo Benedikto Tiškevičiaus žemėtvarkininkų Gesse ir Evgenij Bužinskij sudaryto ir pasirašyto specialiojo geometrinio plano dokumente, kuriame minimas žemių Karnavės kaime (Karnovo viensėdis) išpirkimas (dovanojimas) laisviesiems valstiečiams Francui Michalovskiui (galbūt turima minty – Pranui Mikalauskui) ir Ivanui Michlevičiui (Jonui Michlevičiui ar Miklevičiui).
Karnavės kaimo pavadinimas dažnai ir dabar siejamas su šalia tekančiu upeliu, tačiau jau anksčiau minėtam dokumente (o ir jame esančiame nubraižytame plane), upelis vadinamas Alupiu, o ne Karnavės.
Su Karnavės viensėdžio, vėliau kaimo istorija, įdomiai susijusi ir čia gyvenusio žydo Jankelio šeima, vėliau pasivadinusi Karnovskiais bei džiazo legendos Luiso Armstrongo (Louis Armstrong) istorija.

Aplinkinės gyvenvietės

Raudondvaris -  5,5 km
Kulautuva - 1 km
Netoniai – 1 km
Švėkšnos kapinės

Istorija

Pačioje Švėkšnoje už šventoriaus nebuvo vietos, tai parapijos kapinėmis tapo Vilkėno kapinės. Apie jų atsiradimą tikslių žinių nėra, nes nėra atlikta nuodugnių kasinėjimų. Tikėtina, kad Vilkėno kaime buvusios kapinės tapo Švėkšnos parapijos kapinėmis, kitu atveju jos vadintųsi Švėkšnos kapinėmis. Vilkėno kapinių amžių liudija XIX a. pr. kapinėse pastatyta medinė koplyčia, kurios fundatorius − kun. Kazlauskas ir apylinkės gyventojai. 1876 m. klebono P. Staškausko rūpesčiu pastatyti puošnūs mūriniai kapinių vartai. Šalia jų įmūrytos dvi cementinės plokštės su įrašais: „Domicella Žonsitieny Išz Budwicziu Padary Pradziy To Mūra 1877“ ir „1879 Apmurawoiem Už Fundatorius Tris Swejka Marja Prasza Klebons Staszkawskis“. Kapinių teritorija aptverta akmenų mūro siena.
Tik įžengus pro kapinių vartus, atsiveria gana didingas kapinių vaizdas, nors mirusieji buvo laidojami chaotiškai be jokio plano. Kairėje pusėje paminklai: pirmajam Švėkšnos gimnazijos direktoriui kun. A. Šarkai, kanauninkui P. Staškauskui, dr. E. Bieliūnui. Dešinėje – mauzoliejus su Pliaterių karstais. Už Pliaterių mauzoliejaus, šlaitu žemyn, patys seniausi antkapiai. Arčiau vartų, dešinėje, buvo atitvertas plotas stačiatikių kapinėms.
Senasis Testamentas

Istorinės knygos

Ši nemaža knygų grupė nuo Jozuės iki Esteros apima apie 800 žydų istorijos metų – maždaug 1200–400 m. pr. m. e. laikotarpį. Jose rašoma, kas atsitiko nuo to laiko, kai izraelitai įsikūrė savo nukariautoje žemėje, apie teisėjų ir karalių laikus iki didžiųjų šiaurės tautų antplūdžio, kurio metu izraelitai buvo ištremti į nelaisvę. Ezros ir Nehemijo knygose rašoma apie žydų sugrįžimą. Esteros knygoje pasakojama, kaip viena Persijos valdovo rūmuose įtakinga žydaitė išgelbėjo savo tautą. Taip pat istorinėse knygose aprašomos nelaimės, esą ištikusios izraelitus, kai šie nusprendė nepaklusti Dievui. Karaliai apibūdinami kaip „geri“ arba „blogi“, pagal tai, ar jie paklūsta Dievui, ar nutaria vaikščioti savais keliais.

Pranašų knygos

Tai septyniolikos knygų grupė. Šešiolika iš jų (išskyrus Raudas) pavadintos jose aprašomo pranašo vardu. Izaijas, Jeremijas, Ezechielis ir Danielius vadinami didžiaisiais pranašais, kiti dvylika – mažaisiais.
Pasak Biblijos, Izraelyje pranašų buvo jau nuo senų laikų. Pirmasis ir didžiausias iš jų – Mozė. Vėliau, Teisėjų ir pirmųjų karalių laikais, apie pranašus nuolatos užsimenama įvairiose knygose. Apie kai kuriuos rašoma gana nedaug, kiti, kaip Elijas ir Eliziejus, aprašomi šalia svarbiausių savo meto istorijos veikėjų.
VIII a. pr. m. e. pirmiausia Amosas, paskui Ozėjas, manoma, paskelbė pranašystes, kurios buvo surašytos į knygas ir išliko. Vėliau daugiau nei 300 metų tokie pranašai keitė vienas kitą, mokė tautą iki Babilono tremties, jos metu ir dar kurį laiką po jos, kai žydai vėl buvo sugrįžę į savo kraštą.
Pranašystėse pasitelkiami vaizdai, simboliniai veiksmai, regėjimai. Kalbama apie mesijo atėjimą. Vis dėlto pranašų užduotis buvo šaukti tautą grįžti į Dievo kelią, pasikliauti juo vienu.
Pakačinių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė apskrita, 35 m skersmens, per 0,5 m iškiliu viduriu. Šiaurinėje pašlaitėje, 2 m žemiau aikštelės iškastas 20 m ilgio, 6 m pločio, 1 m gylio griovys, už kurio supiltas 0,5 m aukščio, 4 m pločio pylimas. Už jo iškastas antras 2,5 m pločio, 0,2 m gylio griovys. Šiaurės vakarų šlaite, 2 m žemiau griovio yra trikampė 21 m ilgio, 20 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 10-11 m aukščio, šiaurinis šlaitas – tik 3,5 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs praretintomis eglėmis.

Aplinkiniai piliakalniai

Velikuškių II piliakalnis 2 kmJunkūnų piliakalnis 11 kmManiuliškių piliakalnis 8,5 kmRudžių piliakalnis 24 kmIvoniškių piliakalnis 3 kmDauliūnų piliakalnis 17 kmMarciūniškių piliakalnis 7 kmŠišponiškių piliakalnis 7 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Alksnynė

Istorija

Įkurta XIX a. pradžioje kaip girininkijos viensėdis, iki 1945 m. čia nuolatos gyveno girininkas su šeima. Jie prižiūrėjo kopagūbrį ir rengdavo apylinkių apželdinimo darbus.
Sovietmečiu Alksnynėje buvo pastatytas paminklas sovietų kariams (skulptorius J. Vertulis). 1961 m. gyvenvietė prijungta prie Neringos miesto.
2006 m. gegužės pradžioje į šiaurę nuo Alksnynės kilo miško gaisras, nusiaubęs per 200 ha miško.
Keimbridž Bėjus

Istorija

Apylinkėse rasta Dorseto ir Tulės archeologinių kultūrų stovyklaviečių. Čia apsigyveno vadinamųjų „varinių“ inuitų bendruomenė (apdirbo varį). 1839 m., vėliau 1851, 1852–1853 m. apylinkėse lankėsi europiečių keliautojai. XX a. 3-ajame dešimtmetyje Keimbridž Bėjuje įkurtas paštas, policijos skyrius, Hadsono įlankos kompanijos padalinys. XX a. vid. apylinkėse įrengta radarų sistema.
Dejan Milošeski

Biografija

2006–2008 m. žaidė Lietuvoje „Vėtros“ klube. Vėliau išvyko į žaisti Lenkiją. 2011 m. persikėlė į antrą pagal stiprumą Graikijos divizioną.
Joni

Joni – moters lytinių organų simbolinis atvaizdas indų mitologijoje. Ją simbolizuoja trikampis arba ovalas, iš kurio kyšo linga (vyro varpa). Taip pabrėžiama dievo Šivos dvilytė prigimtis. Joni yra visų daiktų pradžia ir šaltinis, senuosiuose indų mituose tapatinama su dievu Višna – kaip pradinė drėgmė, iš kurios atsiradęs pasaulis.
Naugarduko kaštelionas

Naugarduko kaštelionas (lenk. kasztelan nowogrodzki) – antrasis pagal rangą po Naugarduko vaivados aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Naugarduko vaivadijoje, Didžiojo kunigaikščio pilių vaivadijoje vyriausias valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.

Įgaliojimai

Naugarduko kašteliono pareigybė įsteigta 1507 m., kai buvo įsteigta ir Naugarduko vaivadija. Naugarduko kaštelioną skirdavo Didysis kunigaikštis (karalius) ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos arba iki paskyrimo į aukštesnes pareigas.
Kaštelionas buvo pavaldus Naugarduko vaivadai, taip pat karo atveju jo tiesioginis viršininkas buvo ir Lietuvos didysis etmonas. Kaštelionas atlikdavo pilies administracijos, ūkio reguliavimo, teismo ir karinės administracijos funkcijas. Kaštelionas buvo aukščiausias karinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir Naugarduko pavieto bajorų vadas, taip pat pavieto bajorų pašauktinių kariuomenės vadas.
Kaštelionas buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Naugarduko kaštelionas turėjo devynioliktą pagal rangą poziciją iš 31 kaštelionų suole.
Pareigybė panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.
Leonardas Vaitys

Biografija

Gimė dailininko Jono Vaičio (1903–1963) šeimoje. 1961–1968 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Statybos fakultete.
Nuo 1968 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto architektas, 1978–1985 m. projektų vyriausiasis architektas, 1985–1987 m. visuomeninių pastatų projektavimo skyriaus vadovas, 1987–1991 m. instituto vyriausiasis architektas. 1991–2011 m. UAB „Forma“ vadovas. Nuo 2012 m. žurnalo „Archiforma“ leidėjas ir vyriausiasis redaktorius.
Parašė architektūros teorijos ir kritikos straipsnių.
Honda S800

S800 tai sportinė mašina, pristatyta 1965 m. Tokijo automobilių parodoje, S800 pakeitė sėkmingą Hondą S600, kaip kompanijos įvaizdžio mašina.
Kaip ir S600, ją buvo galima įsigyti kaip dengtą dvivietį automobilį arba rodsterį. Honda S800 automobilyje ir toliau buvo vykdomos pažangios technologijos kaip ir jo pirmtakė S600. 791 cc straight-4 variklis pagamindavo 52 kW, esant 8000 rpm, išjudindamas automobilį iki 160 km/h.
Ankstesni modeliai vis dar naudojo grandininį važiavimą (chain drive) ir nepriklausomą pakabą (independent suspension) užpakalinėje dalyje, tačiau pasirodžius naujoms (752 roadsters ir 242 coupes) mašinoms, Honda perėjo prie tradicinės užpakalinės varomosios ašies su keturiom stipinų traukėm ir Panhard strypu. 604 rodsteris ir 69 dengtas dvivietis automobilis buvo pagaminti naudojant šiuos įrengimus, kol stabdžių diskai pakeitė priekinius stabdžius.
1968 m. S800 buvo pristatyta su rankenėlėmis įmontuotomis į duris, išoriniais žibintais, dvidubos grandinės stabdžiais ir karbiuratoriumi po gaubtuvu, ir beskeveldriu stiklu. Šios permainos buvo padarytos Amerikos rinkai, tačiau oficialiai mašina niekada nebuvo importuota. Produkcija pasibaigė 1970 gegužę, kai jau buvo pagaminta 11 536 S800 vienetų.