google/wiki40b huggingface dataset:
Šimtametė šviesa

Šimtametė šviesa (angl. Centennial Light) yra šiuo metu ilgiausiai pasaulyje (daugiau nei 110 metų) šviečianti kaitrinė lemputė. Ši keturių vatų galingumo, rankomis pūsta, anglies siūlelį turinti lempa maždaug 1890 m. buvo pagaminta Šelbyje, Ohajo valstijoje (JAV). Galima rasti daug tebeveikiančių tokio amžiaus lempučių, bet kitos nebuvo nenutrūkstamai naudojamos. Lemputė keliskart keitė savo vietą ir šiuo metu nuolat šviečia gaisrinės pastate Livermoro mieste, Kalifornijoje (JAV). Dėmesys į jos neįprastą ilgaamžiškumą pirmąkart buvo atkreiptas 1972 m. Ji buvo dažnai minima vėlesnių lempučių kokybės kritikoje, įtariant, jog jų tarnavimo laikas įvairiais būdais tyčia sutrumpinamas.
Lemputė dega beveik visą laiką. 2009 m. duomenimis, ji nebuvo išjungta nė karto per 32 metus. Kai 1976 m. ją reikėjo perkelti į kitą pastatą, tai buvo padaryta kartu su visu laidu, bijant, jog bandymas atsukti patroną gali lemputę sugadinti. Perkėlimas, kurio metu ji nešvietė, truko tik 22 minutes. Šiuo metu lemputė aprūpinta avariniu šaltiniu, kuris ją maitintų, jei pastate dingtų elektra. 2013 m. lemputė užgeso, tačiau atvykęs elektrikas nustatė, jog sugedo ne lemputė o būtent šis avarinis energijos šaltinis. Dėl šio gedimo lemputė nešvietė maždaug septynias valandas.
Manoma, jog lemputės ilgą amžių sąlygoja jos maža galia bei ištisinis, nenutrūkstamas švietimas. Gaisrininkai, kuriems šiuo metu priklauso lemputė, nusiteikę ją naudoti kol perdegs, nesvarbu kiek tai truktų. Vėlesni planai neaiškūs, bet greičiausiai ji atiteks kokiam nors muziejui. Lemputė įrašyta į Gineso rekordų knygą ir net turi savo svetainę.
Tulpių manija

Tulpių manija buvo pirmasis spekuliatyvus burbulas, sukėlęs ekonomikos nuosmukį.
XVII a. viduryje, vadinamuoju Olandijos „aukso“ amžiaus laikotarpiu, olandai taip pamėgo iš Osmanų imperijos atkeliavusias tulpes, kad kai kurios jų veislės rinkoje buvo parduodamos net už 100 tūkst. guldenų. 1623 metais vienas svogūnėlis populiariausių tulpių rūšių kainavo 1 000 guldenų, tuo tarpu vidutinio olando metinės pajamos tais laikais buvo 150 guldenų. Karštinė tapo visuotinė, žmonės, vildamiesi greitai praturtėti, ėmė parduoti namus, žemes ir pirko tulpių svogūnėlių. Tačiau viltis greitai praturtėti sudaužė 1637 m. vasarį staiga kritusios tulpių kainos.

Tulpių atsiradimo istorija

1555–1562 m. Osmanų imperijoje (dabartinėje Turkijoje) gyveno austrų pasiuntinys Ogjeras de Busbekas. Jis parvežė į Europą kelis tulpių svogūnėlius. Iš Konstantinopolio (dabartinis Stambulas) į Vieną atkeliavę tulpių svogūnėliai buvo pasodinti Habsburgų dinastijos Austrijos imperatoriaus Ferdinando I sode.
Tulpes prižiūrėjo Čarlesas de L’Ekliūzas – žymus to meto prancūzų botanikas, paprastai prisistatydavęs lotynišku Carolus Clusius vardu. Jam pavyko sukurti gėlėms tinkamą klimatą – tulpės Habsburgų rūmuose pražydo.
Aišku, garsas apie tai pasklido plačiai, pasiekė net Nyderlandų Leideno universiteto vadovybę. Ši prikalbino Čarlesą de L’Ekliūzą tapti Leideno universiteto botanikos sodo kuratoriumi.
1593 metų rudenį su „slaptu tulpių svogūnėlių kroviniu“ Čarlesas de L’Ekliūzas atvyko į Nyderlandus, į netoli Hagos esantį Leideną. 1594 metais Nyderlanduose pražydo pirmoji jo pasodinta tulpė. Čarlesas de L’Ekliūzas Leideno botanikos sode dirbo daugiau nei 20 metų: kryžmino įvairias tulpių rūšis, stengėsi išvesti tokias, kurias būtų galima auginti atšiauresniame klimate nei Turkijos, stengėsi išgauti įvairių atspalvių žiedus.
Vieną kartą Čarleso de L’Ekliūzo tulpės iš universiteto botanikos sodo buvo pavogtos. Netrukus olandiškas tulpes užpuolė kažkokia nežinoma liga (manoma, kad tai buvo virusas) – tulpių žiedai įgaudavo įmantrias, anksčiau nematytas formas, kai kurių žiedlapių kraštai tapo karpyti, atsirado naujų atspalvių. Būtent ši anomalija ir tapo tulpių manijos Nyderlanduose priežastimi.
Tuo metu visi Nyderlandai nežydėjo tulpėmis ir šių gėlių nebuvo galima rasti prie kiekvieno olando namų. Tulpės buvo prabangos simbolis, jų buvimas sode rodė to žmogaus aukštą statusą visuomenėje.
Ngobė Buglė

Geografija

Didžioji paviršiaus dalis kalnuota, apaugusi džiunglėmis arba plyti nepadengti augalija uolynai (pietuose). Jūros pakrantėje plyti derlingesnė lyguma, kur džiunglės kaitaliojasi su savana. Šiaurės vakaruose paviršius pelkėtas, ten giliai į žemyną įsiterpia Čiriki lagūna. Netoli kranto, Ngobė Buglei priklauso Eskudo de Varagvaso sala. Krašto upės priklauso abiejų vandenynų baseinams, ilgesnės – Kalovebora, Krikamola, Grandė ir kt.
Tomas Antonis Zamoiskis

Biografija

Lenkijos magnatų Zamoiskių giminės atstovas, herbo „Jelita“ savininkas. Vyresnysis Smolensko vaivados Mykolo Zdislavo Zamoiskio (apie 1679–1735) sūnus nuo pirmos santuokos su Ana Dzialinskaite (m. 1719). Jaunesnieji broliai – Podolės vaivada Jonas Jokūbas ir Karūnos didysis kancleris Andžejus Jeronimas.
1733 metais palaikė Stanislovo Leščinskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. 1735 metais, po savo tėvo mirties jaunas Tomas Antonijus paveldėjo Zamoiskių ordinaciją. 1738 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą. 1744 metais gavo Liubelsko vaivados pareigybę.
1741–1747 metais Tomas Antonis Zamoiskis įkūrė Šv. Jono Nepomuceno bažnyčią Zvenivce. 1746 metų rugpjūčio 3 dieną tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.
Jonas Sadaunykas

Biografija

1944 m. baigė Utenos gimnaziją, 1945–1948 m. studijavo tapybą Vilniaus dailės institute. Studijuodamas pradėjo dirbti laikraščio „Tiesa“ redakcijoje: buvo bibliotekininkas, korektorius, literatūrinis darbuotojas. 1950–1951 m. – Kinematografijos ministerijos filmų gamybos skyriaus viršininkas, 1951 m. – Valstybinės politinės ir mokslinės literatūros leidyklos redaktorius, 1951–1956 m. – žurnalo „Švyturys“ apybraižininkas, literatūros skyriaus vedėjas. 1956–1957 m. žurnalo „Tarybinė moteris“ atsakingasis sekretorius. 1957–1987 m. žurnalo „Šluota“ atsakingasis sekretorius.
Rašinius pasirašinėjo slapyvardžiu J. Sadūnas.
Vaitkūnai (Vilnius)

Aplinkinės gyvenvietės

Ratališkės – 0,5 kmVyžūniškės – 1 kmAdomaičiai – 1,5 km
Lyla

Lyla (skr. लीला = līlā, „žaismė, pramoga, pasilinksminimas“) – hinduistinė samprata, teigianti, jog pasaulis yra spontaniška ir laisva dievo ar dievystės džiugesio (ananda) apsto raiška. Dievas, kaip neribota pilnatvė, nieko netrokšta ir kuria be priežasties ar tikslo.
Lylą aptaria tiek dualistinės, tiek nedualistinės Indijos filosofijos šakos. Nedualistinėje filosofijoje lyla prilyginama tikrovei, atsiradusiai iš absoliuto (Brahmano) žaismės. Dualistinėje vaišnavistinėje filosofijoje lyla laikoma Dievo makrokosmine pramoga, įtraukiančia bhaktus. Vaišnavizme (Krišnos žaidynės su gopėmis), šaivizme (Šiva šoka pasaulį) ir šaktizme (Devės kautynės su asurais) terminu lyla nusakomi išsivadavimą suteikiantys dievo žygiai ir žaidynės, taip pat jam atsidavusiųjų (bhaktų) gyvenimas.
Vakarų tradicijoje lylą iš dalies atitinka krikščionių mistiko Hainricho Suzo įvesta Ludus amoris („meilės žaismas“) sąvoka.
Jogučių kapinynas

Vieta

Įrengtas pakrantės aukštumos pakraštyje, maždaug 120 x 110 m dydžio, iki 3 m aukščio kalvelėje, pailgoje šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi. Iš šiaurės rytų ir pietvakarių pusių ją juosia grioviai, iš vakarų pusės – daubos, o rytų pusėje – upės slėnis. Rytinis, pietrytinis ir pietiniai pakraščiai apardyti apkasų, apaugę medžiais ir krūmais. Teritorija dirbama. Anotacinio ženklo nėra.
Teritorijos plotas – 0,9274 ha.

Tyrimai

Kapinynas žinomas nuo 1889 m. Jame rasti radiniai buvo saugomi Karaliaučiaus muziejuje „Prussia“. 1963 m. žvalgė Lietuvos istorijos institutas (ekspedicijos vadofas Adolfas Tautavičius), 1998 m. žvalgė, 1999 ir 2009 m. tyrinėjo Linas Tamulynas.
Ištirtas 58 m² plotas, aptikti 3 griautiniai kapai su įkapėmis. Iš jų išsiskyrė III a. vyro kapas, kuriame rastas ietigalis, dalgelė, galąstuvas, keraminis puodelis, varinių Romos imperijos monetų, omegos raidės formos pasidabruota diržo sagtis – vienintelis toks radinys Rytų Baltijos valstybėse. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Manoma, kad Jogučių kapinynas anksčiau vadintas ir Spirkių kapinynu.
Kapinynas datuojamas II – IX a.
Ubychų kalba

Istorija

Ubychų kalba vartota Juodosios jūros rytinėje pakrantėje, dabartinio Krasnodaro krašto pietvakariuose, ypač Sočio apylinkėse. 1864 m. Rusijai užkariaujant Kaukazą, ubychai pasitraukė į pietvakarius ir apsigyveno Turkijoje. Ten ubychų kalba ėmė sparčiai nykti, nes dauguma ubhychų pradėjo kalbėti turkų arba adygų kalbomis. Žinios apie ubychų kalbą išliko daugiausia pateikėjo Tevfiko Esenčo dėka. Kalbą tyrė daug žymių kalbininkų ir antropologų (Žoržas Diumezilis, Hansas Fogtas, A. Sumru Ezsojus ir kt.). Ubychų kalba jokio rašto neturėjo.

Gramatika

Ubychų kalba ergatyvinė, itin agliutinacinė (priesagomis vienskiemenė ar dviskiemenė šaknis išplečiama iki 9 ar daugiau skiemenų), pasižymi sudėtingu veiksmažodžių derinimu. Daiktavardžiai turi keturis linksnius: absoliutyvą, netiesioginį linksnį–ergatyvą, įnagininką ir vietininką. Su postpozicijomis -/laaq/ ('pas, link') ir -/ʁaafa/ ('dėl') sudaromos formos kartais būdavo laikomos sintetiniu naudininku (pvz., /aχʲəlaaq astʷadaw/ 'Nusiųsiu tai karalaičiui'), tačiau šių darinių kaip linksnio įteisinimas labai ginčijamas.

Fonologija

Ubychų kalba turi net 84 skirtingus priebalsius (tiesa, 4 sutinkami tik skoliniuose ir onomatopėjose). Daugiau priebalsių priskaičiuojama tik bušmėnų kalbose (tiesa, nėra aiškaus sutarimo, ar kliksinčius garsus laikyti priebalsiais). 29 ubychų priebalsiai pučiamieji, 27 šnypščiamieji, 20 liežuvėlinių. Visi pagrindiniai priebalsiai turi po 9 tarties vietas. Tačiau kalboje tėra 2 balsiai [ə] ir [a], be to, skoliniuose pasitaiko [u]. Nepaisant to, daugiau nei 2 priebalsių samplaikos retos.
1993 m. Lietuvos šachmatų čempionatas

1993 m. Lietuvos šachmatų čempionatas – tai 60-asis Lietuvos vyrų ir 42-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.

Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas

60-asis Lietuvos vyrų šachmatų čempionatas vyko Vilniuje, 1993 m. sausio 16 – sausio 26 d.

Dalyviai

Čempionate žaidė 12 žaidėjų: šeši vilniečiai, du kauniečiai ir po vieną dalyvį iš Klaipėdos, Marijampolės, Jonavos ir Kaišiadorių. Iš praėjusio čempionato prizininkų dalyvavo tik D. Ruželė.

Vyrų čempionato prizininkai

Po 11 metų pertraukos Lietuvos vyrų šachmatų čempionate vėl puikiai pasirodė kaunietis Algimantas Butnorius 8-ąjį kartą tapęs Lietuvos šachmatų čempionu (8 tšk. iš 11). Surinkęs pustaškiu mažiau, sidabro medalį išsaugojo 1992 m. čempionate tokį pat medalį iškovojęs Darius Ruželė. Toliau sekė trys dalyviai: V. Novikovas, G. Piešina ir D. Liniauskas, surinkę po 6,5 taško. Pagal turnyro nuostatus trečioji vieta atiteko Vitalijui Novikovui, ketvirtoji – Gintautui Piešinai, penktoji – Dainiui Liniauskui.

Lietuvos moterų šachmatų čempionatas

46-asis Lietuvos moterų šachmatų čempionatas vyko Vilkaviškyje, 1993 m. sausio 20 – sausio 28 d.
Dalyvavo 10 šachmatininkių iš įvairių miestų: meistrės M. Kurkul, L. Domarkaitė (Vilnius), A. Dambravaitė, R. Dambravaitė (Vilkaviškis), kandidatės į meistres I. Rudaitytė (Plungė), D. Čiukšytė (Panevėžys), L. Stasiūnaitė, V. Milašiūtė (abi vilnietės), pirmaatskyrininkės A. Leikutė ir Ž. Čiukšytė (abi panevėžietės). Iš 1992 m. metų čempionato prizininkių savo titulo negynė praėjusių metų čempionė Kamilė Baginskaitė.

Čempionato pradžia

Pirmas ratas nebuvo sėkmingas vilkaviškietėms: R. Dambravaitė pralaimėjo A. Leikutei, o A. Dambravaitė – M. Kurkul. Kituose susitikimuose: L. Domarkaitė pralaimėjo D. Čiukšytei, I. Rudaitytė – V. Milašiūtei, o Ž. Čiukšytė baigė lygiosiomis su L. Stasiūnaite.

Prizininkės

1993 m. čempionato nugalėtoja tapo vilnietė Marina Kurkul, surinkusi 6,5 taško iš 9 galimų. Čempione ji tapo antrą kartą. Savo pirmą čempionato sidabro medalį iškovojo plungiškė Ilona Rudaitytė (5,5 tšk.), o bronzos – praėjusių metų sidabrinė prizininkė vilkaviškietė R. Dambravaitė (taip pat 5,5 tšk.).
Raimundas Udrakis

Biografija

Raimundas Udrakis jojimo treniruotes Žagarės miesto žirgyne pradėjo lankyti 1976 m. Jau po 4 metų (1980 m.) tapo Lietuvos jaunių čempionu, vėliau iškovojo nemažai pergalių ir prizinių vietų Lietuvos ir tuometinės TSRS čempionatuose bei tarptautinėse varžybose. Tapo Lietuvos jaunimo konkūrų (1984 m.) ir Lietuvos spartakiados (1985 m.) čempionu, Europos jaunimo čempionato individualių konkūrų varžybų (1986 m.) bronzos medalininku, TSRS čempionu (1987 ir 1988 m.). 
1987 m. Raimundas Udrakis buvo išrinktas į geriausių Lietuvos sportininkų dešimtuką (užėmė 9 vietą). 1988 m. startavo Seulo vasaros olimpinėse žaidynėse. 
Raimundo Udrakio treneriais buvo R. Šalkauskas, S. Paknys, A. Samoška, E. Civinskas. 
Nuo 1991 m. gyvena ir dirba Vokietijoje. Nusivylęs Lietuvos žirginio sporto funkcionierių neveiklumu, Raimundas Udrakis išvyko į Seppenrade klubą, kai jį pakvietė vienas iš klubo vadovų Alfred Helmig. Jojimo meno mokėsi pas žinomus Europos žirginio sporto specialistus. 2006 m. baigė Warendorf valstybinę jojimo mokyklą (Vokietija). Nuo 1991 m. iki 2011 m. aktyviai sportavo, įvairiose varžybose (nuo A iki S*** klasės) iškovojo daugiau kaip 1300 prizinių vietų, jodamas su 83 žirgais. Baigęs sportinę karjerą, pradėjo dirbti treneriu (nuo 2013 m.). Žymiausi auklėtiniai – Benas Gutkauskas, Egor Shchibrik.

Pasiekimai

Olimpinės žaidynės: 1988 m. Seulo olimpiadoje su žirgu Dekoracija – 71 vieta atrankos varžybose, 15 vieta – komandinėse varžybose. 
Lietuvos varžybos: Lietuvos jaunių (1980, žirgas Valdivija), jaunimo čempionas (1984, žirgas Grimas); Lietuvos jaunų žirgų čempionato nugalėtojas (1985, žirgas Dekoracija); Lietuvos čempionato bronzos medalio laimėtojas (1985, žirgas Grimas); Lietuvos spartakiados čempionas (1985, žirgas Bezmenas); Lietuvos čempionato bronzos medalio laimėtojas (1990, žirgas Miražas).
TSRS varžybos: TSRS jaunimo čempionas (1983, žirgas Grimas); TSRS uždarų patalpų jaunų žirgų taurės nugalėtojas (1984, žirgas Dekoracija); TSRS komandų čempionas (1984, 1985, žirgas Grimas; 1986, 1988, žirgas Dekoracija); TSRS jaunimo žaidynių komandų čempionas (1985, žirgas Dekoracija); TSRS jaunų žirgų čempionato nugalėtojas (1985, žirgas Dekoracija); TSRS Tautų spartakiados vicečempionas ir komandinių varžybų čempionas (1986, žirgas Dekoracija); TSRS čempionas (1987, 1988, žirgas Dekoracija).
Tarptautinės varžybos: Pabaltijo žiemos taurės varžybų prizininkas (1983, žirgas Formatas); Europos jaunimo čempionato Prancūzijoje Didžiojo prizo rungties trečiosios vietos laimėtojas ir bronzos medalio absoliučioje įskaitoje laimėtojas (1986, žirgas Dekoracija); Vakarų Europos lygos Pasaulio taurės varžybose Suomijoje – 10-oji vieta (1986 m., žirgas Dekoracija) ir Nyderlanduose – 8-oji vieta (1987, žirgas Dekoracija); tarptautiniame turnyre Ochtrupe (Vokietija) Didžiojo prizo rungtyje – 5-oji vieta (1988, žirgas Dekoracija); tarptautiniame Herborno turnyre (Vokietija) – 3-ioji vieta (1988, žirgas Dekoracija).
Westbam

Karjera

Savo DJ‘aus karjerą pradėjo 1983 metais gimtajame mieste Miunsteryje. 1984 persikėlė į Berlyną, kur išleido savo pirmąjį įrašą: 17 – This Is Not a Boris Becker Song. 1986 kartu su Klaus’u Jankuhn’u, Fabian’u Lenz’u (DJ Dick) ir William’u Röttger’u įkūrė įrašų kompaniją "Low Spirit Recordings. 1989 metais grojo pirmajame „Meilės parade“ (Love Parade) Berlyne. dar po kelių įrašų išleido pirmąjį savo albumą „The Cabinet“. 1991 metais Berlyne organizavo pirmąjį „Mayday“ festivalį, tuo metu tai buvo didžiausias techno festivalis Vokietijoje (jame dalyvavo daugiau kaip 5000 žmonių). Ši festivalį jis organizuoja iki šiol, taip pat yra „Members of Mayday“ narys, ir „Mayday-Anthems“ prodiuseris.
Severomorskas

Istorija

1896 m. čia įkurtas nedidelis žvejų kaimas Vaenga (Ваенга). 1926 m. įsikūrė miškų ruošos darbininkų gyvenvietė. 1933 m. ūkinė veikla uždrausta, pradėtas statyti karinio laivyno uostas. Po karo statybos Vaengoje tęstos, persikėlė šiaurės laivyno administracija. 1951 m. suteiktas miesto statusas ir Severomorsko pavadinimas. Nuo 1996 m. tapo uždaruoju miestu.
Gartnartas I

Biografija

Pagal „Piktų kroniką“, Gratnartas I buvo Keiltramo brolis. Jis valdė šešerius ar septynerius metus, tarp Dresto IV ir Keiltramo.
Bardišius

Bardišius (rus. бердыш, lenk. berdysz, angl. bardiche) – kovos kirvis su labai plačia, ištęsto pusmėnulio formos galva (ašmenų ilgis 60 cm ir daugiau) ant ilgo (iki 150 cm) koto. Galva užmauta ant koto kaip ir kitų kirvių (ir pro 3-7 specialias skyles prikalta vinimis), tuo tarpu galvos apatinis kampas labai ištęstas ir paprastai keletu vinių prikaltas ir dirželiu ar virve prisuktas prie koto. Viršutinis kampas ištįsęs viršun ir sudaro smaigalį. Koto apatinis galas paprastai turi geležinį antgalį, kuriuo bardišius gali būti įsmeigtas į žemę (kad tarnautų atrama šaudant arba kad būtų lengviau laikyti stovint rikiuotėje).
Abiejų tautų respublikoje bardišius įvedė Steponas Batoras, apginkluodamas jais haidukus. Rusijoje XVII a. bardišiais buvo apginkluoti šauliai (стрельцы) ir miestų sargyba, bei „Naujųjų pulkų“muškietininkai. Šauliams bardišiai buvo kirstynių ginklu, o šaudydami juos naudojo kaip atramą muškietoms.
XVI a. pradžioje bardišiaus viršutinį kampą nukaldavo kaip viengubą smailę (kaip pusmėnulio galas), tad bardišių naudodavo ir kaip duriamąjį ginklą. XVII a. viršutinį galą ėmė daryti su dviem kampais. Galvos šonai neretai būdavo puošti. Rūmų sargybos bardišiai būdavo itin puošnūs: galvų šoninės plokštumos būdavo su raižytu ornamentu (schematiškais lapiniais ornamentais arba sudėtingais priešiniais).
Raitųjų šaulių ir dragūnų bardišiai buvo mažesni ir turėdavo du žiedus, kuriuos naudodavo bardišiui nešioti per petį.
Narvos kultūra

Charakteristika

Būdingi smailiadugniai plačiaangiai mažai ornamentuoti puodai, pailgi dubenėliai, kaulo, rago, medžio dirbiniai.
Narvos kultūros žmonės, kūrė nuolatines gyvenvietes prie upių ir ežerų, gyveno stulpinės konstrukcijos keturkampiuose arba ovaliuose pastatuose su židiniais. Vertėsi medžiokle, žvejyba, gintaro apdirbimu ir juo prekiavo su kaimynais.
Medžioklės ir buities įrankiai gaminti iš titnago, vis plačiau pritaikant keramiką.
Šiaurės rytų kultūra didžia dalimi liko nepriklausoma, kadangi buvo medžiotojiška, atstovavo miškų neolitui, todėl ji buvo autochtoninė. Pietvakariuose Narvos kultūros raida buvo labiau paveikta kitų, taip pat siejamų su įtakomis ankstyvai baltiškai indoeuropietiškai kultūrai, ją paveldėjo dabartiniai latviai, lietuviai ir dabar išnykę senovės prūsai.
Narvos kultūros arealas taip pat atitinka ir tradicinių kanklių paplitimo arealą.
Cosenza Calcio

Istorija

Nuova Cosenza Calcio įkurtas 2011 m.
2017/2018 m. sezone Serie C užėmė 5 vietą ir kovojo atkrintamosiose varžybose dėl patekimo į Serie B.
Betrideildin

Istorija

Lyga įkurta 1942 metais, buvo atkurta kelis kartus, bei ne kartą keitė pavadinimus.
Nuo 1993 metų lygos komandos dalyvauja Europinėse klubų varžybose – čempionai atstovauja Farerų salas UEFA Čempionų lygoje.
Antrosios, trečiosios, ketvirtosios vietų laimėtojai – UEFA taurės varžybose.
Betrideildin (nuo 2018 m.), o ankstesniais metais vadinta Formuladeildin. (Iki 1975 m. Meistaradeildin, 1975–2004 m. 1. deild)
Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio deklaracija

Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio deklaracija – 1949 m. vasario 16 d. Minaičių kaime (Radviliškio raj.) Lietuvos partizanų vadovybės baigtas sudaryti ir pasirašytas Lietuvos Laisvės Kovos Sąjūdžio (LLKS) dokumentas, kuriuo paskelbta, kad LLKS prisiima atsakomybę vadovauti nepriklausomos bei demokratinės Lietuvos valstybės atkūrimui, kurioje garantuojamos lygios teisės visiems Lietuvos piliečiams bei užtikrinama socialinė globa, taip pat „Komunistų partija, kaip diktatūrinė ir iš esmės priešinga pagrindiniam Lietuvių tautos siekimui ir kertiniam Konstitucijos nuostatui – Lietuvos nepriklausomumui, – nelaikoma teisine partija“. Deklaracija apeliuojama į Žmogaus teisių deklaraciją, 1922 m. Lietuvos Respublikos Konstituciją bei kreipiamasi į visą demokratinį pasaulį pagalbos.
Deklaraciją pasirašė LLKS Tarybos Prezidiumo pirmininkas Jonas Žemaitis-Vytautas bei Tarybos nariai – Aleksandras Grybinas-Faustas, Vytautas Gužas-Kardas, Juozas Šibaila-Merainis, Bronislovas Liesis-Naktis, Leonardas Grigonis-Užpalis, Adolfas Ramanauskas-Vanagas, Petras Bartkus-Žadgaila.
1999 m. sausio 12 d. LR Seimas, įvertinęs LLKS Tarybos 1949 m. vasario 16 d. Deklaracijos reikšmę Lietuvos valstybės tęstinumui, priėmė LR įstatymą dėl LLKS Tarybos 1949 m. vasario 16 d. Deklaracijos. Įstatymas nustatė šio dokumento statusą Lietuvos Respublikos teisės sistemoje – pripažino jį kaip Lietuvos valstybės tęstinumui reikšmingą teisės aktą. 
2010 m. Laisvės kovos sąjūdžio deklaraciją pasirašiusiems aštuoniems partizanams buvo suteiktas signatarų statusas. Šis statusas po mirties suteiktas Petrui Bartkui-Žadgailai, Leonui Grigoniui-Užpaliui, Aleksandrui Grybinui-Faustui, Vytautui Gužui-Kardui, Bronislovui Liesiui-Nakčiai, Adolfui Ramanauskui-Vanagui, Juozui Šibailai-Merainiui ir Jonui Žemaičiui-Vytautui.
2010 m. lapkričio 22 d. Minaičių kaime iškilmingai atidengtas paminklas Deklaracijai ir jos signatarams atminti. Paminklo autorius – skulptorius Jonas Jagėla. Atstatytoje klėtyje atkurtas bunkeris ir įrengta ekspozicija „Atiduok Tėvynei, ką privalai“ (2012 m.).
Southern Myanmar FC

Istorija

Klubas įkurtas 2009 m.
Vilniaus Žygimanto Augusto pagrindinė mokykla

Istorija

Vilniaus 53-oji vidurinė mokykla įkurta 1982 m. Iš rusiškos į lietuvišką reorganizuota 1998 m. rugsėjo 1 d. Didžioji dalis mokinių ir mokytojų perkelta iš S. Stanevičiaus vidurinės mokyklos, kita dalis moksleivių atėjo mokytis iš įvairių Šeškinės ir Fabijoniškių mokyklų.
1999 m. kovo 17 d. mokyklai suteiktas Vilniaus Žygimanto Augusto vidurinės mokyklos pavadinimas. 2002 m. balandžio 10 d. mokyklai suteiktas pagrindinės mokyklos statusas. Tais pačiais metais Vilniaus Žygimanto Augusto pagrindinė mokykla persikėlė į Vilniaus Radvilų gimnazijos patalpas. 2007–2008 m. pastatytas priestatas – sporto salė.
Mokykloje veikia įvairūs būreliai, mokytojų, bei mokinių ansambliai.
Bix

Pavadinimo kilmė

Sauliaus „Samo“ Urbonavičiaus teigimu, grupės pavadinimas kilo nuo neformalaus nuorūkos pavadinimo: "bikas", "byčiokas", šiauliečių tarme "biks".
Čystapolis

Istorija

Tarpukariu buvo Čistapolio palivarkas.

Aplinkinės gyvenvietės

Vailainiai – 1 km
Mumaičiai – 1 km
Barkūniškis – 2 km
KRAKĖS – 7,5 km
Zigfridas (markgrafas)

Zigfridas (Siegfried. m. 937 m. gruodžio 3 d.) – grafas. Neoficialiai buvo Gero markos markgrafas, tačiau jo markgrafo titulas nebuvo patvirtintas karališku raštu.
Manoma, kad Zigfridas buvo Vokietijos karaliaus Henriko I Paukštininko mokytojo Tietmaro sūnus.
936 m. buvo paskirtas Saksonijos hercogystės globėju. Tuo metu jis, pagal kronikininką Vidukindą (Widukind von Corvey) buvo antra asmenybė po karalystėje po karaliaus.
Zigfridui mirus dėl jo markos varžėsi jo pusbrolis, karaliaus brolis Tankmaras (Thankmar) ir jo paties brolis Geras, kuris ir buvo paskirtas markgrafu.
Zigfrido pirmoji žmona buvo Ermenburga (Ermenburg, Irminburg), Saksonijos hercogo Oto I ir Hatujos (Hathui) duktė. Antraja žmona 936 m. tapo Gutija (Guthia, Guhtiu), kuri, tapusi našle, tapo Gronigės (Gronigge) vienuolyno įkūrėja ir pirmąja abate.
Šiaurės Rio Grandė

Geografija

Valstija yra toliausiai į rytus nutolusiame Pietų Amerikos taške. Šiaurės Rio Grandei priklauso Rokos atolas vandenyne. Pakrantėje driekiasi lyguma, o einant gilyn į žemyną paviršius kyla į Brazilijos plokščiakalnį. Kokeiro kalnagūbryje yra aukščiausia valstijos vieta – 868 m. Svarbiausios upės: Asu, Potenži, Kurimatau.
Klimatas tropinis. Pakrantėse drėgnesnis, giliau žemyne – sausringesnis. Sostinėje per metus iškrenta virš 1500 mm kritulių, daugiausia tarp kovo ir rugpjūčio, o vakaruose neretos sausros. Temperatūra metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 20-30 °C.
Vandenyno pakrantėje plyti dideli smėlio kopų plotai. Giliau žemyne vyrauja kaatinga.
Turkijos futbolo supertaurė

Turkijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio varžosi Turkijos futbolo čempionai ir taurės laimėtojai. Iki 1998 metų vadinosi Prezidento taure.