google/wiki40b huggingface dataset:
Paslaptis (1974 filmas)

Turinys

Deividas atsibunda surištas neaiškioje patalpoje, iš kurios jam pavyksta pabėgti nužudžius sargybinį. Besislapstydamas nuo persekiotojų, jis atsiduria atokiame sename name, kuriame gyvena menininkai Tomas ir Džulija, pabėgę ten nuo Paryžiaus triukšmo. Deividas jiems pasisako esąs persekiojamas dėl turimos slaptos informacijos ir pora juo patiki, tačiau kuo toliau, tuo labiau jo elgesys ima kelti abejonių, ypač kuomet laikraštyje pasirodo skelbimas apie iš psichiatrinės ligoninės pabėgusį ligonį. Kelyje sutinkamos policijos užkardos, netoliese nuolat skraidantis sraigtasparnis tarsi patvirtina Deivido žodžius, kad jis pavojingas ir žmonėms, kurie jam padeda, taip pat gresia pavojus, tačiau kažkas jo elgesyje Džuliją verčia abejoti pasakojama istorija. Matydama, kad Tomas vis daugiau leidžia laiko su naujuoju pažįstamu ir juo visiškai pasitiki, ji nusprendžia pati priimti sprendimą ir pranešti apie bėglį policijai. Apie tai sužinojęs, Deividas įniršta ir ją puola, tačiau Džulija spėja iššauti iš jo pistoleto.
Paskutiniuose filmo kadruose Džulija ir Tomas stovi apsikabinę, ji klausia vyro ar gerai pasielgė, tuo tarpu iš už kalvos pasirodo ginkluoti vyrai, kurie priartėję atidengia į juos ugnį...
Baltijos spaudos santarvė

Baltijos spaudos santarvė (BSS) – nuo 1933 m. veikusi Estijos, Latvijos ir Lietuvos žurnalistų bendradarbiavimo organizacija.

Organizacija

Kiekvienai šaliai atstovavo nacionalinis Santarvės komitetas, kurį iš penkių asmenų suformuodavo Žurnalistų sąjungos. Vyriausiasis BSS organas buvo nacionalinių komitetų suvažiavimai (konferencijos), paeiliui vykę kiekvienoje šalyje. Organizacijos prezidiumą sudarė nacionalinių komitetų pirmininkai. Jis sprendė politinius bendradarbiavimo klausimus. Kultūros komisija rūpinosi šalių kultūrų sąveika bei jos propaganda spaudoje. Spaudos bendradarbiavimo komisijos uždavinius apibūdina pavadinimas. Iškilusius ginčus sprendė Santarvės arbitražas.
Į BSS Lietuvos nacionalinį komitetą buvo renkami Vytautas Alantas, Pranas Dailidė, Augustinas Gricius, Vincas Kemežys, Justas Paleckis, Bronys Raila, Vincas Rastenis ir kt.
Organizacijos veiklą nutraukė prasidėjusi TSRS okupacija.

Veikla

Žurnalistai švelnino politikų, visuomeninių organizacijų ar pačios spaudos sukeltus konfliktus. Didesni nesusipratimai buvo kilę tarp lietuvių ir latvių spaudos dėl Lietuvos-Latvijos krepšinio rungtynių per 1937 m. Europos krepšinio pirmenybes Rygoje aprašymo; tarp estų ir latvių – dėl Baltijos klauzulės susiaurinimo Estijos prekybos sutartyje su Suomija. Dėl pastarosios priežasties estų delegacija net buvo nutraukusi veiklą BSS.
1940 m. pradžioje buvo keliamas klausimas, kad kiekviena šalis prie savo pasiuntinybių kitose dviejose Baltijos valstybėse turėtų spaudos atašė, kad užsienio reikalų ministerijų spaudos šefai, telegramų agentūrų direktoriai ir radiofonų informacijos vedėjai palaikytų glaudesni ryšj su BSS nacionaliniais komitetais, dalyvautų Santarvės renginiuose.
Žilvinas Pranas Smalskas

Biografija

1982 m. baigė Vilniaus statybos technikumą, architektas technikas. T. Matelio įmonės architektas.
Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys. 2007 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys.
Anykščių literatų klubo narys. Išsituokęs. Vaikai Žygimantas, Armantas, Liepa.
GAZ-5903V Vetluga

GAZ-5903V Vetluga – rusų sunkioji priešgaisrinė transporto priemonė, patobulinta šarvuota amfibija BTR-70, su išorėje sumontuota didele ugnies slopinimo sistema vertikaliai judančiame bokštelyje. Jame įrengta 11 didelių vamzdžių užpildytų priešgaisriniais cheminiais milteliais. Tai įgyta iš GAZ59037. Jo tikslas gesinti didelius ir pavojingus pramoninius gaisrus ir dalyvauti situacijose siejamose su rimtais sprogimo pavojais. Ekipažas turi susisiekimo sistemą ir filtruojamą vėdinimą. Taip pat vežiojasi papildomus įrankius ir įrangą.
Transporto priemonėje yra pakankamas kiekis miltelių, kad 11 vamzdžių iššautų dvigubai ir pakankamas kiekis miltelių saugomų atskirai, kad būtų galima užtaisyti patrankas. Milteliai išmetami valdoma oro banga, kuri yra vadinama pulsuojantis išmetimas arba ugnies gesinimo impulsas.
Pokrovsko valsčius

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta - jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų gubernijai, Seinų apskričiai. Pagal 1889 m. surašymą valsčius dar egzistavo, tačiau jau 1921 m. ši teritorija įvardijama kaip Gibų valsčius. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Po II pasaulinio karo 1945 m. dalis buvusio valsčiaus kaimų atiteko Lietuvai (Kuodžiai) ir Baltarusijai (Kalėtai ir Rinkaičiai). Dalis buvusio valsčiaus kaimų priklauso ir Krasnapolio valsčiui.
Brano pilis

Brano pilis (rumun. Castelul Bran, vok. Törzburg, veng. Törcsvár) arba Drakulos pilis – nacionalinis paminklas ir žymus objektas Rumunijoje, Brano mieste, netoli Brašovo. Tvirtovė yra išsidėsčiusi tarp Transilvanijos ir Valakijos regionų. Dažniausiai žinoma kaip Drakulos pilis (nors ji yra tik viena iš kelių vietų, susijusių su Drakulos legenda, įskaitant Poenari ir Huniadų pilis), kurioje gyveno airių romanisto Bremo Stokerio kūrinio „Drakula“ pagrindinis veikėjas. Vis dėlto nėra jokių įrodymų, kad B. Stokeris būtų ką nors žinojęs apie šitą pilį, šiek tiek susijusią su Valakijos princu Vladu Drakula, kuris, kaip spėjama, įkvėpė rašytoją sukurti garsųjį personažą. Vienas olandų rašytojas atrado vietą, kurią iš tikrųjų omenyje turėjo B. Stokeris, savo romane minėdamas Drakulos pilį, tai – negyvenama 2033 m aukščio viršukalnė Izvorul Călimanului, esanti Transilvanijoje, netoli buvusios sienos su Moldova.
Šiuo metu pilies vietovė yra gausiai lankoma turistų. Pilyje eksponuojama baldų ir meno kūrinių kolekcija, surinkta Rumunijos karalienės Marijos. Kalno apačioje yra įrengtas muziejus po atviru dangumi, kuriame galima pamatyti Rumunijos valstiečių darbo įrankius, pastatus (gyvenamuosius namus, klėtį ir t. t.), surinktus iš visos šalies.

Istorija

Vokiečių Ordino kariai 1212 m. pastatė medinę pilį. Ją buvo numatyta naudoti kaip apsauginę tvirtovę prie įėjimo į kalnų slėnį, pro kurį prekybininkai keliaudavo daugiau nė tūkstantmetį, tačiau 1242 m. pilis buvo sugriauta į Europą besiveržiančių mongolų. Pirmasis dokumentas, kuriame minima Brano pilis, buvo 1377 m. lapkričio 19 d. Vengrijos karaliaus Liudviko I Anžu siųstas nutarimas saksams, leidžiantis jiems statyti tvirtovę, panaudojant savas lėšas ir darbininkus; tada buvo įkurtas ir Brano miestas. 1438–1442 m. pilis buvo naudojama kaip apsauginė tvirtovė prieš Osmanų imperiją, o vėliau tapo muitinės postu kalnų perėjoje tarp Transilvanijos ir Valakijos (manoma, kad tuo metu pilį trumpai valdė Valakijos karalius). Vėliau, 1448–1476 m., valdęs karalius neatrodė, kad būtų susidomėjęs ar kuo nors susijęs su šia pilimi, nors yra įrodymų, kad jis joje lankėsi. Brano pilis priklausė Vengrijai, tačiau dėl to, kad Vladislovas II nesugebėjo sumokėti skolų, teisės į tvirtovę 1553 m. atiteko Brašovo miestui. Branas atliko karinį strateginį vaidmenį iki XVIII a. vidurio.
1920 m. pilis tapo Rumunijos Karalystės karališkąja rezidencija. Ji buvo mėgstamiausia Karalienės Marijos vieta. Vėliau pilis atiteko jos dukteriai Ileanai, 1948 m. ją užėmė komunistai, o karališka šeima iškeldinta.
2005 m. Rumunijos vyriausybė priėmė specialų įstatymą, leidžiantį žmonėms atgauti iš jų neteisėtai atimtą turtą, įskaitant ir Brano pilį. Po metų pilis buvo grąžinta karališkai šeimai, Princesės Ileanos sūnui ir įpėdiniui Dominykui Habsburgui. Dar po metų buvo pareikšti kaltinimai, kad pilis buvo grąžinta neteisėtai, tačiau kaltinimai vėliau buvo atmesti.
Igliauka

Pavadinimo kilmė

Igliauka yra prie nedidelio Yglos (Iglės arba Igliaukos) ežero. Iš ežero per miestelį teka Yglės upelis. Vietovė savo vardą gavusi nuo Iglės ežero ir seniau gyventojai buvusi vadinama Ygliais.
Nguanamomas

Gyvenimas ir valdymas

Mažai žinomą apie šį karalių. Karaliaus Lertajaus valdymo metais prasidėjęs karalystės nuosmukis tesėsi. 1338 m. didelė Sukotajaus karalystės Fajajo provincija buvo užimta Lanos karalystės. 1347 m. mirus karaliui, sostą paveldėjo Nguanamomo pusbrolis Litajus.
Kaimo statybininkas (Kaunas)

Kaimo statybininkas – Kauno teritorinio statybos tresto laikraštis, ėjęs 1977–1986 m. Kaune.

Istorija

Iki 1983 m. – savaitraštis. Tiražas 2000 egz. (1977 m. ir 1986 m.)
Redagavo S. Jakubauskas (1977–1986 m.).
Pietų Alpės

Pietų Alpės (angl. Southern Alps) – kalnai Naujosios Zelandijos Pietų saloje. Pietų Alpės yra visos kalnų grandinės pavadinimas, nors kai kurios kalnyno atkarpos turi savo, unikalius pavadinimus. Pavadinimas suteiktas kapitono Kuko 1770 m. kovo 23 d., bet pirmasis šiuos kalnus pastebėjo Abelis Tasmanas 1642 m.
Kuko kalnas arba Aoraki yra aukščiausia kalnyno viršūnė. Jos aukštis siekia 3754 m. Kalnyne yra keli nacionaliniai parkai: Vestlando nacionalinis parkas, Aspiringo kalno nacionalinis parkas, Kuko kalno nacionalinis parkas. Pietų Alpėse yra daugiau kaip 360 ledynų, didžiausias ledynas – Tasmano.
Pietų Alpės yra tektoninių plokščių sandūroje. Alpių lūžis susidaręs prieš 25-30 mln. metų skiria Indijos-Australijos plokštę nuo Ramiojo vandenyno plokštės. Ramiojo vandenyno plokštė nyra po Indijos-Australijos plokšte. Tuo būdu vyksta subdukcijos procesas, lydimas vulkanizmo ir žemės drebėjimų. Kalnai sparčiai nekyla nes tuo pat metu ir panašiu greičiu yra eroduojami.
Lilli Carati

Biografija

Karati gimė Lombardijoje esančiame Varezės mieste. Vėliau, persikėlusi į Milaną, ji ėmė dirbti foto modeliu, o 1974 m. dalyvavo grožio konkurse Mis Italija, kuriame užėmė 2 vietą ir pelnė „Mis Elegancija“ titulą. Šiame konkurse žiuri nariu buvęs prodiuseris Franco Castaldi vėliau pasiūlė jai vaidmenį filme „Koks tavo ženklas?“, po kurio Karati nusprendė tapti aktore. Vienas žymiausių jos vaidmenų – filmas „Kai tau dvidešimt“, Italijoje dažnai vadinamas kultiniu.
Dažniausiai ji pasirodydavo komedijose. 1980-ųjų pradžioje, susipažinusi su režisieriumi Joe D’Amato, nusifilmavo keturiuose jo filmuose. Dešimtmečio viduryje ji buvo priklausoma nuo kokaino bei heroino, ko pasekoje, ieškodama būdų užsidirbti, ėmė pozuoti erotiniams žurnalams ir nusifilmavo penkiuose pornografiniuose filmuose .
1981 m. kilo skandalas, kuomet televizijos kanalo RAI pirmojoje programoje Karati pasirodė apsvaigusi nuo narkotikų. 1988 m. gegužę ji buvo suimta už narkotikų laikymą, o areštinėme bandė nusižudyti persipjaudama venas. Vėliau ji dar kartą nesėkmingai žudėsi, iššokdama pro langą. 1993 m. buvo nuteista kalėti 5 mėnesius.
1990-aisiais aktorė įveikė priklausomybę nuo narkotikų ir ėmė darbuotis komunoje, kur pati padėjo kitiems nuo narkotikų priklausomiems žmonėms (apie tai 2008 m. sukurtas dokumentinis filmas).
2011 m. ji ketino grįžti į kiną, tačiau tuo metu jai buvo diagnozuotas smegenų vėžys. Nuo šios ligos ji ir mire 2014 m.
Konstantinas Bajerčius

Biografija

Gimė ūkininkų šeimoje. Baigęs pradžios mokyklą, 1919–1921 m. mokėsi Jurbarko progimnazijoje. Nuo 1924 m. mokytojavo pradžios mokyklose. 1926 m. išlaikė pradžios mokyklos mokytojo egzaminus. 1935 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą ir įgijo pedagogikos bei lituanistikos specialybes.
Aktyviai dalyvavo katalikiškoje visuomeninėje veikloje. Už tai, kad nepritarė 1926 m. perversmui atleistas iš darbo, išsiųstas į Varnių koncentracijos stovyklą, 1929 m. dar pusę metų kalintas Varnių koncentracijos stovykloje. Dirbo savaitraščio Mūsų laikraštis redakcijoje, buvo leidinių „Darbininkas“, „Pavasaris“, „Lietuvos mokykla“, „XX amžius“ korespondentas Alytuje. Pasirašydavo Sūkurio, K. Sūkurio, K. B. S. ir kt. slapyvardžiais. 
1940–1941 m. dalyvavo Lietuvių aktyvistų fronto veikloje. 1941 m. paskirtas Alytaus mokytojų seminarijos inspektoriumi, dirbo iki savo žūties 1946 m. Vokiečių okupacijos metais dalyvavo Lietuvių fronto (LF) veikloje, vadovavo LF Alytaus regioniniam centrui. Organizavo LF leidinio „Į Laisvę“ perspausdinimo spaustuvę Alytuje ir šio leidinio platinimą.
Antrosios sovietų okupacijos metais dalyvavo organizuojant Alytaus regione Lietuvių fronto pagrindu ginkluoto pasipriešinimo struktūras ir pogrindinės spaudos leidybą bei platinimą ir faktiškai vykdė pasipriešinimo veiklos koordinaciją Alytaus regione. 1946 m. gruodžio 5 d. suimtas ir MGB tardymo metu užmuštas Alytaus kalėjime.
1950 m. birželio 1 d. Pietų Lietuvos partizanų vadų susirinkimo sprendimu Konstantinui Bajerčiui-Garibaldžiui suteiktas Laisvės kovos karžygio vardas. 1997 m. lapkričio 20 d. LR prezidento dekretu (po mirties) apdovanotas 1-ojo laipsnio Vyčio kryžiaus ordinu. 1997 m. gruodžio 17 d. Pasipriešinimo dalyvių komisija (po mirties) suteikė kario savanorio statusą. 1998 m. gegužės 13 d. KAM įsakymu suteiktas kapitono laipsnis (po mirties).
Akola

Istorija

Akola pradėjo kurtis XVII a. pab. – XVIII a. pr.
Indostanas

Indostanas – pusiasalis Pietų Azijoje, Indijoje. Plotas ~2 mln. km². Iš rytų jį skalauja Bengalijos įlanka, iš vakarų – Arabijos jūra. Šiaurinė riba eina linija, jungiančia Indo ir Gango upių deltas. Pietuose užsibaigia Komorino kyšuliu. Krantai daugiausia žemi, mažai raižyti, palei pakrantes driekiasi siauros aliuvinės lygumos. Vidurines pusiasalio sritis užima Dekano plokščiakalnis, kurį iš vakarų riboja Vakarų Gatų kalnai, stačiai besileidžiantys link Arabijos jūros. Rytuose iškilę labiau erodavę Rytų Gatų kalnai. Aukščiausia Indostano pusiasalio vieta – Anaimudžio kalnas (2698 m). Yra akmens anglių, geležies ir mangano rūdos telkinių.
Klimatas subekvatorinis, musoninis, su lietinguoju vasaros laikotarpiu. Vidutinės sausio mėnesio temperatūros 21-29 °C, gegužę oras įšyla iki 30-40 °C. Vidiniams rajonams per metus tenka 500–700 mm kritulių, o pavėjiniams kalnų šlaitams iki 3000 mm. Upės vandeningos tampa vasaros musono metu, neretai sukelia didelius potvynius. Pagrindinės upės: Narbada, Taptis, Mahanadis, Godavaris, Krišna.
Gatų kalnų išoriniuose šlaituose auga visžaliai ir lapus metantys musoniniai miškai, vidiniuose rajonuose būdinga savana, o upių deltose – mangrovių sąžalynai. Didelė dalis Dekano plokščiakalnio ir pakrančių lygumų išdirbta.
Jerzy Lalewicz

Biografija

Gimė 1875 m. rugpjūčio 21 d. Vilkaviškyje. Baigė mokyklą Suvalkuose. 1894 m. pradėjo mokytis teisę Sankt Peterburge, studijas baigė 1897 metais. 1900 m. baigė Sankt Peterburgo konservatorijos N. Rimskio–Korsakovo kompozicijos klasę. Jo dėstytojai buvo žymūs kompozitoriai Nikolajus Rimskis-Korsakovas ir Anatolijus Liadovas. Baigęs mokslus dalyvavo tarptautiniame konkurse Vienoje kur užėmė pirmą vietą. Nuo 1901 m. koncertavo Varšuvoje, vėliau visoje Rusijos imperijoje. 1902-1905 m. dirbo fortepijono mokytoju Odesos konservatorijoje.
1905 m. įgijo fortepijono profesoriaus laipsnį Krokuvos konservatorijoje. 1909-1910 m. koncertavo Vokietijos ir Austrijos-Vengrijos imperijose. 1912-1919 m. gyveno Vienoje, kur koncertavo ir dirbo mokytoju. 1919 m. persikraustė į Lvovą, vėliau 1921 m. persikėlė gyventi į Paryžių, o iš ten išvyko gyventi į Buenos Aires, kur dirbo fortepijono mokytoju nacionalinėje konservatorijoje. 1948 m. dalyvavo koncertinėje kelionėje JAV, Niujorke. Mirė 1951 m. gruodžio 1 d. Buenos Airėse. Perlaidotas Povonzkų kapinėse, Varšuvoje.
Goržetas

Goržetas (angl. gorget; rus. ожерелье) – plokštinis šarvas, saugantis kaklą ir krūtinę bei nugarą palei kaklą.
Goržetą sudaro dvi metalinės kūno formą atitinkančios plokštės (viena krūtinės pusės, kita – nugaros pusės). Prie šių plokščių pritvirtinta kaklinė dalis iš metalinių užsiklojančių juostų, dengianti kaklą ir užtikrinanti kaklo lankstumą. Kai kurių goržetų kaklinė dalis yra nelanksti. Kairėje pusėje plokštės ir kaklinė dalis sujungtos vyriais, o dešinėje susegamos.
Kai kurių goržetų, skirtų naudoti su burgundiškais armetais, kaklinės dalies viršutinis kraštas būdavo atlenktas ir sudarydavo savotišką takelį, kuriuo slysdavo uždėto armeto sustorintas apatinis kraštas. Taip goržetas būdavo tvirtai sujungtas su armetu ir leisdavo sukioti galvą.
Goržetus užsidėdavo ant krūtinės šarvų ir prisegdavo kabliukais ar kitaip pritvirtindavo. Po kurio laiko šarvų užsidėjimo tvarka pasikeitė – pradžioje ėmė dėtis goržetą, po to antkrūtinį ir antnugarį, o tada antpečius bei antkrūtinį.
Apie 1630 m. šarvų dėjimosi tvarka vėl pasikeitė – pradžioje ėmė dėtis kirasą, po to – goržetą.

Istorija

XV a. viduryje paplito šalmai didieji bascinetai, kurių apatinė dalis dengė kaklą ir siekdavo krūtinės ir nugaros viršutinę dalį. Tačiau tokia kaklo šarvuotė buvo nepatogi, kadangi karys su bascinetu sunkiai galėdavo pakelti ir nuleisti galvą. Todėl netrukus ėmė plisti saladai (pirmieji juos ėmė naudoti italų kondotjerai ir jų samdiniai). Saladą papildydavo antsmakris, kurį tvirtindavo prie krūtinės šarvų ir kuris pridengdavo apatinę veido dalį. Atsiradus burgundiškam armetui kartu imtas naudoti specialus šarvas goržetas, dengiantis kaklą, esantis šarvų komplekto dalis, ir tinkamas naudoti su daugeliu šarvų. Goržetas atsirado iš antsmakrio, kuris tapo nebe antsmarkiu, nes prarado smakrinę dalį (smakrą ir apatinę veido dalį dengia pats šalmas., pvz., jo antveidis), ir dengia tik kaklą, bet iš visų pusių. Antsmakris paprastai jį dengia tik iš priekio.
Vilius Navickas

Biografija

1977 m. baigė Vilniaus 15-ąją vidurinę mokyklą, 1982 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius – mechanikas.
1982–1991 m. Valstybinės autoinspekcijos transporto techninės priežiūros inspektorius. 1991–2003 m. UAB „VEDA“ direktorius, 2003 m. UAB „Eurokubas“ patarėjas – konsultantas, 2005 m. UAB „Euro-Construct“ direktorius.
2001–2010 m. TS-LKD Vilniaus miesto skyriaus narys, pašalintas iš partijos kilus skandalui dėl daryto spaudimo Vilniaus savivaldybės kontrolieriui Šarūnui Skučui, reikalaujant tendencingai atlikti tyrimus.
Nuo 2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2009–2010 m. ėjo Vilniaus miesto mero pareigas.
Sutuoktinė Jolanta, vaikai Jurgita, Audrius.
Stančių senovės gyvenvietė

Vieta

Įrengta lygioje vietoje. Teritorija netaisyklingo plano, 162 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ir 115 m pločio, dirvonuoja. Anotacinio ženklo nėra.
Teritorijos plotas – 1,1597 ha.

Tyrimai

2007 m. išaiškino ir tyrė Linas Tamulynas. Aptiktas iki 1 m storio II – XVIII a. kultūrinis sluoksnis su neaiškios paskirties ūkinių duobių, židinių, stulpaviečių liekanomis, lipdyta ir žiesta keramika, Romos imperijos monetomis, gintaro karoliukais, žalvarinių papuošalų fragmentais.
Leonardas Pranas Aleksiejūnas

Biografija

1964 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto žurnalistikos specialybę.
1964–1975 m. „Komjaunimo tiesa“ redakcijos korespondentas, skyriaus vedėjas. Nuo 1976 m. savaitraščio (nuo 1996 m. žurnalas) „Gimtasis kraštas“ skyriaus vedėjas. Daugiausia rašė apie užsienio lietuvių gyvenimą, sporto temomis.
Estrados orbitoje

„Estrados orbitoje“ – nuo 1986 m. iki 1991 m. Lietuvos televizijoje rodyta valandos trukmės muzikinė laida. Laidą vedė jos įkūrėjas ir rengėjas Kazimieras Šiaulys.
Laidoje buvo diskutuojama apie popmuziką, roką bei metalą. Buvo rodomi naujausi lietuviškos bei užsienietiškos muzikos vaizdo klipai iš Vakarų. Keliami ir nagrinėjami klausimai apie muziką, rodomi reportažai iš tokių renginių kaip „Roko maršas“, vaizdo klipų konkursas Taline arba „Rock Forum“ festivalis Maskvoje.
Rubrikoje „Iš arčiau“ būdavo pristatoma vakarietiška muzika iš tokių grupių kaip Deep Purple ar W.A.S.P..
Rubrikoje „Kūrybos laiptuose“ būdavo pristatomos lietuviškos grupės, tokios kaip Horoskopas.
Laidos serijos svyruodavo nuo „Hard heavy rock apžvalgų“ iki bliuzo ir jo modifikacijų.
Laidoje rodomi muzikiniai klipai, dažniausiai būdavo gaunami iš kaimyninių šalių televizijų arba privačių kolekcijų.
Tuomet tai buvo vienintelė Lietuvoje roko muzikos televizijos laida, kuri dažnai įsiterpdavo į TV laidų populiarumo dešimtukus.
Libijos herbas

Nuo Gaddafio režimo žlugimo per Libijos pilietinį karą, Libija neturi oficialaus herbo. 2011 m. rugpjūčio d. Nacionalinė pereinamoji taryba paskelbė Konstitucijos deklaraciją, kuria apibrėžė Libijos vėliavą, tačiau nėra jokio herbo apibrėžimo.
Šėtos seniūnija

Gamta

Seniūnija yra Nevėžio žemumoje, kurią kerta Obelies upė su intakais – Šumera, Rudekšna, Suleva, Indija. Trečdalį teritorijos užima miškai (Margių, Žeimelių ir kt.), 46 % – dirbama žemė.

Ūkis

Medienos apdirbimas (Pagiriuose), duonos kepykla (Pagiriuose), žemės ūkis (daugiausia gyvulininkystė), žuvininkystė (Aukšt. Kapliuose).
Gyčio Ivanausko teatras

Gyčio Ivanausko teatras (GI Teatras) – šokio teatras, esantis Vilniuje. Teatro įkūrėjas, režisierius, choreografas, aktorius ir šokėjas – Gytis Ivanauskas.

Istorija

Šokėjo, aktoriaus ir choreografo Gyčio Ivanausko teatras buvo įkurtas 2005 metais birželio 28 dieną. Gytis Ivanauskas publikai gerai žinomas iš teatro režisierių Oskaro Koršunovo ir Gintaro Varno bei choreografų Airos Naginevičiūtės, Anželikos Cholinos ir Jurijaus Smorigino spektaklių. Už debiutinį Gyčio Ivanausko teatro šokio spektaklį „Praba“ (2005) žurnalas „Pravda“ teatrą pripažino „Geriausiu nauju teatru“. Nuo gyvavimo pradžios iki 2013 metų pradžios jaunas teatras pristatė trylika spektaklių. 
Gyčio Ivanausko teatro atsiradimą lėmė jauno aktoriaus noras parodyti kitokį teatrą, kitokį šokį, įgyti nepriklausomą kūrybinį potencialą bei aktyviai įsitraukti į individualios kūrybos sklaidos procesą.
Teatras išsiskiria iš kitų savo novatoriškumu, spektaklių stilistika, raiška bei nestandartiniais kūrybiniais sprendimais. Gyčio Ivanausko teatro kredo – tai visiškai naujas požiūris į kūrėjus bei profesionalųjį scenos meną, kuriame įmanoma netgi pačių netikėčiausių kūrybinių formų samplaika. Teatro spektakliuose šoka aktoriai, aktoriai-šokėjai, sėkmingai vaidinantys dramos spektakliuose bei kine, ir netgi dainininkai, savo individualiu indėliu praturtinantys pasirodymų kalbą. Teatras, gausindamas savo repertuarą, nuolat ieško naujų formų ir netradicinės raiškos sprendimų.
Hoganas

Hoganas – pagrindinis navahų tradicinis namas. Kiti tradiciniai statiniai – vasaros slėptuvė, požeminis namas ir garinis namas. Dažniausiai jis apvalaus kūgio formos, tačiau dabar navahai statosi ir kvadratinius su durimis į rytų pusę, kad galėtų pasveikinti tekančią saulę, taip tikėdamiesi geros sveikatos ir sėkmės.
Navahų religijoje hoganas yra šventas statinys. Religinėje dainoje „Palaimintas kelias“ pasakojama, kad pirmąjį hoganą pastatė kojotas padedamas bebrų pirmąjam žmogui, pirmajai moteriai ir Kalbančiam Dievui. Bebrų tauta davė kojotui rąstų ir pamokė kaip pastatyti hoganą, dabar vadinamą „dvišakės lazdos“ arba „vyrų“ hoganu. Jis panašus į piramidę penkiomis trikampio formos sienomis. Tarpai tarp medinių rąstų karkaso užpildomi žemėmis, storos sienos apsaugo nuo šalčio žiemą. „Vyrų“ hogonai turėjo prieangį ir buvo naudojami tik šventoms ar privačioms ceremonijoms atlikti.
„Apvalus“ arba „moterų“ hoganas buvo gyvenamasis navahų namas, jis buvo daug didesnis ir neturėjo vestibiulo. Šiame name žaisdavo vaikai, moterys gamino valgį, audė, bendravo, vaišindavo svečius, vyrai juokaudavo ir pasakodavo istorijas. Tokius hoganus navahai statė iki 1900 –ųjų metų. Vėliau pradėjo statyti šešiakampius ir aštuonkampius hoganus. Statybos pokyčius lėmė geležinkelio atsiradimas. Tai, kad buvo galima atsigabenti medinius rąstus, leido „moterų“ hoganą, neprarandant jo pirminės formos, padaryti kur kas erdvesnį. Durys visada būdavo nukreiptos į rytus.
Daugelis kultūrinių tabu buvo susijusios su hoganu ir jo naudojimu. Jei kažkas mirdavo jame, kūnas būdavo palaidojamas hogane, duris užantspauduojant, kad įspėtų kitus, jog čia mirė žmogus, arba velionis būdavo ištraukiamas per skylę lubose prakirstą iš šiaurinės pusės. Tokiu atveju pastatas būdavo apleidžiamas ar neretai sudeginamas. Hoganas gali būti paskelbiamas tabu ir nebenaudojamas jei šalia trenkė žaibas ar prie jo lietėsi aplink slankiojęs lokys. Tokio namo mediena, niekada nebebuvo panaudojama kitoms navahų reikmėms.
Šiandien, kai kaikurie seni hoganai vis dar naudojami kaip gyvenamasis būstas, o kiti skirti ceremonijoms, naujieji hoganai priskiriami šeimos statiniams.
Lietuvos futbolo varžybos 1961–1962 m.

Pirmasis etapas

Iš pradžių pirmenybės vyko dviejose grupėse dviem ratais.

Antrasis etapas

Antrajame etape dėl pirmųjų vietų kovojo 8 komandos bendrame turnyre, o likusios komandos žaidė poromis dėl konkrečių vietų.