google/wiki40b huggingface dataset:
Rimvydas Laužikas

Rimvydas Laužikas (g. 1971 m. rugpjūčio 9 d. Trakuose) – Lietuvos archeologas, Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto dekanas, Muzeologijos katedros vedėjas, profesorius.

Biografija

Mokėsi Joniškėlio vidurinėje mokykloje (Pasvalio r.), po to Vilniaus respublikinėje sporto mokykloje – internate. Studijavo istoriją Vilniaus pedagoginiame universitete. Čia baigė bakalauro (apgintas darbas – „Kai kurie Lietuvos medinių bažnyčių architektūros aspektai“) ir magistro (baigiamasis darbas – bakalaurinio darbo taikymas mokant istorijos bendrojo lavinimo mokykloje) studijas. Nuo 1995 m. dirbo istorijos mokytoju. Nuo 1998 m. iki 2008 m. dirbo archeologu, vyriausiuoju rinkinių saugotoju Lietuvos etnokosmologijos muziejuje. Nuo 2004 m. dirba Vilniaus universitete. 2006 m. baigė doktorantūros studijas Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete (apgintas darbas – „Archeologija ir muzeologija: komunikacijos skaitmeninė erdvė, taikomasis modelis“). Nuo 2008 m. Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto strateginės raidos prodekanas, 2008-2013 m. – Bibliotekininkystės ir informacijos mokslų instituto direktorius, nuo 2013 m. – Muzeologijos katedros vedėjas, nuo 2017 m. – VU Komunikacijos fakulteto dekanas.

Moksliniai interesai

Bažnyčių archeologija, kompiuterių naudojimas humanitariniuose moksluose, paveldo informacija ir komunikacija, muzeologija, maistas ir valgymo kultūra Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje.

Tyrinėti objektai

Tauragnų, Bijutiškio, Pašaminės, Dubingių bažnyčių vietos; Gedučių, Dubingių dvarvietės.

Paskaitos

Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete, individualiai dėstomi kursai: „Informacijos sistemų projektavimas“, "Kultūros paveldo sklaida", "Pagalbiniai istorijos mokslai", "Maistas ir valgymo kultūra LDK XIII-XVIII a."; kartu su kolegomis skaitomi kursai: „Paveldo skaitmeninimas ir informacinės sistemos“, „Skaitmeninė kultūra“.

Edukaciniai projektai

Nuo 1997 m. iki 2009 m. kartu su A. Laužikiene vykdyti edukaciniai archeologijos projektai jaunimui („Archeologija ir istorijos pažinimas“; „Kultūros paveldo mokymai jaunimui“; "Vasaros archeologijos mokykla"). Nuo 2010 m. šiuos projektus vykdo VšĮ "Kultūros paveldo akademija".
Konsorcinis bankas

Konsorcinis bankas – kredito įstaiga, bendradarbiaujanti kartu su kitomis finansų organizacijomis, įgyvendinant didelį projektą, sandorį; paprastai terminuotą.
Sudaromas konsorciumas, pareigos ir teisės įtvirtinamos sutartyje.
Konsorcinis sandoris, dėl kurio tariamasi, gali būti stambaus projekto finansavimas, emisija,
IPO, konsorcinis kreditas.
Konsorcinis vadovas koordinuoja bendrą veiklą, konsorciniai partneriai susitinka periodiškai ir aptaria veiklos eigą.
Kroatijos futbolo varžybos 2015–2016 m.

Pereinamosios rungtynės

Istra 1961 dėl išlikimo eiklo lydoje kovojo su Šibenik.
Dolce & Gabbana

Istorija

Domenico Dolce gimė 1958 m. netoli Palermo, o Stefano Gabbana – 1962 m. Milane. Pirmą sykį susitiko 1980 m., dirbdami asistentais ateljė. 1982 m. kartu pradėjo savo verslą, kurdami drabužius kitoms įmonėms. 1985 m. dalyvavo Milano Collezioni mados šou dalyje „naujiesiems talentams“, o dar po metų jų pristatyta moteriškų drabužių kolekcija susilaukė tarptautinio pripažinimo . Pirmoji atskira parduotuvė buvo atidaryta 1989 m. Tokijuje (Japonija), vėliau – Milane, Honkonge ir kitur. Vėliau su Dolce & Gabbana prekiniu ženklu buvo pradėti gaminti ir apatiniai drabužiai, aksesuarai, pliažo drabužiai, maudymosi kostiumėliai ir kt. 2006 m. pora Milane atidarė savo restoraną „Gold on Via Poerio“, kurio interjeras dekoruotas tik auksine spalva.

Prekyba

Šiuo metu Dolce & Gabbana turi dvi pagrindines prekių linijas: Dolce&Gabbana – prabangos daiktai ir drabužiai, bei D&G – ne tokie prabangūs drabužiai ir kt. daiktai. Taip pat egzistuoja D&G Junior linija, skirta vaikams maždaug iki 11 metų.
Kazlupiškė II

Istorija

Viensėdis tarybiniais metais priklausė Naujojo Daugėliškio apylinkei.
Jean Tinguely

Biografija

Žanas Tangli gimė 1925 m. gegužės 23 d. Freiburge Šveicarijoje. Mokėsi Bazelyje. Dar prieš 1940 m. jis pradėjo kurti skulptūrines konstrukcijas, pakabintas lubose, kurių dalys judėdavo variklių pagalba. Jis vėliau jas pavadino Méta-Malevich. terminu. 1954 m. meno kritikas Pontus Hultén jas pavadino Méta-mécaniques (meta-mechaniniai įrenginiai) terminu, kuris prigijo plačiajame vartojime. Ž. Tangli 1941−1945 m. mokėsi pas Julia Ris Bazelio dailės mokykloje, susipažino su Kurt Schwitters ir kitų dadaistų darbais, kurių buvo ženkliai paveiktas. Po 1945 m. Ž. Tangli trumpai užsiėmė tapyba kurdamas siurrealistinius paveikslus. Vėliau atsidėjo vien judančios skulptūros kūrybai. 1952 m. su žmona Eva Aeppli menininkas persikėlė į Prancūziją. 1954 m. Arno galerijoje Paryžiuje įvyko pirmoji Ž. Tangli paroda.
Ž. Tangli kūrė konstrukcijas, kurios galėjo judėti be žmogaus įsikišimo. 1950-ųjų pabaigoje jis sukūrė grupę automatizuotų mechanizmų pavadinimu Meta-Matics, kurie galėjo braižyti abstrakčius grafikos kūrinius. 1959 m. Paryžiaus bienalės parodoje viena tokia mašina braižė lankytojams piešinius įmetus monetą. Ž. Tangli skulptūros dažnai būdavo sudarytos taip, kad žiūrovui užtektų nuspausti mygtuką ar svirtį, ir jos pradėdavo judėti. 1955 m. Ž. Tangli dalyvavo kinetinio meno kūrėjų parodoje Denise René galerijoje Paryžiuje. 1958 m. dalyvavo pasirodyme kartu su Yves Klein. 1960 m. Ž. Tangli pasirašė ties naujojo realizmo menininkų manifestu. Nuo 1965 m. Ž. Tangli gyveno su drauge Nike de San Fal, kurią 1971 m. vedė. Kartu su žmona dirbo ties viešų fontanų projektais. 1983 m. įgyvendintas Stravinskio fontano projektas su 16 mechaninių paukščių, purškiančių vandenį, netoli Pompidu centro Paryžiuje. Nuo 1968 m. Ž. Tangli gyveno Šveicarijoje netoli Freiburgo.

Menas

Ž. Tangli skulptūrose ženklūs dadaistinio meno − ironiško, karikatūriško ir akcentuojančio išorinį absurdiškumą, provokuojančio − požymiai. Jo skulptūrinės konstrukcijos dažnai sudarytos iš žmogaus veiklos objektų: dviračių dalių, mechaninių įrankių, namų ir žemės ūkio įrankių, atliekų. Bene garsiausiu Ž. Tangli kūriniu minima save sunaikinanti skulptūra „Pagarba Niujorkui“ Niujorko šiuolaikinio meno muziejaus sode, kuri nesuveikė kaip reikėjo ir užsidegė prieš publikos akis. 1962 m. menininkas sėkmingai pademonstravo kitą save susinaikinančią konstrukciją su sprogmenimis „Pasaulio pabaigos studija Nr. 2“ prieš publiką dykumoje prie Las Vegaso JAV. 1970 m. menininkas sudegino auksinio falo skulptūrą La Vittoria („Pergalė“) prieš Milano katedrą norėdamas pažymėti naujojo realizmo 10 metų sukaktį. 1982−1983 m. įvyko jo retrospektyvinės parodos Ciuriche, Londone, Briuselyje ir Ženevoje. Žanas Tangli mirė 1991 m. rugpjūčio 30 d. Berne Šveicarijoje. Palaidotas Neyruz miestelyje Freiburgo kantone. 1996 m. atsidarė jo vardo muziejus Bazelyje.
Jūratė Visockaitė

Biografija

1961–1972 m. mokėsi Vilniaus 7-ojoje vidurinėje mokykloje, 1972–1977 m. studijavo Sąjunginiame valstybiniame kinematografijos institute.
1975–1978 m. – Respublikinės kino filmų nuomojimo kontoros Reklamos skyriaus redaktorė, 1978–1985 m. – Lietuvos kinematografininkų sąjungos vyriausioji konsultantė, 1986–1992 m. – leidyklos „Vaga“ redaktorė, 1992–1994 m. – žurnalo „Kinas“ valstybės redakcijos redaktorė, 2000–2010 m. – žurnalo „Šiaurės Atėnai“ vyriausioji redaktorė, o nuo 2010 m. – „Šiaurės Atėnai“ teatro ir kino skyriaus redaktorė.
Dženinas

Istorija

Vietovė gyvenama nuo seno. Čia rasta VIII a. pr. m. e. finikietiškų lempų. Romėnų laikais vadintas Ginae. Osmanų laikais Dženinas buvo valdomas beduinų šeichų klanų. 1936–1939 m. Dženine vyko aršios kovos tarp britų administracijos ir vietinių gyventojų. 1938 m. didelė miesto dalis susprogdinta. Nuo 1967 iki 1997 m. Dženinas buvo okupuotas Izraelio. 2002 m. Dženino mūšio metu Izraelio armija vykdė vietinių gyventojų genocidą.
Eleonora Dvarionaitė

Eleonora Dvarionaitė-Minukienė, Demikienė, Tajmajer (g. 1912 m. rugsėjo 29 d. Liepojoje) – Lietuvos ir JAV lietuvių kompozitorė, pianistė.

Biografija

Tėvas Balio Dvariono brolis Bronislovas Dvarionas. Studijavo pedagogiką Anglų institute Rygoje ir Latvijos konservatorijoje.
1941 m. baigė Kauno konservatoriją (Balio Dvariono fortepijono klasę). 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. persikėlė į JAV. 1954 m. baigė J. Harto muzikos mokyklą (kompozicijos klasę) Hartforde (Konektikuto valstija). Vargonininkavo, mokytojavo. Turėjo privačią fortepijono studiją.
Sukūrė sonatų fortepijonui, styginių kvartetą, pučiamųjų kvintetą, fantaziją vargonams, siuitą smuikui ir fortepijonui, elegiją violončelei ir fortepijonui .
Naujosios Įpilties alkakalnis (Alkos kalnas)

Alkakalnis

Įrengtas ties Įpilties (Juodupio) ir Alkupio upelių santaka stūksančioje natūralioje, moreninėje kalvoje, kurio ilgis šiaurės - pietų kryptimi 115 m, plotis – 60 m. Viršūnėje yra apie 35 m skersmens aikštelė, kurioje stovi medinė koplyčia, trejetas koplytėlių ir pora kryžių. Šiaurės rytinis šlaitas nuožulnus, terasuotas, kiti – statesni, iki 15 m aukščio. Pietrytinis šlaitas nukastas, papėdėje žiojėja žvyrduobės. Kalva apaugusi mišriu mišku.
Teritorijos plotas – 2,2 ha.
Į šiaurę nuo alkakalnio yra papėdės senovės gyvenvietė, kurios pakraštyje, kalno papėdėje stūkso vienkieminė sodyba. Į rytus nuo jos, kalvos šiaurės rytinėje papėdėje išliko senosios kaimo kapinės.

Istorija

Ant kalno priešistoriniais laikais veikė pagonių šventykla – alkas. Pasakojama, kad joje buvęs apeiginis akmuo, vadinamas Aukuru, kuris sunaikintas XX a. pradžioje. Įvedus krikščionybę, ant kalno žmonės rinkdavosi gegužinių pamaldų, statė jame kryžius ir koplytėles, šalia kurių 1924 m. pastatyta koplyčia. Senosios ir Naujosios Įpilties gyventojai iki šiol renkasi Sekminių antrą dieną gegužinių pamaldų, gieda Marijos litaniją. Pamaldas veda iš Laukžemės, šiuo metu – Švetosios atvykstantis kunigas. Po pamaldų per Sekmines ant kalno vykdavo gegužinės.
Anksčiau žmonės rinkdavosi prie koplyčios pasimelsti ir sekmadieniais, o pašaukti į kariuomenę jaunuoliai, ant kalno dėdavo iš gėlių ir medžio šakelių nupintus vainikus.
Nuo seno vietos gyventojai, susirgę niežais ar kitomis nesunkiomis ligomis, ateidavo ant kalno apsižadėti nuo ligos, apeidavo keliais koplyčią, pasimelsdavo, paaukodavo pinigų.
1915 m. vokiečių kareiviai ant kalno pastatė trianguliacijos bokštą. Jį statant vienas kareivis nukritęs užsimušė ir čia pat buvo palaidotas. XX a. pirmoje pusėje kalvos pietinėje papėdėje pradėta kasti žvyrą, o 1967–1969 m. pietrytiniame šlaite veikė karjeras, kuriame buvo kasamas žvyras kelio Darbėnai–Skuodas atnaujinimui.
1948 m. kalną žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (tyrimų vadovas Pranas Kulikauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius.
1972 m. alkakalnis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR423), 1996 m. įrašytas į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (M2), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.
Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus

Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus (NČDM) – seniausias Lietuvos dailės muziejus, įkurtas 1921 m. gruodžio 14 d. Kaune. Steigėjas – Lietuvos Respublikos kultūros ministerija.

Istorija

Muziejus įkurtas 1921 m. gruodžio 14 d. 1925 m. atidaryta laikinoji M. K. Čiurlionio galerija Ąžuolų kalne (buv. Kauno meno mokykla). Galerijoje be M. K. Čiurlionio paveikslų buvo eksponuojama praeities ir to meto lietuvių dailininkų kūriniai, liaudies menas.
1936 m. galerija pertvarkyta į Vytauto Didžiojo kultūros muziejų, kuriam pastatyti specialiai pritaikyti rūmai (archit. Vladimiras Dubeneckis, Karolis Reisonas, Kazys Kriščiukaitis). Į muziejų buvo perkelti Čiurlionio galerijos, Miesto muziejaus eksponatai bei Lietuvos dailės draugijai priklausę liaudies meno rinkiniai.
1944 m. muziejus pavadintas Valstybiniu M. K. Čiurlionio dailės muziejumi. 1969 m. naujame muziejaus priestate (archit. Feliksas Vitas) atidaryta M. K. Čiurlionio kūrinių galerija. 1997 m. sausio 1 d. muziejui suteiktas nacionalinio muziejaus statusas. 2005 m. baigta galerijos rekonstrukcija. 2007 m. prasidėjo muziejaus pastato rekonstrucija ir naujo priestato statyba. 2009 m. baigta bibliotekos su archyvu priestato statyba (archit. G. Janulytė – Bernotienė).

Ekspozicija

M. K.  Čiurlionio dailės muziejuje Kaune saugoma daugiau nei 355 000 eksponatų. Muziejaus ekspozicijų rinkinius sudaro M. K. Čiurlionio kūrybos palikimas, lietuvių liaudies menas, XV–XX a. Lietuvos vaizduojamoji ir taikomoji dailė, pvz., Mykolo Elvyro Andriolio, Jono Rustemo paveikslai, senovės pasaulio dailė, užsienio šalių vaizduojamoji ir taikomoji dailė, numizmatika, liaudies meno ir Lietuvos meninio gyvenimo archyvai.
Krakių Šv. Kotrynos vienuolynas

Istorija

Vienuolynas Krakėse turėjo mergaičių perau4klėjimo įstaigą, savą pradžios mokyklą, vaikų darželį, vidurinėje mokykloje dirbo fizikos, matematikos, kalbų mokytojomis, garsėjo didžiuliu sodu ir daržais, gydymu žolelėmis.
Kotryniečių seserų kongregacija Lietuvoje buvo įkurta Krakėse, nes 1645 m. ordino vienuolės gavo vyskupo leidimą čia statyti vienuolyną. Oficialiai vienuolynas įsteigtas 1645 m. Žemaičių vyskupo Jurgio Tiškevičiaus rūpesčiu ir lėšomis. Vyskupas dovanotoje teritorijoje pastatydino medinę bažnyčią ir vienuolyną, išrūpino žemės valdų.
Vyskupas Kazimieras Pacas 1668 m. pasikvietė keletą kotryniečių iš Varmijos, kad jos Krakių vienuolėms pritaikytų savo regulą, ir skyrė lėšų naujos bažnyčios statybai. 1673 m. Krakių vienuolės davė įžadus pagal kotryniečių regulą ir įsijungė į šios kongregacijos Varmijos šeimą.
1692 m. pastatyta bažnyčia ir vienuolynas. 1722 m. pastatytas naujas vienuolynas vietoje sudegusio. Jį gaisrai niokojo ir 1863, 1913 m. 1842 m. caro valdžia vienuolyno neuždarė, bet nusavino dalį turto. Taip pat uždraustas mergaičių mokymas, nebeleista priimti į vienuolyną kandidačių. Nutrūko ryšys su centru Braunsberge. Tačiau seserys išsilaikė visą carinės priespaudos laikotarpį.
1904 m. caro įpėdinio Aleksejaus gimimo proga, užtarus aukštam valdininkui, o kotrynietėms paskelbus toleranciją imperatoriui, joms leista vėl priimti kandidates ir atidaryti noviciatą. 1904 m. Krakėse tebuvo likę 3 vienuolės, bet po 1914 m. jau buvo 12 seserų. Iki Pirmojo pasaulinio karo į vienuolyną buvo priimamos tik bajoraitės. Nuo 1919 m. jos dirbo mokykloje, vaikų ir senelių prieglaudoje.
1923 m. Krakių kotrynietės vėl susijungė su centru Braunsberge. Tada panaikinta griežta klauzūra, vienuolyne įvesta lietuvių kalba. Nuo 1926 m. vienuolės prižiūrėjo nepilnamečių mergaičių nusikaltėlių auklėjimo įstaigą. 1928 m. įkūrė pradžios mokyklą mergaitėms.
1933 m. Krakės tapo tais metais įkurtos savarankiškos Lietuvos kotryniečių provincijos centru, čia gyveno provincijolė. 1939 m. vienuolyne gyveno 25 seserys, 10 novicių, 8 postulantės. 1948 m. vienuolynas uždarytas.
1997 m. ten, kur buvo pirmasis vienuolynas, pašventinti nauji rūmai ir atkurtas vienuolynas.
Nacionalinės medžioklės ypatumai

Siužetas

Tirti rusiškos medžioklės iš Suomijos atvažiuoja jaunas rašytojas Raivo. Vietinė medžiotojų kompanija, vadovaujama generolo, imasi supažindinti suomį su rusiškos medžioklės tradicijomis. Pasiėmę daug degtinės, visi netrukus išsirengia į medžioklę. Nacionalinės medžioklės ypatumų tyrimas teikia daug įdomios ir įvairios medžiagos Raivo knygai.
Juozas Kavaliauskas (1930)

Juozas Kavaliauskas (1930 m. Panevėžio apskrities Pumpėnų valsčiaus Margių kaime – 2015 m. spalio 5 d.; palaidotas Zarasų kapinėse) – Lietuvos vargonininkas ir kompozitorius.

Biografija

Augo penkių vaikų valstiečių šeimoje. Po kiek laiko Kavaliauskai persikraustė gyventi į Mitabynės kaimą. Juozas dirbo Pasvalio lentpjūvėje, o nuo 1956 m. miestelio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčioje mokėsi groti vargonais. Savarankiškai pradėjo vargoninkauti Ančiškiuose, Geležiuose. Vėliau mokėsi muzikos pas Panevėžio Šv. Petro ir Povilo bažnyčios vargonininką Antaną Virbicką.
Po to dirbo vargonininku Palėvenėje, Kyburiuose, Pumpėnuose ir Jonavoje (pastarajame mieste dešimt metų). 1961 m. vedė Genovaitę Zulonaitę, gimė sūnūs Arvydas ir Remigijus. Dvidešimt metų vargonavo Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Gimimo bazilikoje, joje giedojo bei grojo ir per popiežiaus Jono Pauliaus II vizitą Lietuvoje 1993 m. Galiausiai paskutinius trylika metų praleido Salake, kur miestelio bažnyčioje darbavosi įprastose vargonininko pareigose.
J. Kavaliauskas yra žinomas lietuviškos bažnytinės vokalinės muzikos kompozitorius, iš viso sukūręs  muziką trejoms tautiškoms Šv.Mišioms, per šimtą giesmių (tame tarpe ir pagal poetės Sofijos Šviesaitės eilėraščius). 70–mečio proga savo kūrybą visuomenei pateikė rinkinyje „... iš mano repertuaro“, vėliau apie nueitą vargonininko kelią išleido autobiografinę knygą.
Astlanas

Astlanas (nah. Aztlān – „garnių šalis“) – mitinė actekų protėvynė, kuri mituose apibūdinama kaip sala didelio ežero viduryje. Esama ir kitokių apibūdinimų. Pasak Obeno kodekso, actekai kentę tironiško valdančiojo sluoksnio (Azteca Chicomoztoca) priespaudą. Vedami žynio, actekai pasprukę, o pakeliui dievas Uicilopočtlis paliepęs jiems save vadinti ne actekais, o mešikais. Teigiama, kad mitas apie Astlaną susiklostė, actekams sukūrus savo valstybę. Kaip ir kiti nahua, savo protėvyne actekai iš pradžių laikė Čikomostoką. Tai buvusi šalis į šiaurės vakarus nuo Meksiko slėnio.
Domininkono Diego Durán (apie 1537–1588), parašiusio actekų istorijos metraštį, teigimu, actekų imperatorius Montesuma I surinkęs karius ir išmintingus vyrus ekspedicijai surasti Astlaną. Anot D. Durán, ekspedicijai pavykę rasti vietą, pasižymėjusią specifiniais Astlano bruožais. Kadangi D. Duran pasakojimai buvo parašyti tuoj po Tenočtitlano užkariavimo ir tuomet, kai Amerikos žemynas dar nebuvo tiksliai kartografuotas, D. Durán tikslios vietos nurodyti negalėjo.
Vilniaus energija

Vilniaus energija – energetikos įmonė, kuri administruoja šilumos ir elektros ūkį Vilniaus mieste. Priklauso didžiausiai Europoje energetikos paslaugų kompanijų grupei „Dalkia“.

Istorija

2002 m. vasario 1 d. Vilniaus centralizuoto šildymo sistemos 15 metų laikotarpiui buvo išnuomotos „Vilniaus energijai“.
Palapainės piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis buvo įrengtas Lapainios kairiojo kranto kyšulyje. Duomenų apie šiaurės – pietų kryptimi buvusią pailgą aikštelę nėra, nes ją dar XIX a. – XX a. pradžioje nuplovė Lapainia. Išliko tik jos pietinėje pusėje supiltas 17 m ilgio, 5 m aukščio, 12 m pločio pylimas ir už jo iškastas 13 m pločio, 1 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 15 m aukščio.
Pylimas apaugęs jaunais krūmais. 1994 m. Lapainios ardomi piliakalnio šlaitai buvo sutvirtinti akmeninėmis bunomis. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 17400 m².

Aplinkiniai piliakalniai

Darsūniškio piliakalnis 6 kmMigonių piliakalnis 2 kmBūtkiemio piliakalnis 5 kmSabalėnų piliakalnis 14 km
Pašventupio piliakalnis 9 kmBasonių piliakalnis 6 kmPelekonių I piliakalnis 7 kmPaukščių piliakalnis 6 kmRokiškių piliakalnis 7,5 km
Čilihauzas

Projektas

Čilihauzas atrodo kaip didžiulis garlaivis, stovintis Hamburgo uoste. Pastatas garsėja savo viršūnėmis, primenančiomis didžiulio laivo priekį. Laiptuoti viršutiniai aukštai panašūs į denius. Pastato fasadai kertasi itin aštriu kampu Pumpen ir Niedernstrasse gatvių kampe. Neįprastą pastato planą ir formas padiktavo turėto sklypo forma ir ribota erdvė. Geriausias pastato vaizdas yra iš rytų pusės. Išryškinti vertikalūs elementai ir atitraukti viršutiniai aukštai nuo fasado plokštumos, taip pat lenkta fasado Pumpen gatvėje forma teikia pastatui lengvumo įspūdį, nepaisant jo didelės apimties. Elegancijos priduoda gotikinės arkados, keramikinė puošyba. 
Pastate panaudotos gelžbetonio konstrukcijos, sumūryta 4,8 mln. tamsių plytų.  Pastatas stovi ant sudėtingo grunto, todėl pamatų stabilumui užtikrinti į 16 m. gylį suleisti gelžbetoniniai poliai. Dėl Elbės upės kaimynystės buvo reikalingas specialiai izoliuotas rūsys. Šildymo sistemos įranga sumontuota kesoninėje kameroje, todėl jai nebaisūs galimi užliejimai potvynio vandeniu.
Skulptūrinius elementus laiptinėse ir ant fasadų sukūrė skulptorius Richard Kuöhl. Pastate yra tebenaudojamas nepertraukiamo veikimo keleivinis liftas – paternosteris, vienas iš nedaugelio, tebeveikiančių pasaulyje.

Istorija

Čilihauzo pastatą suprojektavo architektas Fritz Höger, pastatytas 1922–1924 m. Jį užsakė laivybos magnatas Henry B. Sloman, vienas turtingiausių Hamburgo verslininkų. Jis pralobo pardavinėdamas salietrą, gabenamą iš Čilės. Pastatams buvo įprasta suteikti savininkų vardus, bet jis jau buvo davęs savo vardą (Slomanhaus) 1910 m. pastatytam laivybos kompanijos pastatui, todėl Slomanas nusprendė pavadinti naująjį pastatą Čilės vardu garbei šalies, kuri jam suteikė turtus.
Jau statybų metu Čilihauzas tapo pasauline įžymybe. Visų pirma prie to prisidėjo Karlo ir Adolfo Dransfeldovų fotografijos, kuriose panaudojus specialų objektyvą, pasatato „laivo nosis“ tapo labai įspūdinga. Anot Hamburgo istorinių paminklų apsaugos biuro vadovo Manfredo F. Fišerio: „Atvirkščiai, ne Čilihauzo architektūra, o jo nuotrauka pateko į meno istoriją. Sugalvota tikrovė pasirodė stipresnė už tikrovę“.
Statybų išlaidas sudėtinga įvardinti, nes pastatas iškilo sunkmečiu, kuomet po Pirmojo pasaulinio karo Vokietijos ekonomiką buvo apėmusi hiperinfliacija. Vertinama, kad statybų kaina viršijo 10 mln. reichsmarkių.
Čilihauzas priklauso vienai iš Vokietijos nekilnojamojo turto bendrovių. Tarp nuomininkų čia įsikūręs Servanteso instituto Hamburgo padalinys.
Tarantas

Istorija

Įkurtas VIII a. pr. m. e. kaip graikų kolonija.
Pagal Taranto miestą pavadinti vorai tarantulai. Būtent Taranto apylinkės viduramžiais garsėjo Apulijos vorais, kurie XV–XVII a. vyravusia nuomone sukeldavo traukulius (taip vadinamą tarantizmą), kuriuos gydyti buvo bandoma greitu šokiu tarantela.
Varantas

Varantas yra tam tikros rūšies pirkėjo arba pardavėjo pasirinkimo sandoris. Paprastai varanto galiojimo terminas yra vieneri metai arba ilgesnis. Investuotojui, sudariusiam tokį sandorį, suteikiama teisė (bet nėra įpareigojama) pirkti arba parduoti tam tikras akcijas arba akcijų krepšelį iš anksto nustatyta kaina tam tikrą dieną. Jeigu akcijos arba akcijų krepšelio rinkos kaina paskutinę galiojimo dieną yra didesnė, negu nustatytoji pirkimo varante, varanto turėtojas gauna sumą, lygią skirtumui tarp nustatytos kainos ir rinkos kainos. Jeigu akcijos arba akcijų krepšelio rinkos kaina yra lygi arba mažesnė negu nustatytoji pirkimo varante, suėjus terminui varantas netenka vertės. Atvirkštinė procedūra taikoma pardavimo sandorio varanto atveju. Paprastai varanto išleidėjo ketinimas nėra pirkti akcijų ar akcijų krepšelio, dėl kurio buvo išleistas varantas, todėl tais atvejais, kai paprastai varantas būtų realizuojamas, atsiskaitoma grynaisiais.
Teršelingas

Teršelingas (ol. Terschelling) − sala Šiaurės jūroje, viena iš Vakarų Fryzų salų; priklauso Nyderlandų Fryzijos provincijai.
Salos plotas 88,1 km². Gyventojų − 4702 (2007). Teršelingo sala yra natūralus gamtos barjeras tarp Šiaurės ir Vatų jūrų. Sala žymi tuo, kad tik čia, iš visų Vakarų Fryzų salų auga spanguolės. Dalis salos teritorijos paversta draustiniu. Į salą galima patekti keltu iš Nyderlandų miesto žemyne − Harlingeno.
Kiekvienais metais Teršelingo saloje vyksta teatro festivalis. Spektakliai vyksta po atviru dangumi.
Teršelingo saloje yra gimęs žymus keliautojas V. Barencas.
Henrikas Ivickas

Biografija

1974 m. baigė Buivydiškių aukštesniąją žemės ūkio mokyklą, agronomas.
1977–1993 m. „Ždanovo“ kolūkio pirmininkas. 1999 m. žemės ūkio bendrovės „Luokesa“ likvidacinės komisijos pirmininkas. 2001–2007 m. UAB „Jurvala“ pieno supirkimo punkto vedėjas. 2007–2011 m. Molėtų rajono savivaldybės mero padėjėjas. 2011–2015 m. Molėtų rajono savivaldybės mero pavaduotojas. Nuo 2018 m. UAB „Molėtų vanduo“ vadybininkas.
1990–1995 m. Molėtų rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 2000–2018 m. ir nuo 2019 m. Molėtų rajono savivaldybės tarybos narys. 
1980–1989 m. Lietuvos komunistų partijos, 1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Molėtų rajono skyriaus narys, nuo 2005 m. skyriaus pirmininkas.
Žmona Marytė, vaikai Inga, Agnė, Dovilė.