google/wiki40b huggingface dataset:
Sports Interactive

Istorija

Kompaniją 1992 metais įkūrė broliai Paulas Collyeris ir Oliveris Collyeris, tais pačiais metais sukūrę pirmąją Championship Manager versiją. 2003 metais nutraukę bendradarbiavimą su CM serijos leidėjais „Eidos“, 2004 metų vasarį „Sports Interactive“ susitarė bendradarbiauti su „Sega“, nusipirko teises į Football Manager pavadinimą ir tęsė sėkmingiausio futbolo valdymo simuliacijos vystymą su nauju pavadinimu.
2006 metų balandžio 4 d. paskelbta, kad holdingo kompanija „Sega Holdings Europe Ltd“ nusipirko „Sports Interactive“.
FK Lovćen Cetinje

Istorija

Klubas įkurtas 1913 m.
Tamsiarudė miško skruzdėlė

Aprašymas

Tai įprastos tamsios pilkos spalvos miško skruzdėlės, įsirengiančios lizdus dirvoje, suformuodamos nedidelius antžeminius kauburėlius, taip pat po akmenimis, pūvančiuose medžiuose, kelmuose, pamiškių žolynų kupstuose. Šių skruzdėlių šeimos dažniausiai nedidelės, apie 500–1000 individų su viena motinėle . Sugyvena su vabzdžiais mirmekofilais. Mityba mišri. Savo saugomos teritorijos neturi ir su kitomis Formica skruzdėlėmis nekonkuruoja. Dažnai nukenčia nuo parazitinių raudonųjų skruzdėlių, kurios užgrobia tamsiarudžių skruzdėlių lizdus ir iš jų kokonų sau užsiaugina verges darbininkes.

Paplitimas

Tipinė Europos skruzdėlė. Taip pat plačiai sutinkama Azijoje. Kaip invazinė rūšis apsigyvenusi Šiaurės Afrikoje, Kanarų salose.
Užvenčio Šv. Marijos Magdalietės bažnyčia

Istorija

Bažnyčiai 1609 m. dovanotas Minikaičių (vėliau pavadintas Šunikiais) kaimas, įkurta parapinė mokykla. 1703 m. pastatyta nauja bažnyčia. Jai 1795 m. pakeista dalis sienojų.
1825 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia, 1839 m. – kapinių koplyčia. 1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1937 m. rengtasi statyti naują mūrinę bažnyčią, buvo klojami pamatai.
Bažnyčios šventoriuje yra vienintelis kapas – kunigo Juozapo Rutalės, kuris paskutiniaisiais gyvenimo metais kunigavo Užventyje.

Architektūra

Bažnyčia didelė, liaudies architektūros formų, turi baroko bruožų, lotyniško kryžiaus plano, halinė, su 2 priestatais ir bokšteliu. Vidus 3 navų, yra 5 altoriai. Šventorius apmūrytas. Jame stovi medinė varpinė. Pagrindinio fasado viršus užbaigtas pusvalminio stogo šlaitu ir barokinio silueto bokšteliu. Išorė po daugelio rekonstrukcijų ir atnaujinimų išliko nedaug pakitusi. Interjere dominuoja paprastumas, asketiškumas. Išsiskiria erdvi vidurinė nava, kuri daug platesnė bei šiek tiek aukštesnė už šonines.
Naujosios Akmenės Ramučių gimnazija

Istorija

Mokykla atidaryta 1977 m.
Naujosios Akmenės Ramučių gimnazija, įsteigta 2004 m. birželio 2 d. Akmenės rajono savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T-117, skaidymo būdu reorganizuojant Naujosios Akmenės Ramučių vidurinę mokyklą bei Naujosios Akmenės Saulėtekio vidurinę mokyklą ir išdalijant jas į Naujosios Akmenės Ramučių gimnaziją ir Naujosios Akmenės „Saulėtekio“ pagrindinę mokyklą.

Direktoriai

Pirmasis direktorius: Jonas Pakeltis.
Antrasis direktorius: R.Kentra
Trečioji ir dabartinė direktorė: Helena Daugmaudienė
Ežerys

Istorija

1597–1610 m. keletą kartų minimas Antaželvų dvaras (Dvorec Antoželvianskij ir pan.), kuris galbūt tapatintinas su dab. Želvų kaimu, o tam dvarui priklausė dykra Ozerovščyzna, kuri gali būti dab. Ežerys).
XIX a. (o gal ir XVIII a.) Ežerys priklausė Suginčių dvarui. 1853 m. Utenos parapijos gyvenamųjų vietų sąraše Jezioryšče. Kaimas pažymėtas 1812 ir 1865 m. topografiniuose žemėlapiuose. XIX a. viduryje Suginčių dvaro palivarkas. 1866 m. Suginčių dvaro savininkė Michailovska iš šio palivarko paskyrė bežemiams 45 dešimtines žemės. 1882 m. Ežeris nuomavo dvarininkas Paškevičius.
XX a. pradžioje gatvinis kaimas, neišsiskirstęs į vienkiemius. Dalis pirkių buvo dūminės. 1923 m. 7 ūkiai 28 gyv. Iki 1927 m. priklausė Utenos, po to Suginčių parapijai. 1936 m. iš 7 ūkininkų 5 nemokėjo pasirašyti. Dabar išlikusi viena sodyba.
Maddison Keeney

Biografija

2014 m. Sandraugos žaidynėse pelnė sidabrą 1 m tramplino rungtyje ir bronzą 3 m sinchroniniuose šuoliuose. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pelnė bronzą moterų 3 m tramplino sinchroniniuose šuoliuose. 2017 m. pasaulio čempionė 1 m tramplino rungtyje. 2019 m. pasaulio vandens sporto čempionate pelnė bronzos medalį moterų 3 m tramplino rungtyje.
Vytauto Didžiojo universiteto Azijos studijų centras

Veikla

Azijos studijų centro veiklą sudaro penkios dalys, kurių daugumą jis koordinuoja kartu su kitais VDU padaliniais. Tai yra mokslas, išteklių valdymas, kultūriniai renginiai, studijos ir tarptautinių partnerių tinklas.

Mokslas

Nuo 2007 m. Azijos studijų centras nuolat vykdo tarptautinių jungtinių tyrimų projektus, finansuojamus užsienio fondų. Šių projektų dėka publikuojami popieriniai, elektroniniai leidiniai, kuriami dokumentiniai filmai. Nuo 2007 m. organizuojamos kasmetinės tarptautinės mokslinės konferencijos Rytų Azijos šalių tematika. Be konferencijų Azijos studijų centras organizuoja ir kitus mokslo renginius: seminarus, projektų susitikimus, viešas paskaitas, ir pan.

Ištekliai

Nuo 2007 m. su Japonijos, Korėjos, Taivano fondų, Kinijos vyriausybės, diplomatinių institucijų ir privačių asmenų pagalba buvo surinkta nemaža knygų apie Rytų Aziją kolekcija, kuri nuo 2016 m. rugsėjo užima Azijos studijų erdvę. Šios erdvės veikla yra koordinuojama kartu su VDU biblioteka. 
2011 m. knygų fondus žymiai papildė mokslininko R. Neimanto visą gyvenimą rinkta knygų apie Azijos šalis kolekcija. Bibliotekos knygų fondai daugiausia koncentruojasi ties moderniąja Rytų Azija. Šiuo aspektu Azijos knygų erdvės kolekcija yra nuosekliausia ir turtingiausia Lietuvoje.

Rytų Azijos partnerių tinklas

Azijos studijų centras aktyviai bendradarbiauja su Rytų Azijos universitetais, kurių skaičius siekia beveik 50 narių. Šis didelis tinklas yra koordinuojamas kartu su Tarptautinių ryšių departamentu. VDU yra užmezgęs glaudžius ryšius su Rytų Azijos universitetais tarp kurių yra (Vasedos, ICU, Kansai Gaidai, Kyunghee ir Chungang, Seulo nacionalinis universitetas, Korėjos universitetas, Nacionalinis Chengchi universitetas, Kinijos užsienio reikalų universitetas ir kt. 
Programose besimokantys studentai turi galimybes išvažiuoti stažuotėms bei mainams.

Filmai

2018 m. balandžio mėnesį Azijos studijų centras visuomenei pristatė pirmąjį sukurtą dvikalbį dokumentinį filmą "Kaunas. Sugiharos ir Japonijos ženklai/カウナス　スギハラを、日本を想う", kuris apibendrina gausią dokumentų ir interviu medžiagą. Jame Kauno ryšių su Japonija puslapiai verčiami per keturias skirtingas asmenybes prieš Antrąjį pasaulinį karą tapusias tiltais tarp dviejų šalių. Tai – Jukičis Fukudzava, pirmasis japonas, paminėjęs ir aprašęs Kauną savo dienoraštyje; pirmųjų lietuviškų knygelių apie Japoniją autorius Steponas Kairys; net kelis kartus Japoniją aplankęs žurnalistas ir keliautojas Matas Šalčius; diplomatas Čiunė Sugihara, kuris 1940 m. abi tautas sujungė per savo žygdarbį.
Eksperimentinė archeologija

Eksperimentinė archeologija arba rekonstrukcinė archeologija – archeologijos pagalbinė šaka, mokslas, rekonstruojantis įvairias praeities laikų žmonių bendruomenių bei individų veiklos sritis, testų ir bandymų būdu revizuojantis archeologinių tyrimų išvadas.
Eksperimentinė archeologija remiasi žemėje išlikusiais liudijimais bei technologijų pažinimu, apima tokias materialinės kultūros liekanas, kaip maisto gavyba ir gamyba, statyba ir susisiekimas, žaliavų ir medžiagų apdorojimas. Eksperimentinės archeologijos pagrindą sudaro materialinės kultūros liekanų tyrimai ir rekonstrukcija, leidžianti archeologiškai pažinti ir modeliuoti praeities bendruomenių istoriją.
Lietuvoje nuo 1999 m. rengiamas eksperimentinės archeologijos festivalis „Gyvosios archeologijos dienos Kernavėje“, 2002-2010 m. Šiaulių „Aušros“ muziejaus Žaliūkių malūno rekonstrukcija.
Salomono atolas

Salomono atolas, Salomono salos (angl. Salomon Atoll, Salomon Islands) – mažas atolas Čagoso salyne, priklausantis Indijos Vandenyno Britų sričiai.

Istorija

Atolą XVIII a. antroje pusėje buvo apgyvendinę kokospalmių plantacijos darbininkai iš Mauricijaus (tada vadinto Île de France), kilę iš Afrikos. Gali būti, kad jie tada gyveno sąlygomis, labai artimomis vergijai. Plantaciją eksploatavusi kompanija vadinosi Chagos Agalega Company.
Salomono salas 1837 m. išžvalgė Indijos karinio laivyno (tada – D. Britanijos laivyno dalis) laivo HMS „Benares“ kapitonas komanderis Robertas Moresbis. Moresbio žemėlapis buvo pirmasis tikslus Salomono atolo žemėlapis. Tikslesnis Salomono atolo žemėlapis buvo sukurtas 1905 m., kai atolą tyrė komanderis B. T. Somervilis (B.T. Sommerville) iš laivo HMS „Sealark“.
Kai kuriose Salomono atolo salose gyveno čagosiečiai. D. Britanijos vyriausybei nutarus iškeldinti visus Čagoso salyno gyventojus pasirodė, kad vietiniai gyventojai gyveno tik saloje „Île Boddam“. Salomono salų gyventojai, kurių buvom apie 400, buvo surinkti ir išgabenti į Mauricijų.
Bodamo saloje buvo priplauka, parduotuvės, mokykla, bažnyčia ir vila, kurioje gyveno plantacijos valdytojas. Dabar visi šie statiniai apaugę džiunglių augalija. Bodamo ir Takamakos salose yra šuliniai. It is possible to collect water by yachtsmen in order to replenish their supplies.
Kristupas Lekšas

Biografija

1892 ir 1896 m. su kitais lietuvninkais Pagėgių ir Šilutės apylinkėse rinko parašus po peticijomis Vokietijos imperatoriui, kad lietuvių kalba būtų grąžinta į mokyklas ir dėl lietuvių atstovavimo Vokietijos Reichstage. Nuo 1912 m. Tilžės-Lankos rinkimų apskrities Lietuvių rinkimo draugijos sekretorius. 1918 m. vienas Mažosios Lietuvos tautinės tarybos, 1919 m. Prūsų lietuvių susivienijimo steigėjų ir veikėjų, 1921 m. tarybos pirmininkas. 1920 m. kovo 20 d. su trimis tarybos atstovais lietuvininkais kooptuotas į Lietuvos Tarybą. 1922 m. Klaipėdos krašte suorganizavo Mažųjų laukininkų susivienijimą ir jam vadovavo. 1923 m. pirmosios (lietuviškos) Klaipėdos krašto Direktorijos, 1925–1928 m. krašto Seimelio narys. Nuo 1924 m. Klaipėdos krašto Evangelikų liuteronų bažnyčios sinodo narys. 1934–1939 m. Lietuvių politinės partijos „Laukininkų centras“ narys. Nuo 1937 m. Klaipėdos krašto ūkininkų draugijos valdybos vicepirmininkas.
1923 m. redagavo laikraštį „Laukininkas“. „Birutės“ draugijos, Šaulių sąjungos Klaipėdos skyriaus veikėjas. Su kitais Klaipėdos krašte įsteigė jaunimo draugijų.

Kūryba

Sukūrė religinių, patriotinių bei lyrinių eilių. Su E. Endrulaičiu 1909 m. išleido rinkinį „Naujos giesmių knygelės“, pats vienas – rinkinį „Rūtų vainikėlis, arba Svodbos eilės“ (1908 m., 2 leidimas 1922 m.). Pasirašydavo Vieversėlio slapyvardžiu.
Sudarė ir paskelbė evangelikų liuteronų giesmių rinkinį „Ziono varpelis“ (1920 m., 2 leidimas 1932 m. Antrajame leidime 140 giesmių), su M. Kundriumi išleido „Draugystės giesmių knygeles“ (1925 m.). Jo giesmės buvo spausdinamos Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų giesmynuose. Kūrybai poveikio turėjo Maironis.
Plasetasas

Istorija

Plasetasas įkurtas 1861 m., vystant cukraus pramonę. 1881 m. tapo miesteliu, 1925 m. – miestu.
Rektorius

Rektorius (lot. rector 'valdytojas') – universiteto ir kai kurių aukštųjų mokyklų vadovas. Renesanso laikotarpiu – vyresnysis mokytojas arba daugiaklasės mokyklos vadovas.
Buskas

Istorija

Gyvenvietės šaltiniuose minima nuo 1097 m. kaip Bužskas (Бужск, Бужеск). XIII a. čia stovėjo voluiniečių pasienio pilis, bet 1241 m. sudeginta totorių. 1411 m. Buskui suteiktos Magdeburgo teisės. XVII a. buvo vienas svarbiausių Rusios vaivadijos miestų. Valdant Austrijai-Vengrijai sumenko.
Milis (atolas)

Milis (marš. Mile) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Ratako salų grandinės pietinėje dalyje. Atolas yra ~80 km į pietus nuo Madžūro. Tuoj į pietus nuo Milio yra mažas Nokso atolas.
Atolas netaisyklingos formos, rifo linija labai vingiuota, šiaurėje daug kur pertrūkusi. Rifo žiedą sudaro 92 salelės (didžiausios – Milis, Enadžetas, Alu). Bendras sausumos plotas – 14,9 km². Tai antras pagal sausumos plotą šalies atolas (po Kvadžaleino). Lagūna apima 763 km².
1823 m. Milyje buvo išsodinta maištaujanti laivo „Globe“ įgula. XIX a. pab. įsteigta vokiečių prekybinė bazė, bažnyčia. II pasaulinio karo metais čia buvo japonų karinė oro bazė. Daug japonų amunicijos liekanų tebėra išlikę.
1998 m. Milio atole gyveno 1032 gyventojai. Svarbiausios gyvenamos salelės yra Milio ir Enadžeto, jose yra lėktuvų tūpimo takai. Žmonės taip pat gyvena Nalu, Lukonvoro, Tokevos ir Vau salelėse.
Lietuvos kompiuterininkų sąjunga

Lietuvos kompiuterininkų sąjunga – Lietuvos kompiuterininkų, informatikos specialistų ir mėgėjų kūrybinė visuomeninė organizacija, veikianti Vilniuje, Geležinio Vilko g. 12-113.

Istorija

Lietuvos kompiuterininkų sąjungos steigiamasis suvažiavimas įvyko 1989 m. rugsėjo 19–21 d. Oficialiai LIKS įregistruota 1990 m. sausio 29 d. Nuo 1998 m. Europos informatikos profesionalų sąjungos (CEPIS), nuo 2001 m. Tarptautinės informacijos apdorojimo federacijos (IFIP) narė. Nuo 1996 m. Intelektikos sekcija yra tikroji Europos kompiuterinės intelektikos koordinacinio komiteto (ECCAI) narė. Nuo 2000 m. Lietuvos kompiuterininkų sąjunga yra ECDL fondo narė. Turi apie 500 narių (2008 m.).

Veikla

Kas dveji metai organizuoja Kompiuterininkų dienas, per kurias vyksta informatikos mokslininkų, informacijos technologijų specialistų ir pedagogų konferencijos, seminarai, reguliariai rengia dirbtinio intelekto mokslininkų, informacijos technologijų mokytojų, universitetų ir kolegijų informatikos katedrų vedėjų seminarus, atlieka informatikos įstatymų projektų ir programinės įrangos paketų ekspertizes, vykdo įvairius projektus. Lietuvos kompiuterininkų sąjungą valdo narių suvažiavimas ir jame renkama taryba, vykdomasis organas – valdyba.
Hermann Tietz (Hertie)

Hermann Tietz, Hermanas Tytcas (g. 1837 m. balandžio 29 d. Birnbaum, Poznanės provincija – 1907 m. gegužės 3 d. Berlynas) – Vokietijos žydų kilmės verslininkas.
Užaugo prekybininkų šeimoje. Hermanas Tietz vienas pirmųjų Vokietijoje įsteigė prekybos namus (vok. Warenhaus), išplėtojo jų tinklą, pavadindamas jį „Hertie“ (nuo Hermann Tietz), kurį praėjus 30 metų po jo mirties, nacistai nacionalizavo.
Slovakijos futbolo varžybos 1976–1977 m.

1976–1977 m. pirmenybės

Slovakijos komandos dalyvavo Čekoslovakijos čempionate.
Charinos kultūra

Charinos kultūra – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta nuo 1900–1901 m. tyrinėto Charinos pilkapyno (Permės Komių autonominė apygarda).

Arealas

Charinos kultūra IV a. – IX a. paplitusi aplink Karnos aukštupį.

Kultūra

Charinos kultūros žmonės gyveno piliakalniuose ir gyvenvietėse, pastatai su priestatais ir atvirais židiniais. Vertėsi daugiausia gyvulininkyste užliejamuose upių slėniuose ir medžiokle, medžiojo kailinius žvėrelius. Buvo išplėtota metalų gavyba ir apdirbimas, ypač bronzinių dirbinių liejimas. Mirusiuosius laidojo pilkapiuose – po sampilu rasta 1-12 mirusiųjų, vėliau kapinynuose su gausiomis įkapėmis. Vyrų kapuose daugiausia rasta ginklų (geležinių kalavijų ir durklų, strėlių antgalių), moterų – papuošalų, dažniausiai iš bronzos, kartais sidabro (apyrankių, auskarų, karolių), būdingi antsmilkiniai ir barškantys pakabučiai. Charinos kultūra priskiriama Prieuralės finougrams, ją pakeitė Rodanovo kultūra.
Irena Lebiodaitė-Rudgalvienė

Irena Lebiodaitė-Rudgalvienė (g. 1937 m. sausio 31 d. Panevėžyje) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija

Pirmąsias muzikos žinias gavo iš Panevėžio Šv. Petro ir Povilo bažnyčios vargonininko A. Visockio, mokėsi Panevėžio 4-ojoje vidurinėje mokykloje, dainavo chore, kuriam vadovavo J. Šidlauskas. 1952–1956 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. A. Liberis), o 1960–1966 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Lopo klasė).
Nuo 1956 m. trumpai dirbo Panevėžio rajono kultūros skyriuje, 1957–1959 m. mokytojavo Pasvalio septynmetėje mokykloje, dirbo moksleivių ir kultūros namuose, vadovavo vaikų chorui, skudučių ir kanklių ansambliui, organizavo koncertus ir konsultavo kaimo meno mėgėjų kolektyvus. 1959–1960 m. Panevėžio muzikos mokyklos koncertmeisterė, vadovavo karininkų namų vyrų chorui – koncertavo Rygoje.
Nuo 1960 m. Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, vakarinio skyriaus ir dieninio skyriaus (1968–1975) vedėja. 1975–1978 m. choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė, 1974–1978 m. moksleivių choro studijos vadovė. Choro mokomąsias ir koncertines programas papildė klasikų ir šiuolaikinių kompozitorių kūriniais, 1995 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnė antrąją vietą, 1978 m. suorganizavo Klaipėdos, Liepojos, Kaliningrado ir Debreceno chorų draugystės šventę. Mokykloje pastatė M. Karkos operetę „Šviesutė“, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.
1960–1970 m. vadovavo Klaipėdos kojinių fabriko „Aušra“ mišriajam chorui, buvo berniukų choro „Gintarėlis“ chormeisterė.
Nuo 1971 m. uostamiesčio buitinio gyventojų aptarnavimo kombinatų susivienijimo „Pajūris“ klubo mišriojo choro ir vokalinių ansamblių vadovė – chorą parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei. 1981–1985 m. vadovavo „Pajūrio“ folkloriniam ansambliui, su juo dalyvavo koncertuose ir konkursuose. Išėjusi į pensiją, vadovauja sakralinės muzikos vaikų chorams, dirba katechetinį darbą.
I. Rudgalvienė buvo Pasvalio rajono ir Klaipėdos miesto dainų švenčių dirigentė, meno mėgėjų kolektyvų konsultantė, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri narė. 1977 m. apdovanota Kultūros žymūno ženklu.
Pelė ugnikalnis

1902 m. išsiveržimas

Pelė ugnikalnio aktyvumas paprastai būdavo toks nežymus, kad niekas nekreipė dėmesio į atsiradusias naujas garuojančias angas ir žemės drebėjimą, kuris įvyko 1902 m. balandį. Tačiau gegužės pradžioje prasidėjo nesibaigiantis pelenų lietus, o ore tvyrojo bjaurus sieros kvapas. Dėl netinkamų gyvenimo sąlygų apie 100 angių iššliaužė iš savo slėptuvių kalno papėdėje ir užplūdo vieną Sen Pjero kvartalą, kuriame gyveno mulatai. Apie 1,5–2 m ilgio gyvatės mirtinai sugėlė apie 50 žmonių ir daugybę gyvūnų.
Gegužės 5 d. didžiulė kunkuliuojančio purvo nuošliauža pliūkštelėjo jūron ir sukėlė cunamį, kuris nusinešė dar kelių šimtų žmonių gyvybes. Gegužės 8 d. prasidėjo ugnikalnio išsiveržimas ir didžiulis kiekis įkaitusios lavos nusidriekė link miesto. Per tris minutes miestas buvo visiškai nušluotas nuo žemės paviršiaus. Iš 30 000 gyventojų teišliko gyvi vos 2.
Telomera

Telomera – specializuota heterochromatino struktūra, esanti eukariotinių chromosomų galuose. Skiriamos: telomera (siaurąja prasme) ir subtelomera (čia yra šokinėjantys genai – transpozonai)
Teismo pirmininko pavaduotojas

Lietuva

Teismo pirmininko pavaduotojas Lietuvoje gali būti skiriamas (apylinkės) teisme, kuriame yra ne mažiau kaip 10 teisėjų, o (apylinkės) teisme, kuriame yra daugiau kaip 20 teisėjų, gali būti skiriami 2 pirmininko pavaduotojai.

Vokietija

Vokietijoje teismo vadovas yra teismo prezidentas. Jį pavaduoja teismo viceprezidentai.
Vatinės kelnės

Vatinės kelnės (rus. ватные штаны, ватные брюки ) – šiltos kelnės su vatos užpildu, skirtos apsaugai nuo šalčio.
Špicrutenas

Špicrutenas (rus. шпицрутен; iš vok. Spiess 'ietis' + Rute 'virbas, rykštė') – ilgas, lankstus medinis virbas, skirtas kūno bausmėms, naudotas XVII–XIX a.
Atsirado Švedijos armijoje, vėliau paplito Prūsijos ir kitose Europos armijose.
Žygimantas Pavilionis

Biografija

1994 m. baigė Vilniaus universiteto Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institutą, 1995 m. – magistrantūrą VU Filosofijos fakultete.
1993–1999 m. buvo Užsienio reikalų ministerijos Vakarų Europos šalių 3-asis sekretorius, Politikos departamento direktoriaus padėjėjas, Europos integracijos departamento Politinio bendradarbiavimo skyriaus pirmasis sekretorius, šio skyriaus vedėjas.
1999–2001 m. dirbo Briuselyje, buvo Lietuvos Nuolatinės misijos prie ES patarėjas, ministras–patarėjas. 2001–2002 m. buvo Lietuvos misijos prie Europos Bendrijų ministras patarėjas.
2002–2006 m. vadovavo URM Europos (vėliau Europos Sąjungos) integracijos departamentui, buvo Lietuvos Vyriausiojo derybininko su ES, Vygaudo Ušacko, pavaduotojas.
2006–2009 m. buvo Užsienio reikalų ministerijos sekretorius, 2009–2010 m. – ambasadorius ypatingiems pavedimams Transatlantinio bendradarbiavimo ir politikos departamente, koordinavo Lietuvos pirmininkavimą Demokratijų bendrijai. 
2003 m. vasario mėn. apdovanotas Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžiumi, 2009 m. – Belgijos karalystės Leopoldo II komadoro ordinu bei Ordino „Už nuopelnus Lenkijai“ Komandoro kryžiumi.
2010 m. liepos 19 d. prezidentė Dalia Grybauskaitė paskyrė Ž. Pavilionį Lietuvos nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi JAV ir Meksikai. 
Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.
Moka anglų, italų, rusų, prancūzų,  vokiečių bei hebrajų kalbas.
Mindaugas Lukošaitis

Biografija

Tėvas Vitalijus Lukošaitis, mama L. M. Lukošaitienė. 2003 m. baigė skulptūros specialybę Vilniaus dailės akademijoje. Gyvena Vilniuje.

Kūryba

Autoriaus piešiniai jau spėjo apkeliauti daugelį tarptautinių parodų. Su dideliu susidomėjimu jį studijuoja įvairių šalių publika, domisi šiuolaikinio meno kolekcionieriai. Mindaugas Lukošaitis kartu su broliu Gintautu Lukošaičiu atstovavo Lietuvai 26-oje San Paulo bienalėje, Phaidono leidykla jį pristatė kaip vieną įdomiausių šių dienų piešėjų. Išlikti dėmesio centre jam padeda gebėjimas nepaskęsti šiuolaikinio meno idėjų margumyne ir likti savitu archetipinių tradicinio piešinio galių tarpininku. Mindaugo Lukošaičio piešinių cikluose oficialios Lietuvos pokario partizanų, Šiaurės karo, Lietuvos žydų ar Ruandos genocido istorijos įgyja objektyvaus, tyrinėjančio štricho ir empatiškos įvykių vizijos derinį.

Parodos

Personalinės parodos
2005 IBID Projektai, Vilnius, Lietuva
Svarbiausios grupinės parodos
2010 Lietuvos dailė 2000–2010: dešimt metų. Šiuolaikinio Meno Centras, Vilnius
2008 Eurasia. Geographic cross-overs in art – MART- Museo d’Arte Moderna e Contemporanea di Trento e Rovereto, Rovereto
2007 Black & White – IBID Projects, Londonas
2005 Milena Dragicevic ir Mindaugas Lukosaitis, Galerie Fons Walters, Amsterdamas, Olandija
2005 Populism. Frankfurter Kunstverein, Frankfurtas, Stadelijk Museum, Vokietija
2005 Liste 05, Bazelis, Šveicarija
2005 On Line, Louisiana Museum of Modern Art, Humlebæk, Denmark
2004 Sao Paulo 26th Biennale, Sao Paulo, Brazilija
2004 Who if not we…?. BAK, Utracht and Centraal Museum, Utrachtas, Olandija.
2004 Cultuurcentrum Strombeek, Briuselis, Belgija
2000 EXIT (International Festival of Performance). Helsinkis, Suomija
1997 Exlibris Exibition, Lubliana
Aleksandras Žalys

Biografija

1958–1962 m. mokėsi Girininkų pradinėje, 1962–1966 m. Raudėnų aštuonmetėje mokykloje, 1969 m. baigė Šiaulių 2-ąją internatinę mokyklą.  1969–1970 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Filologijos fakultete, 1970 m. Šiaulių pedagoginio instituto Filologijos fakultete, 1971–1975 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetuose – lietuvių kalbą ir literatūrą.
1975–1977 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų Lietuvių kalbos ir literatūros katedros dėstytojas. 1977–1980 m. VU Lietuvių literatūros katedros aspirantas, 1983 m. apgynė filologijos mokslų kandidato disertaciją. 1980–1984 m. Lietuvių kalbos ir literatūros katedros vyr. dėstytojas, 1984–1989 m. docentas, 1989–1990 m. Klaipėdos fakultetų mokslo prorektorius. Vienas iš aktyviausių Klaipėdos universiteto (KU) steigimo iniciatorių ir kūrėjų, išrinktas šio universiteto pirmojo Senato (1991–1993 m.) pirmininku. 1991–1997 m. KU Humanitarinio fakulteto Lietuvių literatūros katedros vedėjas, 1997–2006 m. Humanitarinių mokslų fakulteto dekanas.
Nuo 1992 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.
LKP CK narys. Lietuvos Sąjūdžio I Seimo narys. 1998–2000 m. ir 2010–2011 m. Klaipėdos miesto tarybos narys. 
Palaidotas Raudėnų kapinėse (Šiaulių rajonas).

Bibliografija

Docentas yra knygos „Lietuvių baladė“ (1979) sudarytojas ir įvadinio straipsnio autorius, parašė „Lietuvių literatūrinė baladė“ (1988), „Gyvenimo metaforos ieškant“ (2001) ir kt. monografijas. Išleido eilėraščių rinkinius „Iš retų ir išblukusių tekstų“, „Laiškai“, „Pilis“.