google/wiki40b huggingface dataset:
Vasara

Žodžio kilmė

Manoma, kad žodis yra indoeuropietiškos kilmės, archajiškas. Tikriausiai jis gali būti siejamas su sanskrito žodžiu vāsará, reiškiančiu „ankstyvas, rytinis“. Jis, savo ruožtu, kilęs nuo uṣás („aušra“) ir veiksmažodžių vas-/ucchati bei uṣ-/oṣati, reiškiančių „aušti, švisti, degti“. Toks apibūdinimas gali reikšti tai, kad vasarą anksti švinta, arba pati vasara suprantama kaip išaušimas, švytėjimas (plg. lietuvių išaušti, praaušti reikšmę „prasidėti (apie pavasarį, vasarą)“, pvz., Išaũš šilta vasarėlė, žaliuos tavo lapeliai). Kitos versijos teigia, kad žodis susijęs su senąja indoeuropiečių šaknimi vas-, reiškiančia „geras, gerai“. Tokiu principu sudarytas slavų žodis vesna – „pavasaris“ .
Louis de Broglie

Biografija

De Broilis gimė Dieppe mieste, Pajūrio Senos apskrityje. Jis yra jaunesnysis Viktoro, 5-ojo de Broilių hercogo sūnus. 1960 m. po jo brolio Mauriso, 6-ojo de Broilių hercogo (irgi fiziko), kuris neturėjo įpėdinių, mirties, Luisas tapo 7-uoju de Broilių hercogu. Nebuvo vedęs. Po jo mirties jo pasekėju buvo tolimas pusbrolis Viktoras-Fracua, 8-asis de Broilių hercogas.
Iš pradžių de Broilis norėjo tapti humanitaru ir pirmąjį savo mokslinį laipsnį įgijo istorijos srityje. Vėliau savo dėmesį sutelkė į matematiką ir fiziką. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui 1914 m., jis pasiūlė armijai savo paslaugas radijo komunikacijų srityje.
Baltasis fosforas

Baltasis fosforas (angl. white phosphorus, rus. белый фосфор) – alotropinė fosforo modifikacija; minkšta balta medžiaga (nuo priemaišų gali būti gelsvo atspalvio), naudojama kaip pagrindinė medžiaga padegamuosiuose ginkluose ir dūmų uždangų statymo priemonėse.
Baltojo fosforo lydymosi temperatūra 44,1 °С. Tankis 1823 kg/m³.
Išvaizda labai panašus į išbalintą vašką ar parafiną. Lengvai pjaustomas peiliu. Paprastai inertinių dujų atmosferoje liejamas į lazdeles ar kitos formos luitelius, laikomas distiliuotame vandenyje ar kitoje bedeguonėje aplinkoje.
Labai chemiškai aktyvus. Kambario temperatūroje lėtai oksiduojasi ir dėl to žalsvai švyti (chemiliuminescencija).

Padegamieji ginklai su baltuoju fosforu

Baltuoju fosforu užtaisomi padegamieji šaudmenys – artilerijos sviediniai, minosvaidžių minos, aviacinės bombos, granatos.
Dabar fosforiniai ginklai laikomi prieštaringais, kadangi baltasis ginklas ne tik labai efektyvi padegamoji medžiaga, bet ir labai nuodingas (0,1 g – mirtina dozė suaugusiam žmogui). Todėl svarstoma, ar jo naudojimas neturėtų būti reguliuojamas cheminio ginklo konvencijų.
JAV baltasis fosforas žymimas santrumpa WP (nuo white phosphorus), pagal tai jo žargoninis pavadinimas yra Vilis Piteris (Willy(ie) Pete ar Willy(ie) Peter)

Fosforiniai ginklai I ir II pasauliniuose karuose

Britanijos armija padegamąsias baltojo fosforo granatas ėmė naudoti 1916 m. pabaigoje.
 I pasauliniame kare minosvaidžių minas, artilerijos sviedinius, raketas ir granatas su fosforu naudojo JAV, D. Britanija ir kitų Britų Tautų Sandraugos šalių bei Japonijos armijos tiek kaip padegamuosius, tiek kaip dūminius ginklus.
II pasaulinio karo metais D. Britanijos armijai buvo gaminamos padegamojo butelio tipo fosforinės granatos, kurios buvo skirtos atremti galimam Vokietijos kariuomenės išsilaipinimui į D. Britaniją.
 JAV kariuomenė naudojo padegamąsias fosforines minosvaidžių minas.
Vokietijos, D. Britanijos ir JAV aviacija naudojo fosforines padegamąsias aviacines bombas.
Padegamųjų ginklų naudojimas prieš civilius uždraustas 1980 m. JTO konvencija.
Baltieji Karpatai

Baltieji Karpatai (ček. Bílé Karpaty, svk. Biele Karpaty) – kalnų masyvas, priklausantis Vakarų Karpatams; toliausiai į vakarus nutolusi Karpatų kalnų grandinės dalis. Driekiasi Čekijos ir Slovakijos teritorijoms, ties šių šalių siena. Šiaurėje pereina į Javornikus, pietuose – į Mažuosius Karpatus. Aukštis – iki 968 m (Did. Javorinos k.).
Baltieji Karpatai taip pavadinti dėl balto dolomito atodangų. Kalnai apaugę daugiausia mišriaisiais miškais, kuriuose vyrauja bukai. Viršūnėse plyti pievos. Slovakijoje įkurtas Baltųjų Karpatų kraštovaizdžio draustinis, toks pats draustinis yra ir Čekijoje. Slovakijos pusėje yra XIII a. Lednicos pilies griuvėsiai.
Tallink

Istorija

1965 m. įsteigta „Estonian Shipping Company“, perkėlusi keleivius tarp Helsinkio ir Talino. 1993 m. privatizuota Estijos vyriausybės. 2005 m. gruodį akcijos pradėtos kotiruoti Talino akcijų biržoje. 2006 m. įsigijo konkurentus „Superfast Ferries“, „Silja Line“ už 310 mln. eurų ir 470 mln. eurų atitinkamai. 2009 m., ekonomikos sunkmečio metu, bendrovę slėgė 1,1 mlrd eurų skola, tačiau ją pavyko grąžinti.
Alfred Jodl

Biografija

Gimė kariškio šeimoje. 1910 m. baigė kadetų korpusą, artileristas. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo baterijos vadas. Po karo tarnavo reichsvere, baigė karo akademiją, dirbo Generalinio štabo operatyviniame skyriuje, nuo 1935 m. jam vadovavo. Po Austrijos anšliuso 1938 m. spalio mėn. ten vadovavo divizijai.
1939 m. spalio mėn. paskirtas Vermachto Vyriausiosios karinės vadovybės operatyvinio štabo viršininku ir tapo vienu svarbiausiu Hitlerio kariniu patarėju operatyviniais-strateginiais klausimais. Dalyvavo rengiant daugelį stambių karinių operacijų, tarp jų „Veis“ (Lenkijos užpuolimas), „Vezerbung“ (įsiveržimas į Norvegiją).
1944 m. liepos 20 d. bunkeryje „Vilko irštva“ Klausui fon Štaufenbergui įvykdžius pasikėsinimą prieš Hitlerį, buvo sužeistas.
Po Vokietijos kapituliacijos 1945 m. gegužės 23 d. suimtas ir perduotas Niurnbergo tribunolui. Proceso metu aktyviai ir argumentuotai gynėsi, sakydamas, kad jis vykdė savo priesaiką ir kad kariškis negali atsakyti už politikų sprendimus.
Tribunolas nuteisė A. Jodlį mirties bausme, 1946 m. spalio 16 d. rytą jis pakartas, vėliau kremuotas, o pelenai – išbarstyti.

Nesutarimai su Hitleriu

A. Jodlis būdamas lojalus Hitleriui, laikėsi savarankiškos pozicijos, neretai jam prieštaraudamas. Vykdant karinę operaciją prieš Norvegiją, atsisakė vykdyti Hitlerio įsakymą atitraukti generolo E. Ditlio diviziją nuo Narviko, taip pat nesutikdamas sušaudyti į nelaisvę pakliuvusius priešo parašiutininkus. 1942 m. rugpjūčio mėn. konfliktavo su fiureriu, palaikydamas generolą F.Halderį, vėliau – užtardamas Kaukaze kariavusį generolą feldmaršalą V. Listą. Dėl to Hitleris numatė, kad A. Jodlį pakeis generolas F.Paulius, tačiau pastarojo kapituliacija prie Stalingrado šiems planams sutrukdė.

Reabilitacija

Antroji A. Jodlio žmona Luiza von Benda 1953 m. vasario mėn. išsireikalavo, kad Miuncheno teisme būtų pakartotinai išnagrinėta jo byla. Teismo sprendimu A. Jodlis visiškai išteisintas. Tų pačių metų spalio mėn. dėl visuomenės spaudimo šis sprendimas atšauktas.
1946 m. Europos krepšinio čempionatas

1946 m. Europos vyrų krepšinio čempionatas – ketvirtasis vyrų Europos krepšinio čempionatas, vykęs Ženevoje (Šveicarija). Dėl Antrojo pasaulinio karo pirmenybės nevyko nuo 1939 m. Į Ženevą atvažiavo dešimties Europos valstybių rinktinės.
Čempionato žiūrovai išvydo svarbią naujovę – metimą pašokus, kurio pradininku buvo Italijos rinktinės krepšininkas Giuseppe Stefanini.

Grupės varžybos

Pirmajame turnyro etape komandos buvo suskirstytos į tris grupes. Vienoje grupėje buvo keturios rinktinės, o kitose dviejose – po tris. Kiekviena rinktinė sužaidė po vienerias rungtynes su visomis savo grupės komandomis. Po vieną geriausią iš trijų komandų grupių bei pirmąsias dvi vietas keturių komandų grupėje užėmusios ekipos pateko į čempionato pusfinalius. Antrąsias vietas trijų komandų grupėse užėmusios komandos varžėsi dėl 5-6 vietų, o likusios rinktinės kovojo dėl 7-10 vietų. Už pergalę grupėje buvo skiriami 2 taškai, už pralaimėjimą – 1 taškas.
Visajų jūra

Visajų jūra (angl. Visayan Sea) – jūra Filipinų salyne, apsupta Visajų salų. Rytuose jūrą riboja Rytiniai Visajai (Leitė), vakaruose – Vakariniai Visajai (Panajus), pietuose – Centriniai Visajai (Sebu ir Negrosas), šiaurėje – Masbatė.
Visajų jūra Jintotolo sąsiauriu jungiasi su Sibujano jūra šiaurės vakaruose, su Samaro jūra šiaurės rytuose, su Kamoteso jūra pietryčiuose, pietuose Tañon sąsiauriu su Boholio jūra ir Guimaras sąsiauriu ir Panajaus įlanka su Sulu jūra. Didžiausia jūros sala yra Bantajanas (angl. Bantayan Island).
Mendė

Mendė (gr. Μένδη) – buvęs senovės Graikijos miestas vakariniame Palenės pusiasalio krante (Chalkidikė) prie Termos įlankos. Mendė buvo netoli dabartinio Kalandros miestelio.
Gali būti, kad Mendę IX a. pr. m. e. pastatė kolonistai iš Eretrijos. Spėjama, kad pavadinimas kilęs iš žolės mėtos pavadinimo, nes mėtos apylinkėse iki šiol auga.
Didelės medienos atsargos, sidabro, aukso ir švino kasyklos leido Mendei sparčiai augti. Nuo VI a. pr. m. e. Mendė tapo vienu iš kelių miestų, valdžiusių prekybinius maršrutus Trakijos pakrantėse. Žinoma, kad būdavo sudaromi sandėriai prekybai su graikų kolonijomis Italijoje, ypač tiekiant garsų vietinį vyną Mendaeos oinos.
V a. pr. m. e. Mendė tapo vienu svarbiausių Atėnų sąjungininkų Delo lygoje. Mendė sumokėdavo per metus 6-15 Atikos talentų dydžio mokestį. 423 m. pr. m. e. Mendė buvo įgijusi savarankiškumą, bet tai truko trumpai, nes Atėnai netrukus maištą numalšino (Tukididas iv. 121). Peloponeso karo metu Mendė, Toronė ir Skionė buvo pagrindinis abiejų kariaujančių pusių (Atėnų ir Spartos) tikslas regione, ypač po to, kai Spartos generolo Brasido kariuomenė iš sąjungininkų ir helotų 424 m. pr. m. e. patraukė į šiaurę likviduoti Atėnų galios centrų. Pasibaigus karui Mendė atgavo savo nepriklausomybę.
IV a. pr. m. e., kai susikūrė Chalkidikės lyga, Mendė bandė išvengti Olinto valdžios, o vėliau – Makedonijos įsigalėjimo. Tačiau 315 m. pr. m. e. Mendės gyventojai kartu su daugeliu kitų Chalkidikės gyventojų buvo priversti į karaliaus Kasandro pastatytą naują miestą Kasandrą (gr. Κασσάνδρα, lot. Cassandreia). Kasandros miestas buvo pastatytas vietoje, kur stovėjo senesnis miestas Potidėja (gr. Ποτίδαια, lot. Potidaea).
Mendėje gimęs skulptorius Peonijus (Paeonius), nukalęs Nikės skulptūrą, kuri puošė pergalės koloną Olimpijoje ir kuri dabar yra Olimpijos Archeologijos muziejuje.

Kasinėjimai

Mendės vietą dabartinio Kalandros miesto teritorijoje dar 1835 m. aptiko William Martin Leake.
Sistemingi miestavietės kasinėjimai vyko 1986–1994 m. Kasinėtas plotas yra maždaug 1200 × 600 metrų dydžio. Kasinėjimai parodė, kad ten buvo gyventa IX–IV a. pr. m. e.
Miesto akropolis buvo pietinėje dalyje, aukščiausiame kalvos taške. Ten stovėjo dideli sandėliai, kur buvo rasti keramikos likučiai, datuoti XI–IV a. pr. m. e.
Priemiestis (proastejonas), kurį minėjo dar Tukididas, buvo užėmęs plotą tarp paplūdimio ir kalvos su pagrindiniu miestu. Čia buvo uostas. Kasinėjant buvo atidengta dalis pagrindinio prospekto, grįsto akmenimis, pastatų pamatai su sandėliavimo keramika. Spėjama, kad tie statiniai buvo parduotuvių ar uosto pastatai.
Miesto nekropolis buvo aptiktas piečiau miestavietės, ties dabartiniu viešbučiu. Kasinėjant aptiktas 241 kapas, kuriuose keraminėse urnuose buvo daugiausia palaidoti vaikai.
Kasinėjimai parodė, kad dar apie XI a. pr. m. e. įkuriant miestą didelę įtaką turėjo Euboja,
Tarkvinija

Istorija

Tarkvinija (etr. Tarch(u)na, lot. Tarquinii) buvo vienas svarbiausių etruskų miestų. Su juo siejamas mitinis etruskų kultūrinis herojus Tarkonas. Miestas darė didelę įtaką ankstyvosios Romos karalystės raidai. Tarkvinija garsėjo savo haruspikais (ateities spėjėjais), kurių kolegija čia gyvavo ir imperiniais laikais. Iš šio miesto kilęs Romos karalius Lucijus Tarkvinijus Išdidusis 509 m. pr. m. e. sukurstė miestą sukilti prieš Romą. Romėnai sukilimą numalšino. IV a. pr. m. e. miestas išgyveno suklestėjimą. Vėliau miestas palaipsniui inkorporuotas į Romos valstybę. 1250 m. senasis Tarkvinijos miestas paminėtas paskutinį kartą – jį nustelbė šalia iškilęs Kornetas (Corneto). 1922 m. Kornetas pervadintas į Tarkviniją.
Saulės šerdis

Saulės šerdis – tai saulės rutulio centras. Šerdies dydis yra 0,35RS spindulio, joje vyksta termobranduolinės protoninio ciklo reakcijos ir išsiskiria energija. Dėl spinduliavimo Saulė netenka ~4,5 mln. tonų masės per 1 s (7•10–14 MS per 1 m.). Maždaug tiek pat masės nusineša Saulės vėjas. Centre medžiagos tankis162 g/cm3, temperatūra 15,7 mln. K.

Saulės šerdį supantys sluoksniai

Spinduliavimo sluoksnis. Virš šerdies yra ~0,5 RS storio sluoksnis, kuriame energija pernešama spinduliais.
Konvekcijos sluoksnis. Tai ~0,15 RS storio išorinis sluoksnis, kurio temperatūra ties apatine riba yra ~1,1 mln. C°. Šiame sluoksnyje energija pernešama į Saulės atmosferą konvekciniu būdu, maišantis skirtingos temperatūros medžiagos srautams.
Tuoj virš konvekcijos sluoksnio prasideda Saulės atmosfera. Ją sudaro fotosfera (gr. phos (kilm. photos) 'šviesa', sphaira 'rutulys'), chromosfera (gr. chroma 'spalva', sphaira 'rutulys') ir vainikas.
Edward Hopper

Biografija

Edvardas Hoperis gimė 1882 m. liepos 22 d. Naieko kaime prie Hadsono upės netoli Niujorko vidutinės padėties šeimoje, kurioje buvo skatinamas atskleisti meninius talentus. 1899−1900 m. E. Hoperis mokėsi iliustratorių mokykloje Niujorke, 1900−1906 m. − Niujorko dailės mokykloje, vadovaujamas impresionistinio tapytojo William Merritt Chase ir Robert Henri, kuris skatino mokinius tapyti kasdienius urbanistinius subjektus realistine maniera. Baigęs mokslus E. Hoperis dirbo iliustratoriumi. Iki 1910 m. tris kartus lankėsi Paryžiuje ir kitur Europoje. Buvo paveiktas E. Dega ir E. Manė kūrinių. Tuometiniai modernistiniai judėjimai, fovizmas ir kubizmas, jo nesudomino.
1910 m. E. Hoperis eksponavo Nepriklausomųjų dailininkų parodoje Niujorke, 1913 m. − garsioje Arsenalo parodoje. Jo paveikslai nesusilaukė ypatingo dėmesio. E. Hoperis taip pat įvaldė oforto grafikos techniką − šie kūriniai jam buvo komerciškai sėkmingesni. Pirmoji E. Hoperio personalinė paroda įvyko 1920 m. Vitni studijos klube Niujorke, kurioje buvo parodyti 16 dailininko paveikslų, bet nei vienas iš jų nebuvo parduotas. Dailininkas gyveno Niujorko Grinvičo kaimo priemiestyje ir vasaras leisdavo Naujosios Anglijos vietovėse. Kita jo paroda po kelerių metų Frank K. M. Rehn galerijoje Niujorke sulaukė didelės komercinės sėkmės, visi jos paveikslai buvo parduoti. 1923 m. E. Hoperis vedė dailininkę Josephine Verstille Nivison, kuri dažnai jam pozavo paveikslams, padėjo studijoje, skatino dirbti akvarele.
1930 m. E. Hoperio paveikslą „Namas prie geležinkelio“ (1925) įsigijo Niujorko šiuolaikinio meno muziejus. 1933 m. šiame muziejuje įvyko pirmoji dailininko kūrinių retrospektyvinė paroda. Dailininko kūriniai sulaukė palankaus kritikų vertinimo. E. Hoperio kūrybai buvo būdingas aiškių objektų kontūrų ir raiškios šviesos vaizdavimas. Didžiąją jo kūrybos dalį sudarė urbanistiniai vaizdai ir Naujosios Anglijos peizažai. Jis vaizdavo vienišus namus, tiltus, apleistas degalines, geležinkelį, dažniausiai be žmonių. 1930−1950 m. Hoperis su žmona beveik kiekvieną vasarą viešėdavo Keip Kodo pusiasalyje Masačusetse, ypač Trerou mieste, kur pasistatė namą. Menininkas pradėjo daugiau keliauti, automobiliu keliavo į Kaliforniją, keturis kartus lankėsi Meksikoje. Jo paveikslai vaizdavo tradicinės amerikiečių kultūros konfliktą su naujųjų laikų progresyvumu.
1952 m. E. Hoperis atstovavo JAV Venecijos bienalėje. Dailininkas buvo vienu pripažinčiausių JAV tapytojų, kritikai jam priskyrė nacionalinio JAV kūrėjo vardą. Pats dailininkas tikino, kad savo paveiksluose bandė išreikšti asmeninius įspūdžius, o ne ieškojo nacionalinių ypatumų. Tuo metu išpopuliarėjo abstrakčiojo ekspresionizmo dailininkai ir JAV praturtėjimas, optimizmas nesiderino su E. Hoperio paveikslų vienišumo, atskirties nuotaika, tačiau dailininkas neprarado populiarumo. Edvardas Hoperis mirė 1967 m. gegužės 15 d. Niujorke. Jis padarė didelę įtaką kitiems JAV realistiniams tapytojams, popmenininkams, naujojo realizmo kūrėjams.
Karakalpakijos autonominė sritis

Istorija

Karakalpakijos autonominė sritis buvo suformuota 1925 m. vasario 16 d. kaip karakalpakų autonominis teritorinis darinys, priklausęs Kirgizijos ATSR (Rusijos TFSR sudėtyje), nuo 1925 m. kovo – Kazachijos ATSR (irgi Rusijos TFSR sudėtyje). 1930 m. liepos 20 d. Karakalpakijos AS padaryta tiesiogiai pavaldžia Rusijos TFSR.
1932 m. kovo 20 d. Karakalpakijos autonominė sritis performuota į Karakalpakijos ATSR, kuri pradžioje priklausė Rusijos TFSR, vėliau, 1932 m. gruodžio 5 d., perkelta į Uzbekijos TSR.
Marijampolės miesto savivaldybės taryba 1995–1997 m.

Marijampolės miesto savivaldybės taryba – Marijampolės miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1995 m. kovo 25 d.

Teisinis pagrindas

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Buvo panaikintos savivaldybių pakopos, iki 27 sumažintas savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Veikla

Marijampolės miesto meru išrinktas Algis Žvaliauskas, jo pavaduotoju Vidmantas Vasiliauskas. Administratoriumi paskirtas Paulius Uleckas, kontroliere Regina Naruševičiūtė.
Kiemeliškės (Baltarusija)

Istorija

1781 m. pastatyta medinė katalikų bažnyčia. Iki XIX a. vidurio Kiemeliškių parapijoje kalbėta lietuvių kalba. Kairiajame Neries krante, apie 15 km į pietryčius nuo Kiemeliškių yra lietuviška Gervėčių parapija. Maždaug 90% Kiemeliškių apylinkių kaimų pavadinimų yra lietuviškos kilmės: Apušynai, Margeliai, Saviškiai, Stipinai, Stripūnai, Verdeliškės, Videniškės, Žūsinai. 1900 m. pastatyta Kiemeliškių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia, varpinė.
1931 m. Kiemeliškėse buvo apie 500 gyventojų, valsčiuje – 9271 gyventojas ir 1769 sodybos. 
XX a. pradžioje buvo valsčiaus centras.
Ieva Kačinskaitė-Urbonienė

Biografija

2009 m. baigė Kėdainių Šviesiąją gimnaziją. Nuo 2009 m. iki 2013 m. - politologijos bakalauro studijas Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute. 2015 m. baigė ekonomikos magistrantūros studijas Vilniaus universitete.

Politinė veikla

2005 m. Ieva Kačinskaitė-Urbonienė įsitraukė į Jaunimo organizacijos DARBAS (JOD) Kėdainių skyriaus veiklą ir buvo išrinkta į IV-ąjį Lietuvos mokinių parlamentą, kuriame atstovavo Kėdainių rajono jaunimui. 2006 m.  įsitraukė į Kėdainių rajono mokinių tarybos bei Kėdainių rajono savivaldybės Jaunimo reikalų tarybos veiklą, tapo JOD Kėdainių skyriaus pirmininke, tuo pat metu buvo Kėdainių Šviesiosios gimnazijos prezidentė.
2007 m. trumpai dirbo Viktoro Fiodorovo padėjėja Kėdainiuose. Skaitė paskaitas jaunimo lyderiams apie darbą savivaldose ir organizacijose. JOD Politinio komiteto pirmininkė. Vedė JOD FM laidą „Politika“. Darbo partijos atstovės Europos Parlamente Justinos Vitkauskaitės-Bernard asistentė. Nuo 2013 m. iki 2015 m. rudens dirbo Seimo pirmininkės Loretos Graužinienės sekretoriato patarėja vidaus politikai. Vėliau buvo išrinkta Darbo partijos pirmininko Valentino Mazuronio pavaduotoja, pradėjo dirbti partijos atsakingąja sekretore, šiuo metu vadovauja partijos sekretoriatui ir taip pat yra europarlamentaro V. Mazuronio padėjėja. 
2011-2015 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. Vilniaus miesto savivaldybės Gyvūnų globos ir apsaugos komisijos narė. I. Kačinskaitė-Urbonienė įsivėlė į incidentą, kai per svarbų balsavimą nebuvo Vilniaus miesto tarybos posėdžių salėje, nors elektroninė balsavimo sistema rodė ką kita. Ši techninė klaida galėjo pakenkti politikės įvaizdžiui, tačiau tyrimas labai greitai buvo nutrauktas, nes nebuvo įžvelgta jokių politikės veiksmų, pažeidžiančių Lietuvos Respublikos įstatymus ar savivaldybės tvarką. 
2014 m. balandžio pabaigoje I. Kačinskaitė-Urbonienė Darbo partijai paaukojo 40 tūkst. litų, o gegužę – 4 tūkst. litų pervedė į buvusio kandidato į prezidentus Artūro Paulausko rinkimų sąskaitą. Tai buvo viešojoje erdvėje sukėlė diskusiją, tačiau Valstybinė mokesčių inspekcija išnagrinėjusi I. Kačinskaitės-Urbonienės pajamų ir turto deklaracijas, finansinę situaciją pažeidimų nerado. 
Darbo partijos (DP) Vilniaus skyriaus narė, Jaunimo organizacijos DARBAS pirmininkė, DP prezidiumo narė. Darbo partijos 
kandidatė į 2014-2019 metų Europos Parlamentą. Šiuo metu I. Kačinskaitė-Urbonienė kandidatuoja į LR Seimą daugiamandatėje ir Naujamiesčio vienmandatėje rinkimų apygardose.

Šeima

Ištekėjusi. Vyras Simonas Urbonas, kuria reklaminius klipus, dirbo laidoje „Makaliaus kelionės“, projekte „Užkariauti pasaulį per 100 dienų“, turi savo įmonę UAB "Legal Guns". Turi dukrą ir sūnų.
Abdal Chakas I Abu Mahometas

Istorija

Banu Marin (arba Marinidai) XII a. pabaigoje buvo Almochadų sąjungininkai ir dalyvavo mūšyje prie Alarkos. Šiame mūšyje žuvo jų vadas Maksijus ir Marinidams vadovauti pradėjo jo sūnus Abdal Chakas I-is, kuris laikomas dinastijos pradininku.
1215 m. Maroką valdė jaunas kalifas Abu Jakubas Jusufas II ir po pralaimėjimo prie Las Navaso de Toloso Almochadai buvo silpni. Abdal Chakas I-is pasinaudojo Almochadų dinastijos nuosmukiu ir užkariavo derlingas Tel Atlaso lygumas. Almochadai pasiuntė 10 000 armiją prieš Marinidus, bet 1216 m. Abdal Chakas sumušė Almochadų armiją prie Tazos. 1217 m. rugsėjį įvyko dar vienas mūšis prie Feso, kuriame Abdal Chakas I Abu Mahometas žuvo.
Aldano kalnynas

Aldano kalnynas (rus. Алданское нагорье, jak. Алдан үрдэлэ) – kalnų masyvas Rusijoje, pietų Jakutijoje, Oliokmos ir Učuro tarpupyje. Vyrauja plokšti tarpupiai (aukštis iki 1000 m), kuriuose iškyla Vakarų Jangos, Sunagyno, Ket Kapo kalnagūbriai. Aukščiausia vieta 2306 m. Sudarytas iš kristalinių Aldano skydo uolienų. Geležies, vario rūdų, akmens anglies, aukso, žėručio telkiniai. Šlaituose iki 1000–1300 m vyrauja maumedžių taiga, aukščiau – akmenuotoji tundra.
Svidžiai (Zarasai)

Istorija

Vietovė minima 1675 m. Vencavų dvaro inventoriuje. Po 1831 m. Svidžių palivarkas priklausė grafui Pranciškui Chliudzinskiui, vėliau jo sūnui Pranui. 1938 m. palivarką su 82 ha žemės nupirko dvarininkai Mickevičiai iš Ramygalos valsčiaus. 1945 m. palivarkas buvo nacionalizuotas.
1923 m. buvo 3 sodybos ir 16 gyventojų. Kaime 1942 m. gimė poetė Elena Puodžiūtė-Antonova, eilėraščių rinkinio „Pasišviesdama meile skubu“ (2011) autorė, dabar gyvenanti Dusetose.
Grigalius VIII

Biografija

Albertas di Moira gimė apie 1105 metus Benevento mieste didiko šeimoje. Vienuoliu tapo jaunystėje, cistersų ordine Laone arba benediktinu Monte Kasine. Vėliau tapo kanoninės teisės profesoriumi Bolonijoje
1156 m. Popiežius Adrianas IV paskyrė jį Santadriano kardinolu diakonu, 1158 kovo 14 d. San Lorenzo in Lucina bazilikos Romoje kardinolu kunigu. Apie 1160 metus paskirtas Popiežiaus Aleksando III legatu ir išsiųstas kelionėn po Europą mokyti kanoninės teisės. Kelionės metu karūnavo Portugalijos karalių Alfonsą II. 1163 metais popiežiaus siustas pas Frydrichą I Barbarosą su susitaikymo pasiūlymu (Frydrichas I Barbarosa buvo ekskomunikuotas 1160 m.). Taip pat vyko į Angliją tikri Kenterberio arkivyskupo Tomo Beketo žmogžudystės.
1177–1179 tarnavo legatu Italijoje ir 1178 paskirtas Romos Katalikų Bažnyčios kancleriu. Šiose pareigose sudarė Forma Dicendi – oficialių popiežiaus aktų rinkinį, bei unifikavo kitų popiežiaus dokumentų rašimo stilių. Jo garbei toks dokumentų rašymo stilius pavadintas stylus gregorianus.
XVII amžiaus 6-as dešimtmetis

XVII amžiaus šeštasis dešimtmetis prasidėjo 1651 m. ir baigėsi 1660 m.
Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis
Amžiai: XVI amžius – XVII amžius – XVIII amžius
Dešimtmečiai:
1-as2-as3-as4-as5-as
- 6-as -
7-as8-as9-as10-as1-as
Metai:  1651 1652 1653 1654 1655 1656 1657 1658 1659 1660
Slovakijos prezidentas

Slovakijos prezidentas – šalies vadovas Slovakijoje.

Istorija

Pirmą kartą Slovakijos prezidento institucija buvo įsteigta Pirmojoje Slovakijos respublikoje, kurios vieninteliu prezidentu II Pasaulinio karo metais buvo Jozef Tiso. Institucija atgimė po Čekoslovakijos skilimo 1993 m. Pagal šalies konstituciją, prezidentas išrenkamas visuotiniuose rinkimuose penkeriems metams pagal dviejų turų sistemą. Pergalei būtina gauti 50% balsų. Šalies prezidento rezidencija įsikūrusi 1760 m. statytuose Grasalkovičių rūmuose sostinėje Bratislavoje.