google/wiki40b huggingface dataset:
Samarobriva

Samarobriva (Samarobriva) – senovės miestas Galijoje, pagrindinis keltų ambianų miestas; vėliau – romėnų miestas. Dabar – Amjenas.

Pavadinimas

Galų ir romėnų laikais miestas vadinosi galų žodžiu Samarobriva 'tiltas ant Samaros', iš briva 'tiltas' + Samara 'Soma'.
Vėliau miesto pavadinimas buvo pakeistas tų vietovių tautos pavadinimu, kas buvo būdinga tų laikų Galijai. Taip ir Ambiani susidarė Amiens. Manoma, kad ši forma atsirado kaip daugiskaitos galininkas Ambienos ar daugiskaitos įnagininkas/vietininkas Ambianis.

Istorija

Kraštas buvo gyvenamas nuo ikiistorinių laikų. Atėjus romėnams krašte gyveno ambianai. Iš galų miesto laikų turima labai nedaug radinių, nes jis nebuvo archeologų tyrinėjamas. Nėra ir miesto aprašymų senoviniuose tekstuose. Romėnai atkreipė dėmesį į strateginę miesto padėtį. Savo veikale De Bello Gallico ('Galų karas') Julijus Cezaris paminėjo, kad, rengdamasis užkariauti D. Britaniją, Samarobrivoje jis 54-53 m. pr. m. e. žiemą jis buvo įrengęs žiemos stovyklą. Cezaris Samarobrivoje du kartus buvo sušaukęs galų miestų atstovų tarybą Concilium Galliae.
Miestas plėtėsi I a., kai Romos imperatorius Klaudijus nutarė užkariauti D. Britaniją. Galijoje buvo tiesiami naujo keliai, padidėjo miesto įtaka. Samarobriva tapo pagrindine kryžkele tarp Lugduno (lot. Lugdunum, dabar Lionas) ir Bononijos (lot. Bononia, dabar Pajūrio Bulonė) ir Šiaurės Galijoje. Mieste buvo pastatyti forumas, pirtys ir amfiteatras. Miesto gatvės buvo išdėstytos statmenai.
287 m. pirmuoju miesto vyskupu tapo Firminas (dabar žinomas kaip Saint Firmin), kuris išplatino mieste krikščionybę.
IV a. miesto amfiteatras buvo perstatytas į tvirtovę Castillon, kurios sienos supo apie 810 arų teritoriją. Amjeno tvirtovė yra didžiausia Šiaurės Galijos tvirtovė.
Lietuvos aklųjų ir silpnaregių ugdymo centras

Istorija

1975 m. rugsėjo 1-ąją Vilniuje, Ateities gatvėje pradėjo veikti 300 vietų aklųjų ir silpnaregių mokykla.
1976 m. lapkričio 23 d. Vilniaus aklųjų ir silpnaregių internatinei mokyklai suteiktas rašytojo Antano Jonyno vardas. 
1994 m. vasario 1 d. Vilniaus A. Jonyno aklųjų ir silpnaregių internatinė mokykla ir Aklųjų socialinio ugdymo mokykla nuo vasario 1 d. reorganizuotos į Lietuvos aklųjų ir silpnaregių ugdymo centrą (LASUC). (Lietuvos Respublikos Kultūros ir švietimo ministro įsakymas Nr. 48 "Dėl Lietuvos aklųjų ir silpnaregių ugdymo centro steigimo").

Direktoriai

Vytautas Jankūnas 1975-1978
Juozas Petkevičius 1978-1986
Aloyzas Opulskis 1986-1989
Angelė Daujotienė 1990-2017
Nerija Moskalionienė 2017 iki dabar
Evangelija pagal Matą

Turinys

Knygos pradžioje užrašyta Jėzaus genealogija, aprašytas jo gimimas. Taip pat evangelijoje rašoma apie Jėzaus krikštą Jordane, Jėzaus gundymus. Užrašytas vadinamasis Kalno pamokslas. Kalbama ir apie tai, kaip Jėzus gydė ir mokė, apie apaštalų siuntimą, diskusijas su religiniais vadovais, esama palyginimų apie Dievo karalystę. Aprašyti Jėzaus stebuklai, Petro išpažinimas, kad Jėzus yra mesijas, atsimainymas bei vėlesni įvykiai, Jėzaus mokinių tarpusavio santykiai. 24-ame knygos skyriuje kalbama apie tai, kas įvyks ateityje, 25-ame užrašyti palyginimai apie paskutinį teismą.
Paskutiniuose knygos skyriuose rašoma apie paskutinę vakarienę, Jėzaus suėmimą ir išbandymus, nukryžiavimą, palaidojimą ir prisikėlimą, užrašytas didysis įsipareigojimas.

Autorius ir parašymo laikas

Paprastai nemanoma, kad Evangelija pagal Matą seniausia. Yra manančių, kad jos autorius, kaip ir Lukas, bus naudojęsis Morkaus ir kitų bendrų šaltinių medžiaga. Tikėtina parašymo data dažnai ginčijama, tačiau gali būti, kad ji yra tarp 60 ir 80 m. e. m. II a. pradžios krikščionys teigė, jog evangelijos autorius – Matas (Levis), muitininkas, Jėzaus pašauktas būti apaštalu.
Valgymo lazdelės

Valgymo lazdelės, valgomosios lazdelės – pora plonų vienodo dydžio pagaliukų, yra tradicinis Rytų Azijos (sinosferos) šalių stalo įrankis. Paprastai jos gaminamos iš medžio, bambuko, kaulo, dramblio kaulo, metalo, o šiais laikais – ir iš plastiko. Manoma, kad Kinijos imperatoriaus rūmuose maisto tikrinimui buvo naudojamos sidabrinės lazdelės, juoduojančios nuo kai kurių nuodų.

Istorija

Valgymo lazdelės buvo išrastos Kinijoje prieš maždaug 3000–5000 metų. Tiksli data nėra žinoma.
Panašūs įrankiai taip pat buvo atrasti Meggido archeologinėje radimvietėje Izraelyje. Jie priklausė skitų įsibrovėliams. Gali būti, kad šis radinys rodo senovėje egzistavusius prekybinius santykius tarp Vidurio ir Tolimųjų Rytų, arba skitų lazdelės galėjo būti išrastos nepriklausomai.
VI – VIII a. valgymo lazdeles plačiai naudojo uigūrai Mongolijos stepėse.
XVII – XVIII a. Japonijoje egzistavo kovos menas hašidžiutsu, kur šiek tiek pailgintos metalinės valgymo lazdelės buvo naudojamos kaip ginklas.

Naudojimas

Abi lazdelės laikomos vienoje rankoje. Viena – suspausta tarp nykščio ir rodomojo piršto, kita – tarp didžiojo ir bevardžio pirštų bei remiasi į tarpą tarp nykščio ir likusių pirštų. Ši paprastai visada būna vienodoje padėtyje, o manipuliuojama pirmąja.
Lazdelėmis imami iš anksto susmulkinto maisto gabaliukai, ryžių gumulėliai ar panašiai.
Tradiciškai pagal etiketą, lazdelės visada laikomos dešinėje rankoje, net kairiarankių. Šiuo metu tradicija beveik išnykusi, tačiau kai kur lazdelės kairėje rankoje vis dar gali būti palaikyta netaktu.

Kita

Vien Kinijoje kas metus sunaudojama apie 45 milijardus vienkartinių medinių lazdelių. Tai yra apie 1,7 milijonų kubinių metrų medžio, arba kitaip – apie 25 milijonus suaugusių medžių. Nuo 2006 metų balandžio Kinijoje pridėti 5 % prie mokesčio už lazdeles, norint mažinti vienkartinį jų naudojimą. Per ateinančius 12 metų planuojama palaipsniui mokestį kelti dar daugiau.
2003 metų medicininiai tyrimai rodo, kad nuolatinis valgymas lazdelėmis gali šiek tiek padidinti riziką susirgti osteoartritu. Ši rizika yra susijusi su nekokybišku medinių lazdelių išplovimu po valgio, taip sudarant palankią terpę daugintis bakterijoms.
Vidiškių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia

Istorija

Daugėliškio bažnyčios vizitacijoje 1675 m. minima Vidiškių koplyčia. Vidiškių dvaro savininkas Jonas Kaminskas 1828 m. pastatė bažnyčią, paskyrė jai 30 dešimtinių žemės, kunigui – 200 rb per metus. 1840 m. bažnyčia atnaujinta.
1902–1906 m. pastatyta dabartinė bažnyčia (pastatydino dvarininkas Jonas Kaminskis). Ją 1906 m. konsekravo vyskupas Eduardas Ropas. 1921 m. įkurta parapija.
1880–1883 m. filialistu buvęs Silvestras Gimžauskas (1845–1897) aprūpino parapijiečius anksčiau legaliai leistomis lietuviškomis maldaknygėmis. Lenkijos okupacijos metais parapijiečiai ir klebonai kentėjo nuo Vidiškių Vidiškių dvaro dvarininko Dorochovo savivalės (1934 m. jis nugriovė kleboniją) ir administracijos (1927 m. klebonas Vincas Bobinas kalintas už lietuvišką veiklą). Vilniaus kurija parapijiečių neužstojo, dažnai keitė kunigus. Nuo 1933 m. klebonavęs Zigmas Zeidys suremontavo ir apdengė bažnyčią.
Forfar Athletic FC

Istorija

Klubas įkurtas 1885 m.

Stadionas

„Station Park“ stadionas, kurio talpa 6 777 žiūrovai. (739 sėdimos vietos.)
Mikas Banaitis

Biografija

Vienas garsiausių Mažosios Lietuvos laikrodininkų. 1918 m. Tilžės akto signataras. 1919–1935 m. Vokietijos lietuvių susivienijimo (buv. Prūsų lietuvių susivienijimas) paskutinis reikalų vedėjas. Už lietuvišką veiklą nacių persekiotas, 1935–1939 m. kalintas. 1944 m. pabaigoje prievarta evakuotas į Vokietiją.
Tėvo brolis žurnalistas, muzikas Valteris Kristupas Banaitis.
Genovaitė Jasinevičienė

Biografija

Vyras Raimundas Jasinevičius. 1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1967 m. ten pat apgynė disertaciją „Kintamosios srovės ferodinaminių autokompresorių tyrimas“, technikos mokslų kandidatė. 1990 m. apgynė disertaciją „Mikroprocesorinių greitaeigių DIS testų automatizuoto projektavimo moduliniu funkciniu metodu teorija ir praktika“ technikos mokslų daktarė.
1961-1994 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytoja, 1972-1992 m. Elektroninių schemų testinės kontrolės laboratorijos vadovė; 1992 m. profesorė.
Sukūrė elektroninių skaitmeninių schemų modeliavimo ir automatizuotą testų generavimo sistemą.
Vytas Sabaliauskas

Vytas Sabaliauskas (g. 1962 m. gegužės 13 d. Bačkininkų kaime, Prienų rajonas) – rašytojas, publicistas.

Biografija

Vytas Sabaliauskas gimė valstiečių šeimoje, mokėsi Išlaužo aštuonmetėje ir Prienų Žiburio vidurinėje mokyklose. 1980 m. baigęs vidurinę mokyklą, atliko 2 metų karinę tarnybą sovietinėje armijoje. Po tarnybos įstojo į Kauno kunigų seminariją ir ją baigė. Kunigu įšventintas 1988 m. Vikaravo Alytuje, Vilkaviškyje, Kazlų Rūdoje, klebonavo kaimiškose parapijose Užuguostyje, Aukštadvaryje, Punioje.
2000 m. Vytauto Didžiojo universitete apgynė magistro darbą „Bendražmogiškos vertybės ir jų ugdymas", dėstė informatiką Kauno paslaugų verslo darbuotojų profesinio rengimo centre. Įgijo pilotažinio lėktuvo piloto licenziją, skraidė kelių orlaivių tipais.

Publicistika

Nuo 1988 išspausdino per 200 straipsnių leidiniuose „Dienovidis“, „XXI amžius“, „Mažoji Lietuva“, „Gimtasis kraštas“, „Lietuvos rytas“, „Respublika“, „Apžvalga“, „Šiaurės Atėnai“, „Krašto apsauga“, „Psichologija Tau“ ir kt. Temos – religija, psichologija, politika.
Baltoji limfa

Baltoji limfa (angl. chyle) – pieniškos išvaizdos limfa, turinti labai daug emulsintų riebalų (chilomikronai).
Baltoji limfa susidaro plonojoje žarnoje virškinant riebų maistą. Įsiurbti riebalai chilomikronų pavidalu egzocituojami į žarnų gaurelių limfinius kapiliarus, kur ir susidaro baltoji limfa. Kitos įsiurbtos maisto medžiagos patenka į veninį kraują.
Baltoji limfa iš žarnyno teka į kairiąją poraktinę veną, kur susimaišo su veniniu krauju.
Krituliai

Krituliai – vanduo, skystu ar kietu pavidalu iškrintantis iš debesų (dulksna, kruša, lietus, sniegas) arba nusėdantis ant žemės ir daiktų iš oro (lijundra, rasa, šerkšnas, šarma).
Krituliai yra pagrindinis vandens apytakos ciklo komponentas, kuris yra svarbus ir kaip gėlo vandens pernešėjas planetoje. Kasmet kritulių pavidalu iškrenta maždaug 505 000 km³ vandens, iš kurių 398 000 km³ iškrenta virš vandenynų.

Kritulių pasiskirstymas Žemėje

Žemės rutulyje krituliai pasiskirsto labai nevienodai. Jų kiekis priklauso nuo vietos geografinės platumos, nuo vyraujančių vėjų krypties, nuo jūros artumo ar tolumo, nuo vietovės reljefo ir kt.
Daug kritulių iškrinta pusiaujyje (ekvatorinėje ir subekvatorinėje klimato juostose) – daugiau kaip 2 000 mm per metus. Čia smarkiai įkaitęs drėgnas oras kyla į viršų, ten atvėsta, ir iš jo išsiskiria labai daug drėgmės. Daugiausia kritulių iškrinta Himalajų kalnų vėjo gairinamuose šlaituose – vidutiniškai apie 6 000–7 000 mm. O rekordinis kiekis užfiksuotas Čerapundžio apylinkėse – vidutiniškai iškrinta apie 12 000 mm, nors kai kuriais metais gali iškristi 7 000–23 000 mm.
Mažu kritulių kiekiu pasižymi šalys esančios atogrąžų ir subtropinėse srityse. Čia oras leisdamasis žemyn ir slinkdamas pusiaujo link, įšyla ir išlaiko savo drėgmę, todėl kritulių išsiskyrimas yra labai menkas. Todėl šioje juostoje gausu dykumų.
Vidutinių platumų juostose, iš vakarų į rytus slenkantys ciklonai atneša 500–1000 mm per metus. Žemynų centriniuose rajonuose jų sumažėja iki 250–500 mm, o rytinėse pakrantėse drėgnas vasaros musonas atneša iki 1000–2000 mm per metus.
Poliarinėse srityse kritulių kiekis sumažėja iki 200–300 mm, o Antarktidos centrinėje dalyje jų iškrinta mažiau negu 100 mm/metus.
Piliakiemių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Kiemento ežero rytiniame krante esančios aukštumos aukščiausioje atskiroje kalvoje. Aikštelė keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 30x25 m dydžio, 2 m žemesniu vakariniu galu. Rytiniame aikštelės gale supiltas 1 m aukščio, 28 m pločio pylimas. Vakariniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 22x15 m dydžio ovali terasa. Šlaitai statūs, 7-15 m aukščio.
Piliakalnis apardytas arimų ir apkasų, dirvonuoja, šiaurinis šlaitas apaugęs lapuočiais.
Pietų – pietryčių papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lygios ir grublėtos keramikos.

Aplinkiniai piliakalniai

Kiauklių piliakalnis 15 kmJasiuliškių piliakalnis 4,5 kmDidžiokų piliakalnis 7 kmLaužiškio piliakalnis 11 kmBendžiukų piliakalnis 18 kmSadūniškių piliakalnis 21 kmBernotų piliakalnis 18 kmGaukeliškių piliakalnis 9 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Viškovas

Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1141 m. Gyventojų daugumą sudarė vokiečiai, kurie nuo XIX a. palaipsniui asimiliavosi.
Naujosios Vilnios stadionas

Naujosios Vilnios stadionas – stadionas, esantis Naujojoje Vilnioje, tarp Respublikinė Vilniaus psichiatrijos ligoninės ir Vilniaus Švč. M. Marijos, Taikos Karalienės bažnyčios. Futbolo stadionas su aikštynu buvo įrengtas ligoninės teritorijoje. Nuo 2002 metų veikia FK Granitas Vilnius (prezidentas Konstantinas Aleksandrovičius). Vaikų futbolo klubas „Granitas” naudojasi aikštynu šalia ligoninės. Pastatas su persirengimo kambariais ir FK administracija įrengtas privačiomis lėšomis (kainavo ~100 tūkst. litų).
2014 m. A lyga

Dalyviai

Pirmenybėse dalyvavo 10 komandų, kurios tarpusavyje žaidė keturių ratų sistema. 
Iš Pirmos lygos pakilo FK Klaipėdos Granitas ir FK Trakai.
Lygoje nebeliko FK Tauras Tauragė.
Buktos miškas

Buktos miškas – miškas Marijampolės savivaldybės teritorijoje, 6 km į pietryčius nuo Liudvinavo.

Geografija

Plotas 3370 ha, mišku apaugę 2790 ha. Valstybinių miškų plotas 3190 ha; priklauso Marijampolės miškų urėdijos Buktos ir Žaltyčio girininkijoms. Vakarinė dalis siekia Šešupę, rytinė – Žuvinto palias. Vakariniu pakraščiu eina plentas  182  Marijampolė–Liudvinavas–Krosna , netoli teka Žalsvelė. Paviršius banguotas, į rytus žemėja.
Per Buktos mišką eina pažintinis takas, sudarytas iš 2 trasų: ilgosios trasos ilgis – 1,7 km, trumposios – 1,3 km.

Medynai

Augavietės labai derlingos, labai derlingos laikinai užmirkusios ir užmirkusios. 21 % miško yra ekosistemų apsaugos, 29 % apsauginio, 50 % ūkinio. Kultūrinės kilmės medynų tik 4 %. Beržų yra 39 %, juodalksnynų 18 %, drebulynų 15 %, eglynų 13 %, uosynų 6 %, pušynų, ąžuolynų ir skroblynų po 3 %.
Jaunuolynai sudaro 9 %, bonitetas I, 2, skalsumas 0,71, tūris 20,2 m³/ha, kasmet priauga 7 m³/ha. Miškas sudaro vieną kompleksą su iš rytų pusės prisišliejančiomis Žuvinto paliomis.
Miške nemažai saugomų, į Raudonąją knygą įrašytų augalų ir gyvūnų, ypač paukščių, tokių, kaip juodasis gandras, tetervinas, erelis žuvininkas, mažasis erelis rėksnys.
Valstybės saugomi gamtos paveldo objektai: Buktos ąžuolas, Grįstakelio ąžuolas.

Istorija

1863 m. miške slapstėsi sukilėliai. 1945 m. rugpjūčio 5 d. – rugsėjo mėn. vyko Palių mūšis: trys NKVD pulkai su artilerija puolė Buktos miško ir Žuvinto palių partizanus, žuvo daug enkavedistų ir 12 partizanų. 1999 m. miške pastatytas atminimo ženklas 1949 m. birželio 16 d. žuvusiems Tauro apygardos Vytauto rinktinės Ąžuolo kuopos partizanams.
Zero II

Siužetas

Smogikai gauna iš pažiūros paprastą mafijos užduotį – surasti pagrobtą narkotikų kurjerį, – ir netikėtai įsisuka į viską ištaškantį bulvarinių aistrų, silikoninių krūtų ir šeimyninių išdavysčių tornadą. Dvidešimt keturios paieškų valandos virsta tikra muilo opera, o kai pasiutę persekiotojai pagaliau prisikasa prie „tiekėjo“, jie atskleidžia visiškai beprotišką sąmokslą.
HD 149026b

HD 149026b - egzoplaneta, esanti už 279 šviesmečių Heraklio žvaigždyne. Kaip ir dauguma atrastų egzoplanetų, HD 149026b yra dujinė milžinė. HD 149026b priklauso tranzitinių planetų tipui - sukdamasi apie savo žvaigždę ji periodiškai praslenka tarp motininės žvaigždės ir Žemės stebėtojų. Šios egzoplanetos temperatūra 2040 laipsnių Celsijaus. Tai kol kas pati karščiausia atrasta planeta. HD 149026b turi labai didelį kiekį sunkiųjų elementų, sunkesnių už helį ir vandenilį.
Vilhelmas fon Engelhardtas

Biografija

Gimė Rusijos imperijos kariuomenės atsargos majoro šeimoje. Kartu augo vyresnysis brolis Aleksandras (1795–1859) – būsimasis generolas leitenantas, Rusijos pietinių karinių gyvenviečių viršininkas.
Vilhelmas fon Engelhardtas, baigęs licėjų Carskojė Selo mieste, nusprendė toliau siekti karjeros kariuomenėje. 1824 m. suteikus praporščiko laipsnį, jis buvo paskirtas tarnauti Leibgvardijos Kavalerijos jėgerių pulką. Dalyvavo Rusijos-Turkijos kare, 1829 m. buvo patvirtintas pulko adjutantu. Lenkijoje malšino 1831 m. sukilimą, už pasižymėjimą jam buvo suteiktas štabskapitono laipsnis. 
1834 m. paskirtas Leibgvardijos Kavalerijos jėgerių pulko Septinto eskadrono vadu. 1835 m. buvo pakeltas į kapitonus, o 1842 m. – į pulkininkus. Tais pačiais metais paskirtas Trečiojo diviziono vadu. 1844 m. tapo Kunigaikščio Michailo Pavlovičiaus husarų pulko vadu. 1849 m. pradėjo vadovauti Leibgvardijos Dragūnų pulkui, 1851 m. pakeltas į generolus majorus. 1856 m. kartu su esamomis pareigomis ėmė vadovauti ir Antrosios lengvosios kavalerijos divizijos Pirmajai brigadai. Po metų išleistas dimisijon dėl pablogėjusios sveikatos, kurį laiką dirbo Karinėje ministerijoje. 1861 m. suteikus generolo leitenato laipsnį, jis iš karinės tarnybos pasitraukė. 
1863 m. paskirtas Kauno gubernijos kariniu gubernatoriumi. Supratęs, kad prasidėjęs 1863 m. sukilimas pareikalaus didžiulės energijos ir sveikatos jį malšinant, nusprendė išeiti į užtarnautą poilsį. Tais pačiais metais parašė atsistatydinimo prašymą ir apsigyveno žmonos dvare Tverės gubernijoje.
Atensas

Istorija

XVIII a. pab. dabartinio Atenso miesto vietoje, ant Okonio upės (angl. Oconee River) krantų buvo įkurta prekybos gyvenvietė, pavadinta Cedar Shoals vardu. 1785 m. Džordžijos Generalinė Asamblėja Abraomui Boldvinui (Abraham Baldwin) suteikė chartiją Džordžijos universitetui įkurti. 1801 m. buvo pasirinkta vieta ant kalvos. Liepos 25 d. Džonas Miledžas (John Milledge), vienas iš projekto kontrolės grupės narių ir vėliau Džordžijos gubernatorius, nupirko 256 ha žemės sklypą ir perdavė jį universitetui. Aplinkinę teritoriją Miledžas pavadino Atensu, pagal Atėnų miestą Graikijoje. 1806 m. gruodį Atensas oficialiai tapo miesteliu. Pastatyti medvilnės verpimo fabrikai paspartino industrinę ir komercinę plėtrą.
JAV pilietinio karo metu Atensas buvo svarbus Konfederacijos pajėgų atsargų centras. Jo apylinkėse vyko keletas susišaudymų. Rekonstrukcijos laikais imta gerinti miesto infrastruktūrą, susisiekimo sistemą (geležinkeliai, plentai), imta leisti laikraščius, 1881 m. pastatytas policijos komisariatas, 1886 m. – mokyklos ir kt. 1888 m. pradėjo veikti mulų traukiamų tramvajų tinklas. 1904 m. pastatyta nauja rotušė.
1991 m., po praėjusiais metais vykusio balsavimo, pradinis miestas atsisakė savo teisių tam, kad suformuotų vieną darinį su Klarko apygarda, kuri bendrai paėmus vadinama Atenso-Klarko apygarda.
OT-64

Istorija

OT-64 buvo sukurtas pakeisti pusiau vikšrinį OT-810, kuris buvo beveik identiškas vokiškam Antrojo pasaulinio karo laikų šarvuotajam transporteriui SdKfz 251. Pirmasis prototipas buvo pagamintas 1959 m. 1961 m. buvo pagaminta pirma bandomoji serija. 1963 m. spalį šiuos šarvuočius ėmė gaminti gamykla Fabryka Samochodów Ciężarowych (Liublinas, Lenkija). Čekoslovakija tiekė variklius, transmisijas, pakabas ir ašis. Variklius gamino Tatra, pusiau automatines transmisijas – kompanija Praga. Šarvuotą korpusą ir ginklus gamino Lenkijoje.
1964 m. pirmi pagaminti šarvuočiai imti tiekti Lenkijos liaudies armijai ir Čekoslovakijos liaudies armijai. Tiek Čekijos, tiek Lenkijos kariuomenės tebenaudoja nemažai šių šarvuočių, nors palaipsniui juos keičia naujesniais modeliais. Pvz., Čekijos kariuomenėje juos ketino visiškai pakeisti 2007-2012 m.
Juozas Kerpė

Biografija

1985 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius – hidrotechnikas.
Molėtų raj. 1995 m. Inturkės žemės ūkio bendrovės likvidacinės komisijos pirmininkas, 2000 m. Lietuvos žemės ūkio konsultavimo tarnyba Molėtų rajono biuro vadovas.
Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
2007–2011 m. ir 2011 m. (atsistatydino) Molėtų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Nijolė, vaikai Andrius, Gintarė, Raminta.
Vidaus degimo variklis

Vidaus degimo variklis – energijos rūšies keitimo įtaisas, variklis, uždaroje degimo kameroje atpalaiduojamą termocheminę kuro mišinio sprogimo reakcijos energiją verčiantis į mechaninę – sukimo momentą.

Keturtakčio vidaus degimo variklio veikimo schema

Dažniausiai vidaus degimo varikliai yra keturtakčiai.
Pirmasis taktas – įsiurbimas.
Sukantis velenui, stūmoklis iš viršutinio kraštutinio taško slenka žemyn, dujos cilindre praretėja, atsidaro
įsiurbimo vožtuvas ir pro jį į cilindrą patenka degusis kuro ir oro mišinys. Kai stūmoklis pasiekia kraštutinį tašką, įsiurbimo vožtuvas užsidaro.
Antrasis taktas – suspaudimas. Toliau sukdamasis alkūninis velenas ima kelti stūmoklį į viršų, ir šis spaudžia degųjį mišinį. Abu vožtuvai yra uždaryti. Kai stūmoklis vėl pasiekia kraštutinį viršutinį tašką, degusis mišinys užsidega (nuo žvakės kibirkšties benzininiuose varikliuose, nuo spaudžiamų dujų įkaitimo dyzeliniuose varikliuose).
Trečiasis taktas – darbas (degimas). Mišinys uždegamas arba užsidega nuo didelio slėgio, galiausiai sudega. Degant labai padidėja susidariusių dujų slėgis. Jos spaudžia stūmoklį, ir dėl to jis slenka žemyn – atlieka darbą. Leisdamasis stūmoklis priverčia judėti švaistiklį, o šis – alkūninį veleną. Šio takto metu abu vožtuvai yra uždaryti.
Ketvirtasis taktas – išmetimas. Stūmoklis nusileidžia iki apatinio kraštutinio taško, atsidaro išmetimo vožtuvas ir pro jį deginiai išmetami iš cilindro lauk, o stūmoklis kyla į viršų. Baigiantis šiam taktui, išmetimo vožtuvas užsidaro.

Vidaus degimo variklio užvedimas

Alkūninis velenas iš pradžių pasukamas starteriu ar rankena.
Toliau velenas sukasi iš inercijos. Tris taktus judina stūmoklį,
ketvirto takto metu stūmoklis perduoda energiją alkūniniam velenui.
Čiaparalė

Čiaparalė (isp. Chaparral) – žolių ir krūmokšnių plotai pietvakarių JAV ir šiaurinėje Meksikoje. Būdingi subtropinio Viduržemio tipo klimato juostoje ir panašūs į Viduržemio pakrantės makiją ar Pietų Afrikos krūmynus. Sudaro įvairūs karščiui ir sausrai atsparūs krūmokšniai, dažnai suaugę taip tankiai, kad yra neįžengiami. Čiaparalėje dažni smarkūs krūmynų gaisrai.
Būdingi čiaparalės augalai: tamsusis šalavijas, puikūnas (Mimulus aurantiacus), Cneoridium, Adenostoma fasciculatum, ceanotas, Pickeringia montana, kaliforninė pūkvija, šunobelė (Rhamnus californica), Lotus scoparius, slyva (Prunus ilicifolia), Malosma, rausvažiedis žagrenis, meškauogė, Xylococcus bicolor, nagenis, Adenostoma sparsifolium, kaliforninis ąžuolas, kuodenis, Heteromeles, Marah macrocarpus, Hesperoyucca whipplei. Dažni paukščiai – plonasnapės triukšmuolės, startiniai, kolibriniai paukščiai, ilgauodegės zylės, bėgiojančiosios gegutės.
Tana (sala)

Tana (angl. Tanna) – sala Naujųjų Hebridų salyno pietuose, priklauso Vanuatu. Užima 550 km² plotą. Salos ilgis 40 km, plotis iki 19 km.
Sala vulkaninės kilmės, kalnuota. Aukščiausia vieta – nebeveikiantis Tukosmeros ugnikalnis (1084 m), tačiau saloje taip pat yra labai aktyvus ugnikalnis – Jasuras. Seniau saloje buvo Sivi ežeras, tačiau po smarkių liūčių 2000 m. ežeras išsiliejo į žemiau esantį slėnį ir ištekėjo į Sieros įlanką.
Tanos saloje gyvena ~20 tūkst. gyventojų (tankumas 36 žm./km²). Svarbiausios gyvenvietės yra Lenakelis (didžiausia) bei Isangelis (Tafea provincijos sostinė). Beveik visi gyventojai yra melaneziečiai, kalbantys Tanos kalbomis. Auginami kavamedžiai, svaigieji pipirai, vaisiai, daržovės, apdirbama kopra, verčiamasi turizmu. Saloje paplitęs vadinamasis krovinių kultas.