google/wiki40b huggingface dataset:
Star1 Airlines

Istorija

„Star1 Airlines“ įkurta 2009 m. gegužės 25 d. Sukurta pervadinus ankstesnę oro linijų bendrovę „HC Airways“ (priklausė „Hermis Capital JSC“).
„HC Airways“ 2007 m. gavo oro vežėjo pažymėjimą bei pradėjo vykdyti susisiekimo oru veiklą. Lėktuvų parke bendrovė turėjo orlaivį „Hawker 800XP“. Bendrovė yra Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos (ICAO) narė (ICAO kodas – HCW).
2009 m. pavasarį skrydžių bendrovė pasirašė naujos kartos orlaivio „Boeing 737–700” nuomos sutartį.
Nuo 2009 m. birželio 27 d. naujuoju orlaiviu pradėti vykdyti pirmieji užsakomieji skrydžiai.
Nuo 2009 m. liepos 3 d. bendrovė ėmė vykdyti reguliariuosius skrydžius į Londoną, Dubliną ir Barseloną.
2009 m. rugpjūčio 31 d. bendrovei suteiktas IATA kodas V9.
Nuo 2009 m. lapkričio 21 d. „Star1 Airlines” skraidina į Milaną.
Nuo 2010 m. kovo 28 d. buvo pradėti vykdyti reguliarieji reisai į Edinburgą.
2010 m. rugsėjo 22 d. Dublino oro uoste buvo sulaikytas „Star1 Airlines“ lėktuvas dėl įsiskolinimo. Nuo šios dienos laikinai nutrauktas bilietų pardavimas neribotam laikui. Taip pat nuo spalio 23 d. nutraukti visi „Star1 Airlines“ skrydžiai neribotam laikui. 27 d. svarstoma galimybė nutraukti „Star1 Airlines“ vežėjo licenziją.
2010 m. spalio 1 d. išplatino pranešimą: UAB „Star Team Group“, neradusi papildomų galimybių finansuoti savo valdomos įmonės UAB „Star1 Airlines” veiklos, bei atsižvelgdama į tai, kad UAB „Star1 Airlines“ neturi galimybės savo veikloje naudoti pagrindinės priemonės – Dubline sulaikyto orlaivio, priėmė sprendimą kreiptis į teismą dėl bankroto bylos iškėlimo UAB „Star1 Airlines”. Vienintelis skrydžių bendrovės akcininkas UAB „Star Team Group“ įpareigojo įmonės vadovą ne vėliau kaip iki 2010 m. spalio 5 d. paruošti ir pateikti Vilniaus apygardos teismui pareiškimą dėl UAB „Star1 Airlines“ bankroto bylos iškėlimo inicijavimo ir su tuo susijusius kitus reikiamus dokumentus.
2010 m. spalio 1 d. nutraukta „Star1 Airlines“ vežėjo licencija.

Lėktuvų parkas

1 x „Boeing 737–700“ LY-STG
Balsadėžė

Balsadėžė, arba balsavimo dėžė, urna – konteineris su kiauryme jo viršuje balsavimo biuleteniams įmesti ir saugoti. Dažniausiai tai keturkampė dėžė, kuri gali būti pagaminta iš įvairių medžiagų. Prieš pradedant balsavimą, rinkimų komisijos nariai užantspauduoja konteinerį, kuris slapto balsavimo procese užpildomas rinkėjų biuleteniais. Atidaromas tik pasibaigus balsavimui, norint suskaičiuoti įmestus biuletenius.
Kai kuriose šalyse, siekiant išvengti balsavimo procedūros pažeidimų, pavyzdžiui, neteisėto papildomų biuletenių įmetimo, įstatymu nustatyta, kad balsavimo dėžės turi būti skaidrios, permatomos. Taip stebėtojai gali matyti balsavimo procesą ir prieigą prie balsavimo dėžių, be to, gali būti pasitelkiamos vaizdo stebėjimo sistemos.

Istorija

Romos respublikoje iš pradžių kiekvienas rinkėjas pareikšdavo savo pasirinkimą žodžiu pareigūnui, kuris jo balsą užrašydavo oficialioje lentelėje. Tačiau vėliau Respublikoje buvo įvestas slaptas balsavimas, ir rinkėjai savo balsus pradėjo registruoti stiliumi ant vaškuotų buksmedžio lentelių, kurias įmesdavo į balsavimo urną.
Pirmą kartą Anglijoje, Pontefrakte (Vakarų Jorkšyras) balsavimas su popierinių biuletenių metimu į balsadėžę užfiksuotas 1872 m. rugpjūčio 15 d. pagal sąlygas, numatytas neseniai tais pačiais metais priimtame Balsavimo akte. Pontefrakto muziejuje saugoma išlikusi originali balsavimo dėžė su vaškiniu antspaudu.

Lietuvoje

Pagal naujus reikalavimus, nuo 2019 m. įprasto skaidraus permatomo balto plastiko balsadėžės rinkimuose tapo nepermatomos, nors dar ne taip seniai buvo reikalavimas, kad urnos būtų skaidrios. Dėl sulaukiamų skundų ir iš rinkėjų, ir iš politinių partijų, kad neva kai kuriuose biuleteniuose matyti, už ką rinkėjas balsavo, Vyriausioji rinkimų komisija atsižvelgė į šias pastabas. Balsadėžė turi būti tokia, kad nebūtų matomas jos turinys. Jei turima balsadėžė yra skaidri, ji turi būti apklijuota matine plėvele.
Alik L. Alik

Jaunystė

Gimė Kosraės saloje, Alikas baigė vidurinę mokyklą 1973 m. ir vėliau paliko salą išvykęs mokytis į JAV, lankė Havajų universitetą 1973–1976 m. ir Greislando koledžą Ajovoje 1976–1979 m. Grįžęs į Kosraę Alikas dvejus metus dirbo studentų konsultantų Kosraės vidurinėje mokykloje.

Karjera

1982 m. jis tapo Užsienio reikalų pareigūnu MFV Išorinių reikalų departamente, buvo paaukštintas iki Pietų Ramiojo vandenyno skyriaus viršininko pavaduotojo.
1989 m. Alikas tapo pirmuoju Mikronezijos ambasadoriumi Fidžyje ir ėjo pareigas iki 1998 m. Be Fidžio jis taip pat buvo įgaliotuoju MVF ambasadoriumi Izraelyje, Tongoje, Nauru, Kiribatyje, Samoa, Tuvalu, Saliamono Salose ir Vanuatu. 1998 m. jis buvo paskirtas Japonijos ambasadoriumi.
Jo politinė karjera prasidėjo 2003 m., kai jis laimėjo Kosraės valstijos atstovo vietą 13-ajame MFV Kongrese, kur pirmininkavo Išteklių ir plėtros komitetui ir buvo Teisminių ir vyriausybės reikalų bei Išorinių reikalų komitetų narių. 14-ajame Kongrese jis tapo Užsienio reikalų komiteto pirmininku.
Alikas tapo septintuoju Mikronezijos Federacinių Valstijų viceprezidentu 2007 m. gegužės 11 d.
Vedęs. Žmona – Shra C. Lono. Turi du vaikus.
Bavarijos civilinis kodeksas

Maksimiliano Bavarijos civilinis kodeksas (lot. Codex Maximilianeus Bavaricus Civilis, CMBC, vok. Maximilians Bayerisches Zivilgesetzbuch) XVIII a. priimtas civilinis sąvadas Bavarijos kurfiurstystėje, Vokietijos teisės paminklas.

Istorija

Pirmasis Bavarijos žemės teisynas 1346 m. bei jo patobulinimai 1518 m. nebuvo moderni privatinės teisės kodifikacija. 1616 m. žemės teisynas gan išsamiai reguliavo privatinius santykius kaip civilinis kodeksas, tačiau iki pat XVIII a. buvo būtina papildomai ir vieningai kodifikuoti, sukurti privatinės teisės sistemą. 1756 m. Codex Maximilianeus Bavaricus Civilis žymi tokio teisės sisteminimo kulminacinį tašką.
Maksimiliano Bavarijos civilinis kodeksas - teisininko Kreittmayr veikalas; seniausias išsamus Vokietijos privatinės teisės kodeksas. CMBC pagal savo reguliavimo apimtį pralenkė visus ligtolinius privatinės teisės teisynus. Vokietijos bendrajai teisei (Gemeines Recht) buvo priskirta subsidiari reikšmė. Bavarijos civilinis kodeksas galiojo ilgiau nei egzistavo nepriklausoma Bavarijos valstybė (t. y. iki pat 1900, kai visuotinai įsigaliojo Vokietijos civilinis kodeksas.
Dainius Šalenga

Karjera

Profesionalo karjerą D. Šalenga pradėjo 1997 m. Vilniaus „Farmeka“ komandoje, kuri žaidė LKAL lygoje. Praleidęs joje vieną sezoną krepšininkas perėjo į Vilniaus „Sakalų“ klubą. Jame krepšininkas buvo vienas lyderių, tad „Sakaluose“ išžaidęs vos pustrečio sezono D. Šalenga perėjo į Kauno „Žalgirį“, kuriame taip pat žaidė ganėtinai naudingai. 2005 m. nusprendė palikti Lietuvą ir perėjo į Ispanijos aukščiausiosios lygos – Žeronos „Akasvayu“ klubą, jame praleidęs du sezonus, 2007 m. birželio 14 d. nusprendė grįžti į Lietuvą ir pasirašė dvejų metų sutartį su „Žalgirio“ ekipa. 
2011 m. sausio 18 d. D. Šalengos kontraktas buvo nutrauktas, kadangi buvo pradėtas tyrimas dėl stimulianto metilheksanamino pėdsakų jo organizme. 2011 m. vasario 18 d. buvo diskvalifikuotas pusei metų dėl draudžiamų medžiagų vartojimo.  2011 m. rugsėjo 1 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Prienų „Rūdupio“ komanda. 2011–2012 sezoną Šalenga startavo Prienų „Rūdupio“ gretose, vėliau sugrįžo į „Žalgirio“ ekipą.
2012 m. rugpjūčio pradžioje pasirašė vienų metų kontraktą su Kijevo „Budivelnik“ klubu.
2003 m. buvo pakviestas į Lietuvos nacionalinę rinktinę su kuria tapo Europos čempionu. 2004 m. vasarą D. Šalenga su rinktine dalyvavo Atėnų Olimpiadoje, kurioje Lietuvos komanda užėmė ketvirtąją vietą. 2005 m. vasarą krepšininkas taip pat atvyko į rintkinės treniruočių stovyklą, tačiau prieš pat čempionatą gavo traumą ir ginti Europos čempiono titulo neišvyko. Nuo tada D. Šalenga į Lietuvos rinktinės stovyklas nebėra kviečiamas.
Beprotybės nasruose

Siužetas

Sukčiavimo atvejus tiriantis draudimo agentas Džonas Trentas (John Trent) (Sam Neill) pasamdomas rasti dingusį siaubo rašytoją Saterį Keiną. Keinas, kurio romanai yra perkamiausios knygos pasaulyje, dingo prieš atiduodamas leidyklai savo paskutinės knygos „Beprotybės nasruose“ rankraštį. Trentas įtaria, kad čia tik viešųjų ryšių triukas siekiant dar labiau išpopuliarinti rašytoją. Iš ankstesnių Keino knygos viršelio iškarpų jis sudeda tarsi planą, galimai rodantį į žemėlapiuose nepažymėtą miestelį valstijos šiaurėje. Kartu su leidyklos redaktore Linda Stails (Linda Styles) jis išvyksta ten ieškoti rašytojo, tačiau kuo toliau, tuo labiau aiškėja, jog jo realybė ir yra naujausia Saterio Keino knyga. Šioje knygos realybėje su Trentu susitinka pats rašytojas ir įteikia jam savo rankraštį, kad perduotų jį išleisti „išoriniame pasaulyje“. Keinas paaiškina, kad kuo daugiau žmonių perskaitys knygą, tuo tikroviškesnė taps jo realybė. Agentas bando išvengti „tikros“ realybės virtimo knygos realybe, sudegina rankraštį, tačiau pamažu aiškėja, kad visa tai irgi yra knygos dalis, autorius aprašo ir redaguoja jo veiksmus, kol susitikęs su leidėju Keinas sužino, jog rankraštį jis jam yra perdavęs dar prieš mėnesį. Knyga tampa be galo populiari, pagal ją statomas filmas, o psichologiškai mažiau stabilūs žmonės įsijaučia į knygą ir ima žudyti kitus, kaip knygoje ir aprašyta. Tarp jų patenka ir Džonas Trentas: gatvėje kirviu užmušęs žmogų, jis atsiduria psichiatrinėje ligoninėje. Vieną rytą atsibudęs randa savo vienutės duris išlaužtas ir išėjęs į laisvę sužino, kad įvyko apokalipsė. Didžioji dauguma žmonių „užsikrėtė“ knyga, vieninteliai likę sveiko proto buriasi atskirai ir stengiasi išgyventi. Tuščiomis gatvėmis jis nueina į kino teatrą, kur tuščiai auditorijai nuolat teberodomas filmas „Beprotybės nasruose“ pagal Saterio Keino knygą. Valgydamas spragintus kukurūzus jis stebi filmą apie save patį, t. y. Carpenterio filmo „Beprotybės nasruose“ kino teatre rodomas šitas pats filmas „Beprotybės nasruose“.
Eskiminzinas

Eskiminzinas (gimė apie 1828 - mirė 1895) – aravaipo apačių vadas, gyvenęs XIX a. Su savo žmonėmis gyveno prie Aravaipo upelio, nuo kurio ir kilo jo būrio pavadinimas. Jų kraštas buvo į šiaurę nuo Kočizo grupės tarp San Pedro upės ir Galjuro kalnų. Eskiminzinas buvo kresnas, kreivų kojų apačas. Kartais būdavo linksmas, kartais rūstus.

Žudynės Kemp Grandėje

1871 m. vasario mėn. Eskiminzinas atvyko susitikti su kapitonu Vitmenu į Kemp Grandę, nedidelį postą prie Aravaipo ir San Pedro santakos. Jis norėjo taikos ir leidimo įsikurti netoli posto. Vitmenas siūlė keltis į rezervatą prie Baltųjų kalnų šalia Apačių forto, tačiau indėnai nesutiko keltis į svetimas žemes. Galiausiai Vitmenas pareiškė nėra įgaliotas sudaryti sutartį su apačiais, bet jei atiduos šaunamuosius ginklus, jis leisiąs jiems apsigyventi prie forto. Eskiminzinas sutiko ir su savo 150 žmonių įsikūrė apie 8 km nuo posto prie Aravaipo upelio. Įsikūrę apačiai ėmėsi auginti kukurūzus, tiekti šiaudus posto kavaleristų arkliams. Apylinkų fermeriai taip pat samdydavo apačius pagalbiniams darbams. Iki kovo mėnesio vidurio į stovyklą atsikėlė dar daugiau apačių, viso stovykloje gyveno apie 500 apačių.
Balandžio 10 d. apačiai užpuolė San Ksavierą, į pietus nuo Tuksono. Balandžio 13 d., kito antpuolio metu, žuvo keturi amerikiečiai. Tuksone buvo įsteigtas Visuotinio saugumo komitetas skirtas gintis nuo apačių. Po dviejų išpuolių balandžio mėnesį kai kurie komiteto nariai pareiškė, kad plėšikai atvyko iš kaimo prie Kemp Grandės. Nors kaimas buvo už 88 kilometrų, dauguma tuksoniečių patikėjo. Kovų su indėnais veteranas Viljamas Uris surinko būrį iš amerikiečių, meksikiečių ir pasamdytų papagų indėnų ir balandžio 28 d. išžygiavo link Kemp Grandės. Kapitonas Vitmenas, balandžio 30 d. sužinojęs iš Tuksono įgulos apie rengiamą žygį, išsiuntė du žmones perspėti Eskiminzino ir apačių. Tačiau jau buvo per vėlu.
Tuksono būrio žmonės išsidėstę ant skardingo upelio krantų ėmė šaudyti į stovyklą. Per pusę valandos visi kaimelio gyventojai, kuriems nepavyko pabėgti, buvo paiimti į nelaisvę arba užmušti. Visi 27 belaisviai buvo vaikai. Krikščionybę priėmę papagai vėliau juos pardavė į vergiją Meksikoje. Atvykus kapitonui Vitmenui, kai buvo surasti visi lavonai, paaiškėjo, kad buvo nužudyti 144 apačiai. Eksiminzinas negrįžo į stovyklą. Kapitonas pareikalavo, kad Tuksono galvažudžiai būtų patraukti į teismą. Valdžia nusileido ir įvykį pripažino žudynėmis. Teismas Tuksone vyko penkias dienas; teisėjai taręsi 19 minučių, puolėjus išteisino.
Šis įvykis atkreipė Vašingtono dėmesį. Prezidentas Grantas jį pavadino „gryniausia žmogžudyste“ ir nurodė armijai ir Indėnų reikalų biurui užtikrinti taiką Amerikos pietvakariuose.
Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžius

Vyčio kryžiaus ordino Karininko kryžius – keturioliktas pagal svarbą Lietuvos valstybės apdovanojimas. Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu Vyčio Kryžiaus ordinu apdovanojami asmenys, pasižymėję didvyriška narsa ir ištverme ginant Lietuvos Respublikos laisvę ir nepriklausomybę.

Istorija

Vyčio Kryžiaus ordinas įsteigtas 1919 m., kai kovose su bolševikais susikūrė Lietuvos kariuomenė. Pradžioje vadintas kryžiumi „Už Tėvynę“ ir buvo aukščiausias valstybės apdovanojimas. 1920 m. vasario 3 d. Prezidento įsaku pavadintas Vyčio Kryžiumi. 1927 m. balandžio 1 d. priimtas Vyčio Kryžiaus įstatymas, o tų pačių metų rugpjūčio 31 d. patvirtintas Vyčio Kryžiaus statutas. 1930 m. rugsėjo 1 d. pavadintas Vyčio Kryžiaus ordinu. 1938 m. lapkričio 23 d. Kaune įvyko Vyčio Kryžiaus kavalierių suvažiavimas, skirtas pagerbti labiausiai pasižymėjusiems kovoje dėl Lietuvos laisvės asmenims.
Vyčio Kryžiaus ordinas – pirmasis 1991 m. sausio 15 d. atkurtas tarpukario Lietuvos valstybės apdovanojimas. 1991 m. pirmuosius Vyčio Kryžiaus ordino ženklus pagamino dailininkas Aloyzas Jonušauskas, vėliau gamino Vilniaus kombinatas „Dailė“, šiuo metu – Lietuvos monetų kalykla ir TŪB „Gurtana“. Iki 1996 m. ordino kaspinus gamino Lietuvos tekstilės institutas, dabar – Danijos firma „Morch and Sons“ Kopenhagoje. Keliadešimt Vyčio Kryžiaus 4-ojo laipsnio ordinų 1992 m. pagaminta Paryžiuje, firmoje „Arthus Bertrand“.
1991-2000 metais Vyčio Kryžiaus ordinu apdovanoti 396 asmenys. Iš jų: 4-ojo laipsnio – 144.
Vyčio Kryžiaus ordino šventė – lapkričio 23-oji – Lietuvos karių diena.
Buriram United FC

Istorija

Klubas įkurtas 1970 m. Daugkartiniai šalies čempionai.
Mieško I

Gyvenimas

965 m. vedė Dubravą, Bohemijos karaliaus Boleslovo I dukterį. 977 m. Dubrava mirė ir 980 m. vedė Odą fon Haldensleben, Dytricho iš Haldenslebeno dukterį.
Apsikrikštijo 966 m., tikriausiai įtikintas savo pirmos krikščionės žmonos arba norėdamas išvengti konfrontacijos su Šventąja Romos imperija vakaruose. Pastatė šv. Jurgio bažnyčia Gniezne, o 968 m. įkūrė pirmąją katedrą Poznanėje (šv. Petro), priklausiusią Magdeburgo arkivyskupijai. Tai laikoma Lenkijos krikštu.
Mieško valdymo metu neturėjo vienos sostinės, savo šalyje jis pastatė keletą pilių, svarbiausios iš jų buvo Poznanė, Gnieznas ir Ostrov Lednicki. Pastaroji buvo apvalus 150 m skersmens fortas su pirmaisiais šalyje mūriniais rūmais.
Iš pirmosios santuokos turėjo sūnų Boleslovą I ir dvi dukteris – Sygrydą ir kitą, kurios vardas nežinomas. Sygryda tapo Švedijos karaliaus Eriko IV žmona, žinoma kaip Sigrida Išdidžioji, vėliau ji buvo Danijos karaliaus Sveimo I žmona ir Danijos bei Anglijos karaliaus Kanuto motina.
Iš antrosios santuokos turėjo tris sūnus: Mieško, Lambertą ir Sventopelką.

Valdymas

Iškilo kovodamas prieš volyniečių ir veletų gentis bei jų sąjungininką ir Saksonų grafą Vichmaną. 962 m. pradėjo valdyti teritoriją, vėliau gavusią Didžiosios Lenkijos vardą, taip pat Kujaviją ir galbūt Rytų Pamarį (Pomeraniją). Jau X a. 7-ajame dešimtmetyje užkariavo rytinę Vakarų Pamario (Pomeranijos) pusę, apie 10-ojo dešimtmečio pradžią prie savo valstybės dar prijungė Sileziją bei Mažąją Lenkiją.
Daugiausia kariavo Baltijos pajūryje, teritorijoje, vėliau pavadintoje Pamariu (Pomeranija). Jis 972 m. Cedynės mūšyje nugalėjo Odo I, Rytų Saksonijos markgrafą ir taip 976 m. pasiekė Oderio žiotis. 980 m. įkūrė Gdansko tvirtovę.
981 m. Kijevo Rusios kunigaikštis Vladimiras I atėmė teritoriją, žinomą lenkišku vardu Grody Czerwieńskie, bet gali būti kad ši teritorija priklausė kitai vakarų slavų genčiai – lendams, kurių Mieško I nevaldė iki 987/988 m. 986 m. mirus Šventosios Romos imperatoriui Otto II, kiek padvejojęs jis prisiekė lojalumą Šventosios Romos imperatoriui Otto III ir padėjo jam kovoti prieš Polabijos slavus. Pagal vėlesnius Romos popiežiaus įrašus (1085 m.), jis padovanojo valstybę popiežiui ir mainais gavo ją kaip popiežiaus suteiktą feodą dokumentu vadinamu Dagome Iudex.
1999 m. lenkų archeologai atrado Mieško rūmus Poznanėje.
Antanas Bružas

Biografija

1909–1916 m. vargonininkavo Jiezne, Odesoje, Izmaile, Omske, Tiumenėje. 1917–1920 m. dirbo Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti Omsko skyriuje, Sibiro lietuvių biure. 1920 m. grįžęs į Lietuvą – Šaulių sąjungos Kultūros propagandos skyriaus vedėjas, 1922–1925 m. redagavo laikraštį „Trimitas“. Vienas laikraščio „Ūkininko patarėjas“ steigėjų, 1927 m. redaktorius. 1927 m. įkūrė ir iki 1934 m. redagavo kaime populiarų savaitraštį „Mūsų rytojus“, tapusį labai populiariu leidiniu kaimo žmonėms. 1934 m. Talkos spaudos biuro vedėjas.  1935–1940 m. laikraščio „Darbo Lietuva“ ir „Darbas“ redaktorius. 1941 m. su J. Senkumi įkūrė Studijų biurą ir leido tęstinį leidinį „Lietuvių archyvas“. Po karo vargonininkavo Kaišiadorių valsčiuje. 1948–1956 m. sovietinės valdžios kalintas Mordovijoje. Grįžęs Klaipėdoje privačiai mokė muzikos.
Irena Degutienė

Biografija

Nuo 1956 m. iki 1967 m. mokėsi Druskininkų 1-ojoje vidurinėje mokykloje, 1967–1968 m. dirbo Kauno dailės kombinato Druskininkų filiale. 1974 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Medicinos fakultetą ir įgijo gydytojos specialybę.
1974–1976 m. Alytaus medvilnės kombinato gydytoja terapeutė. 1976–1994 m. Vilniaus universitetinės „Raudonojo kryžiaus“ ligoninės gydytoja anesteziologė-reanimatologė, Gastroenterologijos skyriaus vedėja, vyriausiojo gydytojo pavaduotoja, vyriausioji gydytoja. 1994–1996 m. LR sveikatos apsaugos ministerijos sekretorė.
1996–2000 m. VII Seimo narė, išrinkta pagal Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) sąrašą, dirbo Socialinių reikalų ir darbo komitete. 1996–2000 m. LR socialinės apsaugos ir darbo ministrė aštuntojoje, devintojoje ir dešimtojoje Vyriausybėse. 1999 m. gegužės–birželio ir spalio–lapkričio mėn., atsistatydinus aštuntajai ir devintajai Vyriausybėms laikinai ėjo Ministrės Pirmininkės pareigas. 2000–2004 m. VIII Seimo narė, dirbo Socialinių reikalų ir darbo komitete pirmininko pavaduotoja. Nuo 2004 m. Seimo narė, Socialinių reikalų ir darbo komiteto narė. 2008-2012 m. kadencijos Seimo narė, Seimo Pirmininko pirmoji pavaduotoja, nuo 2009 m. rugsėjo 17 d. LR Seimo Pirmininkė (nuo 2009 m. rugsėjo 15 iki 2009 m. rugsėjo 17 d. – l. e.p.).
Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.
Nuo 1994 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narė, partijos Prezidiumo narė, vadovauja Krikščioniškųjų demokratų frakcijai.
Vyras Gediminas Degutis – medicinos mokslų daktaras, ortopedas traumatologas. Duktė Silvija Balčiūnienė, teisininkė. Sūnus Gediminas Degutis, verslininkas. Pusbrolis Juozas Statkevičius – dizaineris.
Veidai

Veidai – jaunųjų kūrybos almanachas, ėjęs 1986–1991 m. Vilniuje kartą per metus.

Istorija

Leido valstybinė leidykla „Vaga“. Tiražas 1987 m. – 7000 egz., 1989 m. – 10 000 egz., 1991 m. – 2000 egz. Išleista 6 (nuo 130 iki 356 p.) numeriai (knygos). Redagavo redakcinė kolegija (komisija).
Spausdino jaunųjų poezijos ir prozos kūrinius, kritikos straipsnius, recenzijas.
Nemuno ir Nevėžio santakos kraštovaizdžio draustinis

Draustinio vertybės

Kraštovaizdžio draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti natūralų, minimaliai urbanizuotą Nemuno ir Nevėžio santakos slėnio kraštovaizdį, kaip vientisą gamtinį ir kultūrinį teritorinį kompleksą. Nemuno ir Nevėžio santakos kraštovaizdžio draustinio teritorijoje vyrauja įprasti, visur išplitę ir adventyviniai augalai. Draustinio teritorijoje rasta 471 rūšis aukštesniųjų augalų. Iš jų tik trys įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą: tuščiaviduris rūtenis (Corydalis cava), pajūrinis liūnmeldis (Bolboschoenus maritimus), miškinė varnalėša (Arctium nemorosa).
Draustinio teritorijoje paukščių įvairovė gana didelė. Tai lemia gana didelė biotopų įvairovė. Draustinio teritorijoje rasta apie 90 paukščių rūšių, iš kurių keturiasdešimt globaliai nykstančios, o keturios įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą: tikutis (Tringa glareola), raudonkojis tulikas (Tringa totanus), tulžys (Alcedo atthis), baltnugaris genys (Dendrocopos leucotos).
Draustinio teritorijoje registruotų gamtos paveldo objektų nėra. Buferinės apsaugos zonoje auga botaninis gamtos paminklas – Lampėdžių liepa Gražuolė (Romuvos g. 57) ir savivaldybės saugomas gamtos paveldo objektas – Pušys Sesės (Gintaro g. 11).
Duoklininkai

Duoklininkai – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstiečių socialinis ekonominis sluoksnis.
Svarbiausios duoklininkų prievolės buvo duoklės javais, medumi, šienu ir kitais žemės ūkio gamybos produktais mokėjimas savo feodalui ar valdovui. Dalis duoklininkų dėl padidintos javų dėklos, pakeitusios kitas prievoles, buvo vadinami dėklininkais.
Duoklininkai susidarė iš valstiečių, XIV a. – XV a. atsiskyrus specialiųjų tarnybų valstiečiams – žirgininkams, amatininkams, varovams ir atsirandant lažininkams. Plintant palivarkams nuo XV a. pabaigoje daug duoklininkų tapo lažininkais. XVI a. kai kurios duoklės buvo pakeistos pinigine renta. XVI a. viduryje duoklininkai drauge su kitais valstiečiais buvo paversti baudžiauninkais.
Išskirtinio natūralaus grožio sritis

Išskirtinio natūralaus grožio sritis – statusas, kurį įgija saugomų teritorijų grupei Anglijoje, Velse ir Šiaurės Airijoje priklausančių natūralaus gamtinio grožio teritorijos. Skirtingai nuo nacionalinių parkų šios sritys neturi autonominio valdymo ir jas prižiūri valstybinės instancijos.
Šiuo metu išskirtinio natūralaus grožio srities statusą turi 46 teritorijos: 33 Anglijoje, 4 Velse, 8 Šiaurės Airijoje ir 1 pasienyje tarp Anglijos ir Velso. 1956 m. pirmoji teritorija pelniusį šį statusą buvo Goverio pusiasalis. Paskutinį kartą sąrašas papildytas 1995 m. įtraukiant Tamaro upės slėnį.
Gegužės 4

Vardadieniai

Antanina – Florijonas – Dargailas – Mintautė – Monika – Vitalija
Teodoro Grotuso fondas

Teodoro Grotuso fondas – lietuviškas paramos fondas, įsteigtas 1994 m. birželio 17 d.

Vadovybė

Valdybos pirmininkas – prof. Aivaras Kareiva.
Fondo valdybos nariai – prof. J. A. Krikštopaitis, prof. A. Survila, prof. V. Tamošiūnas, prof. R. Kazlauskas, T. Grotthusso giminaičiai M. Čiurlienė, M. Grotthussas, H. Grotthussas.
Šiluvos herbas

Aprašas

Mėlyno skydo lauko viduryje pakeltas auksinis spindulys. Jame vaizduojama ant juodo akmens stovinti Švč. Mergelė Marija su kūdikėliu Jėzumi ant rankų. Abiejų kūnas natūralios spalvos. Marijos plaukai rudi, marškiniai raudoni su sidabriniu antsiuvu apačioje, apsiaustas mėlynas. Kūdikėlio plaukai ir marškiniai sidabriniai, nimbas auksinis.

Istorija

Herbas Lietuvos prezidento dekretu patvirtintas 2002 m. vasario 19 d. Herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis.
Učialas

Istorija

1930 m. Učialo kaimas tapo rajono centru. XX a. 4–5 dešimtmečiais apylinkėse kastas auksas. 1955 m. aplink statomą kalnakasybos kombinatą ėmė kurtis nauja gyvenvietė. 1963 m. Učialui suteiktas miesto statusas.
Baretosas

Istorija

Baretosas įkurtas 1854 m. ir pavadintas žemvaldžio Fransisko Bareto garbei. Miesto teisės suteiktos 1885 m. Geležinkelis Baretosą pasiekė 1909 m.