Polina Žerebcova

Vaikystė

Polina Žerebcova gimė 1985 m. kovo 20 d. daugiatautėje šeimoje Grozno mieste. Dėl daugiatautės kilmės ji laiko save kosmopolite. Polinos tėvas mirė jai esant mažytei. Jelena Žerebcova, Polinos motina, dirbo stambioje įmonėje vyriausiosios prekių žinovės pareigose. Ji augino savo dukterį.
Anatolijus Žerebcovas, Polinos senelis iš motinos pusės, virš 25 m. dirbo Grozno miesto televizijoje žurnalistu kino operatoriumi. Polinos močiutė iš mamos pusės buvo profesionali dailininkė. Rašytojos senelis iš tėvo pusės buvo aktorius ir muzikantas, močiutė – aktorė.
Rašytoja augo šeimoje, kurioje lygiai buvo gerbiamos tokios Knygos, kaip Tora, Biblija ir Koranas. Polina nuo vaikystės domėjosi įvairių tautų religijomis, istorija, filosofija; besimokydama mokykloje, mėgo literatūros dalyką. Polinos gimtuosiuose namuose kartota: „Mes – pasaulio žmonės!“. Rašytojos artimieji buvo įvairiatautės kilmės.

Pirmasis Čečėnijos karas

Prasideda pirmasis Čečėnijos karas (1994–1996 m.). Karo pradžioje žūva Polinos senelis Anatolijus. Grozno miesto ligoninė, kurioje dėl sveikatos būklės guli 72 metų Polinos senelis, Antrojo pasaulinio karo dalyvis, apšaudoma lėktuvais. To meto Polinos dienoraštyje pasirodo pirmieji rimti įrašai. Dienoraštyje draugams ir kaimynams Polina suteikia apeliatyvinius vardus. Ji fiksuoja džiugias ir liūdnas gyvenimo akimirkas. Pirmasis Čečėnijos karas pažeidžia rusų ir čečėnų tarpusavio santykius: kyla priešiškumas, neapykanta, abipusiai priekaištai. Polinai taip pat tenka patirti nepagrįstų įžeidimų mokykloje dėl savo pavardės.

Antrasis Čečėnijos karas

1999 m. Grozne prasideda antrasis Čečėnijos karas. Keturiolikmetės Polinos dienoraštyje detaliai aprašoma tai, kas vyksta aplink. 1999 m. spalio 21 d. Polina padeda savo mamai prekiauti Grozno turguje. Tuo metu įvykdomas smarkus šio civilių turgaus apšaudymas. Polinai sunkiai sužalojamos kojos. Ši ataka aprašoma pranešime „Neatrankinis federalinės kariuomenės jėgos panaudojimas karinio konflikto eigoje Čečėnijoje 1999 m. rugsėjo-spalio mėnesiais“ .
Dėl sužalojimo ir ligos Polina su motina nespėja išvykti iš karo apimto Grozno. Polinai, jos mamai ir kitiems miesto gyventojams tenka kęsti badą, klajoti po miestą, patirti iškeldinimą iš namų dėl vykdyto vadinamojo „valymo“. Polina ne kartą atsiduria sudėtingose situacijose, išgyvena įvairius pavojus. Šie įvykiai aprašyti dienoraštyje. Polina rašo dienoraštį tikėdamasi, jog kas nors ras užrašus, ir, perskaitęs juos, sužinos, kaip karo metu kenčia taikūs gyventojai – vaikai ir senukai.
Rašytojai yra svarbiausia, kad žmonės suprastų, jog būtina siekti išvengti karų, ypač savos valstybės teritorijoje. Dienoraštyje taip pat pasakojama, jog iki konflikto pradžios 1994 metais čečėnų ir rusų santykai Čečėnijoje buvo draugiški. Namas Grozne, kur iki karo gyveno Polina ir jos artimieji, karo veiksmams (1999–2000 m.) pasibaigus, buvo neremontuotinos būklės. Nepaisant to, Polina su mama netinkamomis gyventi sąlygomis jame gyveno daugiau kaip metus.
Tik 2000 -ųjų metų vasarį, praėjus penkiems mėnesiams po sužalojimo, Polinai atlikta operacija – iš kojos pašalinta didžiausia skeveldra. Operaciją atliko Devintosios Maskvos ligoninės gydytojai. Operuota Rusijos Nepaprastųjų situacijų ministerijos ligoninėje sugriautame Grozno mieste. Dėl patirtų sužalojimų (į kojas pateko šešiolika skeveldrų) Polinai kompensacija nesuteikta.

Emigracija

Dėl grasinimų, kurių, Polinos Žerebcovos tvirtinimu, ji susilaukia iš žmonių, prisistatančių „Rusijos patriotais“, rašytoja 2012 m. sausį išvyko iš Rusijos ir pasiprašė politinio prieglobsčio Suomijoje.
Aš susidurdavau su nacionalizmu dviejose pusėse ir esu labai nukentėjusi – ir kaip „rusė“ Čečėnijoje, ir kaip „čečėnė“ kituose Rusijos regionuose. Ten jie mūsų neišskiria dėl tautybės, bet nekenčia tik todėl, kad mes esame „iš ten“. Kaip žmogus, skiriantis pelus nuo grūdų, galiu pasakyti, kad nacionalizmas yra dirbtinai sukurtas ir visaip palaikomas valdžios struktūrų, kad įsigalėtų dar didesnė painiava ir sumaištis. „Rusė Čečėnijoje ir čečėnė Rusijoje“ („Amerikos balsas“, 2012)
Kiekvieną kartą, kai man būdavo grasinama, būdavo sakoma, kad liaučiausi rašyti ta tema, jei noriu gyventi, jei nenoriu, kad mano šeima būtų nužudyta. Aš labai jaudinuosi dėl savo šeimos. Mums pavyko išvykti. Paprašėme politinio prieglobsčio.
Aš svajoju, kad Suomija arba visos didžiausios demokratinės valstybės paimtų Rusiją ir Čečėniją savo globon ir išmokytų jas demokratijos! Kartais mąstau sau, kad būtų buvę geriau, jei Napoleonas būtų laimėjęs…
Polina nuo 2013 m. yra politinė emigrantė.

Dienoraščio publikacijos

Polina Žerebcova ne kartą yra išreiškusi pageidavimą, kad būtų išleisti visi dienoraščio, rašyto Čečėnijoje ir Rusijoje, tomai. Žiniasklaidoje buvo publikuota ir dalis Polinos dienoraščių, rašytų pabėgėlių stovykloje Suomijoje. 2013 metų pradžioje pasirodė informacija, kad dienoraščių leidimas Rusijoje sustabdytas dėl cenzūros .
Aš nieko nekeikiu – nei sukilėlių, nei rusų kareivių, knygoje nėra pykčio, ji – tik apie civilių asmenų, priverstų gyventi karo sąlygomis, gyvenimą. Polina Žerebcovа. The Guardian
Sutrumpintos 1999–2000 metų dienoraščio ištraukos paskelbtos Rusijos ir kitų šalių žinasklaidoje 2006–2010 metais. Dienoraštį Polina rašo nuo 1994 metų. Dienoraštis rašomas ir šiandien. „Žerebcovos Polinos dienoraštyje“ atsiskleidžia Čečėnijos karo įvykiai, rusų ir čečėnų santykiai, autorės augimas, jos sapnai bei mistika.
Aš maniau, kai mane užmuš, žmonės ras šį dienoraštį. Aš maniau, žmonės perskaitys šį dienoraštį ir supras, kad niekad nereikia kariauti. The Guardian

Atsiliepimai apie knygą

Marija Vagina, Rusijos tinklalapio „Mnenija.ru“ kultūros skilties redaktorė
Ar pakeitė ši knyga mano suvokimą apie Kaukazo karą? Veikiausiai taip. <…> O juk suvokiau, kokie buvo pirmasis ir antrasis Čečėnijos karai, kuo paverstas Grozno miestas. Tačiau, kai susiduri su pirminiu žmogaus, kuris ten buvo, gyveno, grūmėsi dėl duonos kąsnio, liudijimu, keičiasi tavo žiūra.
Marina Davydova, Rusijos teatro kritikė
Polinos Žerebcovos dienoraštis vertingas bent jau tuo, kad pakeičia įprastinę vaidmenų tvarką ir pareikalauja galimybės pasisakyti kitoms veikėjoms: mergaitėms, moterims, senutėms, manančioms, jog mirs nuo jaunų, stiprių rusų vyrų karinėmis uniformomis rankų; Polina juos vadina „vokiečiais“ arba „baltaisiais“ – kaip gi kitaip jai, gimusiai Sovietų Sąjungos baigtyje, augusiai su sovietiniais filmais, vadinti priešus? Rusai „vokiečių“ vaidmeny, šaunantys į vargšes senutes, besikvatojantys iš mergaitės, kuri keturpėsčia nuo jų sprunka – nelengva skaityti tokias scenas net ir pačiai liberaliausiai ir užkietėjusiai būtybei, todėl tuo vertingesnės yra skaitytojo, kuris ryšis „Dienoraštį“ atsiversti, pastangos.
Jelena Bykova, „Moskovskije novosti“
Skausmingas Polinos pasakojimas jau yra lyginamas su Anos Frank, kuri rašė dienoraštį per Antrąjį pasaulinį karą, ir su Zlatos Filipovič, kurios dienoraštis liudija Bosnijos karo įvykius, užrašais. Leidėjai itin palankiai įvertino dienoraštį, tačiau atsisakydavo jį išleisti, nes yra ištikimi „šiandieninės Rusijos vadovams“.
Alissa de Carbonne, „Reuters“