google/wiki40b huggingface dataset:
Antanas Visminas

Antanas Visminas (1894 m. rugsėjo 17 d. Viekšnių miestelyje, Mažeikių apskr. – 1979 m. rugsėjo 24 d. Woodside, NY – JAV), vargonininkas, chorvedys, visuomenės veikėjas.

Biografija

1910–1912 m. mokėsi J. Naujalio vargonininkų kursuose Kaune. J. Naujalis mokė ir choralo, J. Štarka chorvedybos, T. Brazys harmonijos ir muzikos istorijos. Kartu lankė „Saulės“ mokytojų kursus. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą atvyko į JAV ir pradėjo vargonininkauti Aušros Vartų lietuvių parapijoje New York Cityje, NY. Dainuoti mokėsi pas M. Petrauską, o 1925 m. baigė Pius X Institute of Liturgical Music. Taip pat mokėsi ir Švenčiausios Širdies muzikos kolegijoje. Vargonininkavo ir vadovavo chorams daugelyje lietuvių parapijų: Šv. Petro ir Povilo Homesteade, PA, ir Elizabethe, NJ, Šv. Jurgio Klyvlende, OH, Šv. Juozapo Waterbury, CT, Šv. Kazimiero Amsterdame, NY, Angelų Karalienės ir Apsireiškimo Brooklyne, NY, ir Worcesker, MA, Šv. Pranciškaus Lawrence, MA, Viešpaties Atsimainymo Maspethe, NY, ir kitur. Visur buvo subūręs chorus, rengė koncertus, dainavo per radiją, statė operetes ir kitus stambesnius muzikinius veikalus, daug dėmesio skyrė bažnytinės muzikos propagavimui. Ne kartą pastatė Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai", chorus išmokė daug mišių, mišparų, giesmių ir dainų. Organizavo Vyčių chorus, Lawrence subūrė vargonininkų chorą, kuris koncertavo daugelyje JAV lietuvių kolonijų. 1936 m. suorganizavo Lawrence apskrities dainų šventę, 1952 m. New Yorko ir New Jersio apskričių dainų šventę (dalyvavo 14 chorų). Su chorais dalyvavo 1939 ir 1964 m. Pasaulinių parodų Niujorke Lietuvių dienų šventėse, festivaliuose, buvo 1964 m. paro dos Dainų dienos muzikos sekcijos vadovas.
Priklausė įvairioms lietuvių organizacijoms, da lyvavo BALF’o LB veikloje, nuo 1914 m. ALRK Vargonininkų sąjungos narys, taip pat New Yorko-New Jersio provincijos narys, nuo 1921 m. kelis kartus buvo renkamas Centro valdybos raštininku, 1932–1934 m. rinktas Centro valdybos pirmininku, nuo 1936 m. vicepirmininku, 1934 m. Vargonininkų sąjungos narių ekskursijos į Lie tuvą organizatorius ir vadovas. Sukūrė dainų ir giesmių chorams bei solistams, vaidinimą „Šventoji naktis“, šaržą „Mulkinyčia" ir kt.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Dragon Age: Origins

Apžvalga

Kiekvienai žaidimo rasei priskiriama tam tikra jos kilmė (angl. origins). Pavyzdžiui, pasirenkant žaisti už kilmingą nykštuką, žaidėjas tampa karališkosios šeimos nariu, tuo tarpu žaidžiant už prasčioką, žaidėjas tampa paprastu miesto gatvių gyventoju. Taigi veikėjo pasirinkimas nulemia supažindinimą su žaidimo pasauliu (taip pat pradinius apmokymus) bei toliau rutuliojamos istorijos seką.
Kaip ir ankstesniuose „BioWare“ žaidimuose čia nėra moralės normų, tačiau žaidėjo atlikti veiksmai vis tiek įtakos žaidimo istoriją. Žaidėjas pasieks skirtingus tikslus priklausomai nuo to, ar pasirinks gėrio ar blogio pusę. Sprendimai, kuriuos žaidėjas padarys pakeis žaidimo pasaulį atitinkamai, pvz., nuspręs, kas taps karaliumi, skirtingai paveiks tautas, rases bei jų rolę pasaulyje. Šie sprendimai taip pat paveiks ir kompiuterio valdomus žaidėjo kompanionus (NPC), priverčiant juos palikti grupę ar net atakuoti žaidėją, jei jie bus griežtai nusistatę prieš jo ar jos veiksmus.
Ray Muzyka žaidimą apibūdino kaip „Baldur’s Gate“ dvasinį tęsinį, kadangi žaidėjas turi galimybę duoti įsakymus kompanionams realiu laiku ir sustabdyti žaidimą, tam, kad suderintų veiksmų, tokių kaip burtų ar specialių atakų, eiliškumą − tai „Baldur’s Gate“ serijos žaidimo mechanika. Be to, žaidėjas gali valdyti bet kurį veikėją iš grupės kaip pagrindinį, tokia galimybė yra ir dar viename „BioWare“ vaidmenų žaidime − „Star Wars: Knights of the Old Republic“.
Žaidime galima rinktis iš trijų pagrindinių klasių: kario, mago ar plėšiko. Vėliau, karys gali specializuotis į berserkerio (angl. berserker) kryptį ar tapti tamplieriuni (angl. templar), magas gali tapti dar galingesniu kerėtoju, sugebančiu keisti pavidalą (angl. shapeshifter) ar įvaldyti dvasiško gydytojo meną (angl. spirit healer), o plėšikas − žudiku (angl. assassin) ar bardu (angl. bard), gebančiu manipuliuoti kitus veikėjus.
„Dragon Age: Origins“ tikroviškumo suteikia tarpusavio sąveika tarp burtų, pvz., ugnis smarkiai įsiliepsnoja prieš būnant užgesintai pūgos. Žaidime taip pat yra daug kombinacijų, kurias žaidėjas gali atrasti atsitiktinai arba rasti informaciją apie jų veiksmingumą. Be to, žaidime galima užmegzti romantinius santykius su kitais veikėjais.

Muzika

Žaidimo garso takelį sudaro orkestrinė chorinė muzika, skambanti tiek pačiame žaidime, tiek ir vaizdo intarpuose. Garso takelį parašė kompozitorius Inon Zur, atliko Sietlo „Northwest Sinfonia“ simfoninis orkestras. Daina „I Am the One“ pelnė geriausios originalios dainos apdovanojimą Hollywood Music in MediaTM apdovanojimuose. Ją sukūrė Inon Zur ir Aubrey Ashburn, atliko Aubrey Ashburn.

Kritikų atsiliepimai

Nuo pat pasirodymo „Dragon Age: Origins“ susilaukė daugiausia teigiamų atsiliepimų. Kritikai iš Metacritic AK, PlayStation 3 ir Xbox 360 versijas įvertino 91, 87 ir 86 % atitinkamai. Žaidimas taip pat laimėjo nemažai apdovanojimų. Kevin VanOrd iš Gamespot svetainės žaidimą apibūdino kaip „tokios rūšies žaidimą, kuris įtraukia į nuostabų archajišką nuotykių pasaulį, kad net sunku yra atsispirti. Pažaidus pirmąsias keliasdešimt minučių, vis norisi dar, vis dar yra tiek daug ko neatrasta, neišbandyta.“
Algirdas Lekavičius

Biografija

1957 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1958–1959 m. dirbo Biologijos institute, 1959–1991 m. ir 1997–1999 m. Botanikos institute; 1968–1987 m. Floros ir geobotanikos laboratorijos vedėjas. 1986 m. biologijos mokslų daktaras. 1991–1999 m. Vilniaus universiteto ir Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas. 1982–1988 m. Lietuvos botanikų draugijos pirmininkas.

Mokslinė veikla

Mokslinio darbo svarbiausia sritis – Lietuvos flora, balandinių ir viksvinių šeimų augalai, reti ir saugotini Lietuvos augalai.
Santa Barbara d'Uestė

Istorija

Santa Barbara d’Uestė („Vakarų Šv. Barbora“) įkurta 1818 m. Pradžioje augintos cukranendrės. XIX a. vid. į gyvenvietę ėmė keltis JAV pilietinį karą pralaimėję pietinių valstijų amerikiečiai, taip pat italai. 1869 m. tapo savivaldybės centru. XX a. pr. cukraus pramonė užleido vietą tekstilės pramonei, o XX a. vid. – automobilių gamybai.
Pafos FC

Istorija

Klubas įkurtas 2014 m. birželio 10 d., kai susijungė Pafoso AÉP ir AEK Kouklia FC klubai.
Gastos

Lietuviai

Lietuvininkai miestelį vadino Gastomis, Gastais. 1688 m. įkurta parapinė mokykla, kurioje nuo 1813 mokytojavo lietuvių raštijos darbuotojas Erdmonas Šesnakas, XIX a. antroji pusėje – dar keli lietuvininkai. Iki XIX a. pradžios didumą parapijos gyventojų sudarė lietuviai, XIX a. viduryje jų buvo daugiau kaip 3700 žmonių, tai sudarė apie 38 % gyventojų. 1877 m. ir bažnytinės statistikos duomenimis, 1890 m. – 1050, apie 14 %, 1902 m. – 900, apie 12 %. Gastose 1905 m. buvo 2,7 % lietuvių. Po Pirmojo pasaulinio karo apie 100 lietuvių lankė kas sekmadienį jiems kurį laiką laikytas pamaldas.
Gastose, ypač apylinkėse, nuo 1955 m. apsigyveno daug lietuvių, daugiausia Sibiro tremtinių, politinių kalinių, kuriems tarybų valdžia draudė grįžti į Lietuvą. 1989 m. gyventojų surašymo duomenimis, Slavsko rajone gyveno apie 2320 lietuvių, apie 33 % gyventojų. 1991 m. įsteigta Gastų lietuvių draugija, turinti 180 narių, biblioteką. Jos pirmoji pirmininkė V. Vasiliauskienė, nuo 1998 pirmininkas – R. Taukačikas. Prie Slavsko rajono rusiškų mokyklų ir pačiose Gastose veikia 6 lietuvių kalbos ir etnokultūros būreliai ir fakultatyvai, nuo 1994 m. – Gastų vokalinis ansamblis „Beržynas“, nuo 1999 m. – vaikų folkloro ansamblis „Beržynėlis“.

Infrastruktūra

Veikia užsienio kapitalo įmonė AB „Markisol“, gaminanti langų apsaugos priemones ir namų apyvokos reikmenis bei elektronikos pramonės įmonė AB „Orbita-1“. Municipalinė įmonė „Slavsk-Avto“ aptarnauja 6 keleivinius ir 26 mokyklinius autobusų maršrutus. Yra Slavsko vidurinė mokykla, vaikų darželis, Vaikų kūrybos namai, Slavsko muzikos mokykla, Vaikų ir jaunimo sporto mokykla su 22 sekcijomis, atviras plaukimo baseinas, kultūros namai, biblioteka. Veikia Slavsko rajoninė ligoninė, poliklinika, dvi vaistinės.
Henrikas Mituzas

Biografija

1950 m. baigė Kauno universitetą. 1950–1954 m. Kauno sanitarinio švietimo namų Higienos muziejaus vadovas. 1954–1997 m. Kauno medicinos instituto (KMI, nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija) dėstytojas. 1958 m. sausio 10 d. apgynė disertaciją „Limfoidinių organų ekstraktų vaidmuo antikūnių susidarymui“, medicinos mokslų kandidatas. 1962–1964 m. KMI Farmakologijos katedros vedėjas, nuo 1977 m. profesorius. 1969 m. apgynė disertaciją „Eksperimentiniai duomenys apie tymus reikšmę anafilaksijoje“, medicinos mokslų daktaras. 
Apibendrino eksperimentinius duomenis apie užkrūčio liaukos reikšmę anafilaksijai.
Konsepsjonas (Bolivija)

Istorija

Konsepsjonas įkurtas 1699 m. jėzuitų, kurie čia įsteigė misiją indėnams gvaraniams krikštyti. 1722 m. gyvenvietė perkelta į dabartinę vietą. 1753–1756 m. pastatyta medinė katedra, išlikusi iki šių dienų. 1767 m. Ispanijos karaliaus įsakymu išvarius jėzuitus, indėnai pasitraukė į miškus ir miestas nuskurdo.
Konsepsjono jėzuitų misijos liekanos priklauso Čikitanijos jėzuitų misijoms (pasaulio paveldo objektas).
Leonardas Grigonis

Leonardas Grigonis (kovos vardas Užpalis, 1905 m. gruodžio 14 d., Pužonys, Rokiškio valsčius – 1950 m. liepos 22 d., Daugėliškių miškas) – Lietuvos rezistentas.

Biografija

Į partizaninę kovą įsitraukė 1944 m. Buvo Šiaulių ir Radviliškio apylinkėse veikusios Vytauto Didžiojo–Atžalyno rinktinės štabo viršininkas, nuo 1948 m. rugpjūčio iki 1949 m. rugpjūčio buvo Prisikėlimo apygardos vadas. 1949 m. vasario mėn. dalyvavo visos Lietuvos partizanų vadų suvažiavime, kuriame apdovanotas 3-iojo laipsnio Laisvės kovos kryžiumi su kardais. Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio deklaracijos signataras. 1950 m. gegužės 30 d. Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio (LLKS) Tarybos prezidiumo nutarimu suteiktas laisvės kovotojo partizanų pulkininko leitenanto laipsnis. Žuvo 1950 m. liepos 22 d. Ariogalos apylinkės Daugėliškių miške. Šioje vietoje atstatyta buvusi Lietuvos partizanų vadavietė.
Chošutų chanatas

Raida

XVII a. pradžioje Tibete vyko religiniai karai tarp atskirų budistinių sektų. Gelugpos sektai vadovaujantis V Dalailama kartu su Pančenlama nusprendė į pagalbą kovoje kviestis mongolus. 1637 m. Dalailamos pasiuntiniai nuvyko pas oiratus, kur buvo svetingai priimti. Bendrame suvažiavime čuulgane buvo priimtas sprendimas padėti Tibetui baigti vidinius religinius karus ir su didele mongolų armija išsiųstas chošutų kunigaikštis Guši chanas.
Pasiekusi Tibeto plynaukštę prie Kukunoro mongolų armija pirmiausia sutriuškino Kagjupos sektos remiamą armiją.  Už tai Dalailama Guši chanui suteikė "Teisingumo valdovo ir religijos ramsčio" titulą. Per keletą tolimesnių metų mongolų armijos sutramdė kitų sektų atstovus ir baigė religinius karus. Tokiu būdu 1642 m. Guši chanas tapo realiu Tibeto plynaukštės valdytoju. Kad sušvelninti vietos gyventojų reakciją prieš svetimšalių valdymą, Dalailama buvo paskelbtas religiniu lyderiu ir aukščiausiuoju valdovu.
Maždaug tuo metu greta esančioje Kinijoje įsitvirtino mandžiūrų kilmės Čingų dinastija. Siekdami palaikyti santykius su Tibetu, mandžiūrai pasikvietė Tibeto atstovus į Mukdeną, vėliau į Pekiną, kur Dalailama apsilankė 1652 m. Dalailama gavo įgalojimus iš Čingų imperatoriaus valdyti visą Tibetą.
Šis Dalailamos suartėjimas su Kinija sukėlė didelį nepasitenkinimą tiek tibietiečių, tiek chošutų mongolų tarpe. Kita mongolų valstybė, Džungarų chanatas, 1690 m. pradėjo karą su Kinija, kurį pralaimėjo: didžioji dalis Mongolijos perėjo Kinijos administracijai. Sustiprėjęs džungarų chanas Cevan Rabdanas 1715 m. pradėjo antrą karą. Kadangi Tibetas šiame kare buvo strategiškai svarbus, 1717 m. Džungarų chanatas paėmė kontrolę Lasoje, taip baigdamas Chošutų chanato egzistenciją.
Tačiau jau po trejų metų, 1720 m. permainingame kare Čingų armija perėmė kontrolę Tibete. 1723 m. mongolai chošutai, vadovaujami Lobsang Tendžino bandė vienytis ir sukilti prieš Kinijos valdžią, tačiau nesėkmingai. 1725 m. Tibetas galutinai buvo prijungtas prie Kinijos imperijos, ir čia įtvirtinta kiniška administracija.
Midlsbro

Sportas

Mieste 1966 m. vyko VIII pasaulio futbolo čempionatas. Žymiausias futbolo klubas – Middlesbrough FC.
Kimėnai

Istorija

Kaimas užrašytas 1573 m. Noliškio dvaro akte.
1941 m. susikūręs Kimėnų partizanų būrys buvo jauniausias Utenos apskrityje – amžiaus vidurkis tesiekė 24,3 metų.
Narcisistinis asmenybės sutrikimas

Narcisistinis asmenybės sutrikimas yra asmenybės sutrikimas, kuriam būdingas ypatingas dėmesio sutelkimas į save. Kaip ir turintys histrioninį asmenybės sutrikimą, turintieji narcistinį sutrikimą siekia dėmesio ir pasididžiavimo. Šie žmonės išaukština savo pasiekimus, tikisi, kad kiti juos pripažins kaip pranašesnius. Išrankūs draugams, nes mano, kad ne kiekvienas vertas būti jo/jos draugu. Stengiasi palikti kitiems puikų įspūdį tačiau sunkiai išlaiko ilgalaikius santykius. Paprastai nesuinteresuoti kitų žmonių jausmais.
Sąvoką pirmą kartą panaudojo Heinz Kohut 1971 m.
50-75% turinčiųjų šį sutrikimą yra vyrai.
Mišniūnai

Istorija

Mišniūnų kaimo gyventojai aktyviai dalyvavo Lietuvos valstybės kūrime 1919 metais. Iš šio kaimo į Lietuvos kariuomenę savanoriais išėjo Feliksas Dijokas (g. 1894 metais) ir Izidorius Dilys (g. 1886 metais). Abiems suteiktas kūrėjo-savanorio statusas ir abu apdovanoti Savanorio medaliais.
Jonas Zbignevas Osolinskis

Šeima

Žmonos: Jadvyga Senenska, Ana Firlej, Kotryna Kosinska, Kotryna Varševecka. Su Jadvyga Senenska susilaukė Kristupo Osolinskio, Maksimilijano Osolinskio, Elžbietos Osolinskos. Su Ana Firlej susilaukė Jurgio Osolinskio.
Stasys Vinciūnas

Biografija

1948–1950 m. dirbo Rokiškio apskrities periodinėje spaudoje. 1953–1955 m. Anykščių rajono laikraščio „Kolektyvinis darbas“ redakcijos darbuotojas. 1959 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą. 1959–1989 m. laikraščio „Kolektyvinis darbas“ (dab. „Anykšta“) redaktorius.
Nuo 1961 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.
Laisvalaikis

Laisvalaikis – laikas, nepriskiriamas tokiai privalomai veiklai kaip darbas (profesinė veikla, namų ruoša), mokymasis, valgymas, miegas. Kai kuriais atvejais nėra griežtos ribos tarp privalomų atlikti darbų ir laisvalaikio, kadangi kai kurie privalomi darbai gali būti atliekami ir laisvu nuo darbo metu, savo malonumui (pavyzdžiui, kokio nors ilgalaikio plano, teikiančio malonumą, vykdymas).
Plačiąja prasme laisvalaikis - socialinio gyvenimo, veiklos sritis, infrastruktūros dalis, pramogos.
Sopotas

Istorija

Sopotas įkurtas kaip pajūrio slavų tvirtovė VII a. Pirmą kartą šaltiniuose minimas 1283 m. Nuo XVI a. čia pradėjo kurtis didikų poilsio vilos.
Nužeco Stacjos valsčius

Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Po unijos rytinė valsčiaus dalis ir toliau priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Bresto vaivadijai iki 1795 metų, o vakarinė dalis 1569–1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Rytinė valsčiaus dalis 1795–1796 m. priklausė Rusijos imperijos Slanimo gubernijai, 1796–1801 m. Lietuvos gubernijai ir nuo 1801 m. iki 1914 m. priklausė Gardino gubernijai. Vakarinė valsčiaus dalis 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807–1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842–1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Bresto srities, Semiatičės rajonui. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Klukovičės ir Nužeco valsčiams. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Administracinis suskirstymas

Anusinas, Augustinka, Borisovščizna, Chaniai, Chursai, Dambrova Lešna, Gajuvka, Grabarka, Grabarka Klaštoras, Klukoviče, Klukoviče Kolonija, Litvinoviče, Moščona Panska, Nurčikas, Nurčik Kolonija, Nužecas, Nužec Kiselevas, Nužec Kolonija, Nužec Stacja, Piščatka, Semichoče, Siče, Sokule, Stolbce, Šumiluvka, Tartakas, Telatiče, Timianka, Vakuloviče, Verpolas, Vičulkai, Vulka Nužecka, Zablociai, Zalesiai ir Žerčice.
Georgensvaldės pilkapynas

Georgensvaldės pilkapynas – prūsų pilkapynas Sembos pusiasalyje, prie Georgensvaldės gyvenvietės (vok. Georgenswalde, Žuvininkų apskritis, nuo 1946 m. rus. Отрадное – Otradnojė, Svetlogorsko savivaldybė, Kaliningrado sritis.)

Tyrimai

Išliko 13 pilkapių, dalis apardyti. Sampilai 7–15 m skersmens, 0,5-1,5 m aukščio. 1904 m. du pilkapius ištyrė H. Kemke. Viename pilkapyje rastas apskritas akmenų statinys, kurio viduje buvo palaidoti keli sudeginti mirusieji. Antrasis pilkapis buvo su dviem akmenų vainikais ir akmenų grindiniu viduryje. Ant akmenų grindinio rastos dvi urnos su sudegintų mirusiųjų palaikais.
1930 m. Karlas Engelis ištyrė dar vieną pilkapį. Jame aptiktas akmenų vainikas su akmenų statiniu viduryje. Pilkapio pakraštyje buvo akmeninė dėžė, kurioje urnose su dangteliais palaidoti sudeginti mirusieji. Rasta gintaro gabaliukų. 1937-1938 m. ištirtas vienas pilkapis ir rekonstruotas – betonu sutvirtintas akmenų vainikas 1930 m. tirtam pilkapiui. Jis gausiai lankomas turistų ir apylinkės gyventojų. 1949 m. N. Gurina ištyrė vieną pilkapį. Georgensvaldės pilkapynas datuojamas vėlyvuoju bronzos ir ankstyvuoju geležies amžiumi.
Lačplėsis (epas)

Tema

Autoriui kūrinio pagrindu tapo nuo vaikystės girdėta legenda apie herojų Lačplėsį, žmogaus ir motinos lokės sūnų, kuris paveldėjo lokio ausis, todėl dar vadintą  Lačausiu. Jis pasižymėjo milžiniška jėga, dirbo sunkiausius darbus (per Dauguvą valtį irklavo rankomis, arė su lokiu, dirbo velnio malūne ir kt.). Tačiau vėliau žuvo nuo tamsos riterio, kuris nukirto Lačplėsiui ausis, saugojusias visą jo galią. Pagrindinė šešių sakmių epo tema – kova tarp tamsos ir šviesos jėgų. Lačplėsis iš padavimų milžino galiūno paverstas istoriniu herojumi, ginančiu tėvynę nuo priešų. Lačplėsis tapo šventu tekstu latviams kovose už nepriklausomybę.

Įamžinimas

Lapkričio 11 d. yra Latvijos šventinė diena, vadinama Lačplėsio diena, Tėvynės gynėjo diena. 1919 m. šią dieną Latvijos kariuomenė sumušė bermontininkus, puolusius Rygą. Bareljefas su Lačplėsiu įrengtas ant Laisvės paminklo. Už nuopelnus Latvijos nepriklausomybės kare apdovanojama Lačplėsio karo ordinu.
A. Pumpuro kūrinio motyvais vėliau buvo sukurta įvairių kitų kūrinių: nuo Rainio dramos „Ugnis ir naktis“ (1905) iki roko operos „Lačplėsis“ (1988, aut. Māra Zālīte, Zigmars Liepinš).
Penrinas

Penrinas (angl. Penrhyn, Tongareva) – atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis šiaurinei Kuko salų grupei, labiusiai į šiaurę nutolusi salyno vieta, 1365 km į šiaurę nuo didžiausios Rarotongos salos. Artimiausia sala Rakahanga yra už 350 km. Čiabuviai dar vartoja kitus salos pavadinimus: Mangarongaro, Hararanga, Te Pitaka.
Gyventojų skaičius 2001 m. buvo 357, 2006 m. – apie 200. Vietiniai žmonės daugiausiai užimti žvejyba, juodųjų perlų auginimu. Atole yra dvi gyvenvietės. Administracija įsikūrusi Omoka kaime Moananui salelėje vakarinėje atolo dalyje, Te Tautua yra Pokerere salelėje rytiniame pakraštyje. Nuo Antrojo pasaulinio karo įrengtas oro uosto pakilimo-leidimosi takas.

Geografija

Atolas tarp kitų salyno atolų yra didžiausias, elipsės formos, didžiausias skersmuo 11,2 km, ilgis 24,1 km. Rifo ilgis yra 77 km, lagūnos plotas 233 km². Atolą sudaro 53 motu, mažos salelės, kurių bendras plotas 9,8 km². Lagūna jungiasi su okeanu trijose vietose. Aukščiausia vieta virš jūros lygio apie 4 m. Patogi ir populiari vieta tarpiniam jachtų sustojimui kelyje iš Panamos į Naująją Zelandiją.

Istorija

Atolas savo vardą įgijo po to, kai čia 1788 m. rugpjūčio 8 d. atplaukė kapitono Viljamo Severo (William Cropton Sever) laivas „Lady Penrhyn“. Penrinas smarkiai nukentėjo 1864 m., kai beveik visi gyventojai (mažiausiai 1000 vyrų ir moterų su vaikais) buvo išvežti į vergovę Pietų Amerikoje.
1856–1980 m. savo teises į atolą pagal Guano salų aktą reiškė JAV. Po 1980 m. perduotas Kuko saloms.
Lifu

Lifu (pranc. Lifou) – sala Okeanijoje, Naujojoje Kaledonijoje, didžiausia Ištikimybės salų grupėje. Plotas 1197,1 km². Sala netaisyklingos formos, ilgis 81 km, plotis tarp 16 ir 24 km. Lifu sala yra susidariusi atolo vietoje. Paviršius plokščias (aukštis iki 104 m), tankiai apaugęs džiunglėmis. Aplink salą driekiasi koralų rifai.
Lifu saloje 2004 m. gyveno 10 151 žmogus. Beveik 97 % gyventojų yra kanakai. Verčiamasi turizmu, kopros apdirbimu, vanilės, cukranendrių auginimu, kaučiuko surinkimu. Lifu kartu su Tigos sala sudaro Lifu komuną. Pagrindinė gyvenvietė – Vė.
Salą 1827 m. atrado Diumonas Djurvilis. Vėliau čia lankėsi banginių medžiotojai. 1864 m. aneksuota Prancūzijos ir paskelbta aborigenų rezervatu.
Ninsiana

Ninsiana – deivė Mesopotamijos mitologijoje, planetos Veneros personifikacija. Buvo laikoma Inanos / Ištarės aspektu (ypač vėlesniuose tekstuose, pvz., dvikalbiame Idin-Dagano himne). Su Inana / Ištare greičiausiai buvo sutapatinta III tūkst. pr. m. e. pabaigoje, o neabejotinai – II tūkst. pr. m. e. pradžioje. Visgi iš dalies Ninsiana išlaikė atskirą tapatybę – Senosios Babilonijos karalystės laikų kultiniuose tekstuose Ninsiana ir Inana yra įvardytos atskirai.
Deivės vardas ᵈnin-si-an-na reiškia „viešpatė, apšviečianti dangų“. Kita vertus, iš pradžių Ninsianos vardas galėjo reikšti „dangaus raudonio viešpatė“ (dangaus spalva ryte ir vakare, kuomet matoma Venera). Apie tai sprendžiama iš to, kad iš pradžių deivės vardas būdavo užrašomas su si₄ ženklu, atitinkančiu SU („būti raudonam“).
Vėlesniais laikais kai kada buvo laikoma ir vyriškosios lyties dievybe. Taip nutiko dėl semitų tautų mitologinių vaizdinių įtakos (šių tautų mitologijoje Veneros dievybės dažniausiai yra vyriškos lyties). Viename tekste įvardijama „šventuoju deglu, užpildančiu dangų“, o akadų tekste ši dievybė apibūdinama kaip tas, „kurio šviesa užpildo dangų ir žemę“ (akad. ša nu-ur-šu ša-me-e u KI ma-lu-ú). Kartais buvo siejama su būrimu iš paaukotų gyvūnų vidurių (kaip ir kitos astralinės dievybės). Larsos valdovo Rim-Sino įraše ši dievybė siejama su teisingumu – įvardijama „teisėju, aukščiausiuoju patarėju, kuris atskiria tiesą nuo melo“. Be to, šiame įraše užsimenama, kad Ninsiana atidavė į karaliaus rankas jo priešus. Tvirtinama, kad tai gali rodyti Ninsianą turėjus karo dievybės bruožų, perimtų iš deivės Inanos / Ištarės. Idin-Dagano himne, skirtame paminėti šventąsias šio valdovo ir Inanos vestuves (hierogamija), karo ir kūniškos meilės deivės Inanos bruožai supinami su Ninsianos astraliniu aspektu.
Žinios apie Ninsianos kultą siekia Trečiosios Ūro dinastijos laikus (jai buvo aukojama Ūre ir Nipūre), tačiau daugiausiai apie deivę žinoma iš Senosios Babilonijos karalystės laikotarpio. Deivės kultas dar buvo išsilaikęs Seleukidų imperijos laikais. Vienoje lentelėje iš Uruko, datuojamoje šiuo laikotarpiu, ji tapatinama su deive Antu.
Ūre aptiktame Rim-Sino pastato įraše aprašyta É-eš-bar-zi-da („Teisingų sprendimų namai“) šventykla, tačiau nėra visiškai aišku, ar ši šventykla buvo būtent čia. Deivės šventyklų būta ir Sipare, Larsoje bei Uruke.