google/wiki40b huggingface dataset:
Ugandos herbas

Ugandos herbas – Ugandos valstybės simbolis.

Herbo aprašas

Herbo skydas migdolo formos, laukas juodas. Skydo galvoje trys mėlynos ir trys baltos banguotos juostelės. Skydo centre auksinė saulė, skydo apatinėje dalyje – tradicinis rudas būgnas balta membrana.
Skydą iš šonų laiko du gyvūnai skydininkai – iš heraldiškai dešinės pusės natūralių spalvų (rudas, balta papilve) piestu stovintis ugandinis pelkinis ožys, iš kairės – ant vienos kojos stovinti natūralių spalvų kuoduotoji gervė (Balearica regulorum), kuri yra pilkakuodės gervės (Balearica regulorum) porūšis.

Už skydo dvi sukryžiuotos ietys rudais kotais ir žydrais antgaliais.
Herbo pagrindas yra žalias trikampis kalnas, į kurio viršūnę remiasi apatinis skydo galas. Iš po skydo išteka mėlynomis ir baltomis banguotomis juostomis pavaizduota upė. Dešiniajame šlaite kavamedžio šakelė, o kairiajame – puokštė iš vilnamedžio šakelių su baltomis dėžutėmis. Pačioje apačioje rusva juostelė su devizu „Už dievą ir mano šalį“.
Rokiškio oro uostas

Istorija

Oro uoste reguliariai skraidė An-2 tipo lėktuvai, maršrutu Rokiškis-Vilnius bei Vilnius-Rokiškis. Skrendančius lėktuvus aptarnavo septyni oro uosto darbuotojai. Dirbo ir meteorologas, nuolat informuojantis lakūnus apie oro sąlygas. Keleiviai laiką leisdavo jaukioje laukiamojoje salėje, išalkusieji užkąsdavo bufete. Šalia oro uosto buvo įrengta autobusų stovėjimo aikštelė.
Oro uostas aktyviai naudotas iki 1975 m. Skrydžiai vyko 3 kartus per dieną į Vilnių ir atgal, bilietas į vieną pusę kainavo 4 rublius, skrydis trukdavo 45 min.
Maždaug nuo 1985 m. skrydžiai iš Rokiškio į Vilnių retėjo. Brangstant degalams, didėjo bilietų kainos, oro uosto veikla darėsi nepelninga. Nutraukus keleivių skraidinimą, specialistams beliko stebėti ir fiksuoti praskrendančius lėktuvus. Apie 2000 m. iš oro uosto išgabenta tiems laikams moderni navigacinė aparatūra. Dar kurį laiką rokiškėnai skraidymo mėgėjai, susibūrę į klubą, turėjo galimybę skraidyti iš Biržų aeroklubo nuomotais orlaiviais.

Dabartinė būklė

Apleistus statinius atnaujinti, rekonstruoti ir pritaikyti turizmui ar kitokiai veiklai tikimasi gauti Europos Sąjungos paramą. Detaliojo plano, žemės nuosavybės ir kitos dokumentacijos rengimo problemos yra susijusios su besiribojančia su oro uosto teritorija 1944–1946 m. žuvusių rezistentų kapaviete ir jos sanitarinės apsaugos zonos ribomis.
Judrėnų Stepono Dariaus pagrindinė mokykla

Istorija

1908 m. „Saulės“ draugija įsteigė privačią Judrėnų pradžios mokyklą, kuri 1911 m. pertvarkyta į valdinę pradžios mokyklą.
Iki 1947 m. Judrėnuose buvo pradinė mokykla, 1947–1956 m. septynmetė, 1956–1962 m. vidurinė, 1962–1986 m. aštuonmetė, 1986–1998 m. devynmetė, 1998–2003 m. dešimtmetė, nuo 2003 m. pagrindinė.
1999 m. suteiktas lakūno Stepono Dariaus vardas.
Biruta

Istorija

Sovietmečiu kaimas priklausė „Jaunosios gvardijos“ kolūkiui. Čia buvo įrengta etnografinė sodyba, kurioje surinkti senieji buities rakandai iš apylinkių.
Dušas

Dušas yra modernaus vonios kambario dalis. Duše galima greitai nusiprausti karštu ar šaltu vandeniu, dažnai duše prausiamasi naudojantis muilu, šampūnu ar dušo želė. Prausiamasi stovint.
Frydrichas Barčas

Biografija

prūsų kilmės. Nuo 1569 m. studijavo filosofiją ir teologiją Romoje ir Vienoje. Nuo 1572 m. jėzuitas. Nuo 1576 m. vadovavo Braunsbergo vyskupijos ir popiežiškąjai kunigų seminarijoms, bajorų konviktui. 1584-1590 m. Braunsbergo jėzuitų kolegijos, 1592-1595 m. – Vilniaus akademijos rektorius. Nuo 1598 m. Lenkijos jėzuitų provincijos lietuviškosios dalies viceprovincijolas.
1586 m. dalyvavo rengiant „Ratio studiorum“. Išleido asketikos ir konfesinės polemikos raštų, pamokslų.
Adisono liga

Adisono liga (lot. morbus Addisoni) – lėtinė endokrininė liga, kuria susergama dėl dalinio ar visiško antinksčių hormoninės funkcijos išnykimo. Ligą pirmasis aprašė Tomas Adisonas 1855 m.
Dažniausia ligos priežastis – idiopatinė antinksčių žievės atrofija (autoimuninės kilmės), rečiau – tuberkuliozė, auglys, amiloidozė, sifilis, uždegimas.
Sergant Adisono liga sumažėja arba išvis nebegaminama steroidinių hormonų (gliukokortikosteroidų), sutrinka medžiagų apykaita, širdies ir kraujagyslių veikla, susilpnėja organizmo adaptacinės reakcijos ir atsparumas. Daugiausia serga 20–40 m. amžiaus žmonės.
Simptomai išryškėja po sunkios infekcinės ligos arba traumos. Ankstyvi Adisono ligos požymiai – silpnumas, nuovargis, patamsėjusi bronzinio atspalvio oda, tamsios dėmės gleivinėse. Itin padidėja veido, kaklo, krūtų spenelių, odos raukšlių, burnos ertmės pigmentacija. Vėliau ima silpti raumenys, mažėja kūno masė, kraujospūdis, ligonis praranda apetitą, vemia, viduriuoja, atsiranda impotencija, depresija. Ligai labai paūmėjus, atsiranda adisoninė krizė, kurią sukelia ūmi infekcija, trauma, operacija. Ligoniui labai silpna, skauda pilvą, mažėja kraujospūdis, gali ištikti traukuliai, koma.
Liga gydoma gliukokortikosteroidais. Ligonis turi užtektinai ilsėtis, valgyti gerai pasūdytą, daug vitaminų turintį maistą, vengti infekcinių ligų. Ištikus adisoninei krizei, būtina skubi mediko pagalba.
Gėda

Gėda – moralinis jausmas, kuris atsiranda dėl paties žmogaus ar jam artimų žmonių netinkamo moralinio elgesio. Poelgių, sukeliančių gėdą, turinys kinta priklausomai nuo visuomenės aprobuotų dorovės normų. Gėda išgyvenama kaip kankinantis neramumas, nepasitenkinimas savimi, apgailestavimas dėl netinkamo elgesio ar jo smerkimas. Išgyvenimai paprastai atsispindi žmogaus išorėje – nukreipiamos akys, parausta veidas, pakinta odos spalva.

Neurofiziologija

Su gėdos jausmu siejamas nykščio dydžio audinys, esantis priekinėje dešiniojo smegenų pusrutulio dalyje, vadinamoje Brodmano 33-iosios srities priekine juostine smegenų žieve.
Susigėdus žmonėms pakyla kraujospūdis, padažnėja širdies plakimas, pakinta kvėpavimas. Žmonės, kurių vidinė priekinė smegenų žievės dalis yra neurologiškai pažeista, reaguoja abejingiau. Ši smegenų dalis leidžia nuspėti elgesį: kuo ji mažesnė, tuo mažiau gėdos žmogus patiria. Išsiaiškinus, kaip žmogus gali prarasti gėdos jausmą ir nustačius už tai atsakingą smegenų dalį, galima anksčiau diagnozuoti tam tikras neurodegeneracines ligas.
Gražina Gleiznienė

Gražina Gleiznienė (g. 1947 m. liepos 28 d. Joniškyje) – Lietuvos restauratorė, muziejininkė.

Biografija

1971 m. baigė chemiją Vilniaus universitete. Nuo 1982 m. Istorijos ir etnografijos muziejaus, Lietuvos dailės muziejaus Prano Gudyno muziejinių vertybių restauravimo centro restauratorė. Nuo 1994 m. Lietuvos nacionalinio muziejaus restauratorė, nuo 1997 m. direktoriaus pavaduotoja restauravimui. 1996–2000 m. Vilniaus universitete dėstė archeologinio metalo konservavimą.
Plungė (laikraštis)

Istorija

Steigėja ir leidėja UAB VVARFF. Tiražas 3000 egz. Nuo 1994 m. gruodžio mėn. leido priedą „Pertrauka“.
SVT-40

Istorija

Šautuvas SVT buvo kuriamas kaip pakaitalas automatiniam šautuvui AVS-36. Pirmas variantas buvo SVT-38. kuriuo buvo ginkluota dalis Raudonosios Armijos kareivių TSRS-Suomijos kare. Eksploatuojant ir gaminant SVT-38 buvo aptikti kai kurie trūkumai, tad jis buvo modernizuotas ir tapo SVT-40.
1941 m. TSRS pagamino 1 600 861 SVT-40 (iš jų 34 782 – snaiperiniai). 1942 m. jų pagamino 264 148 (14 210 snaiperinių). Gamyba visiškai nutraukta 1945 m.

Naudojimas

SVT yra taiklūs šautuvai.
Užtaisomi buvo dviem būdais. Buvo galima įstatyti šoviniais užpildytą dėtuvę arba šovinius įstumti iš viršaus naudojant šovinių apkabas.

Trofėjiniai SVT

Tai įvertino ir Vokietijos kariuomenė – jie rinko trofėjinius SVT, remontavo juos, derino ir ginklavo savo kareivius. Dažniausiai trofėjiniai SVT atitekdavo snaiperiams ar prieš partizanus kovojusių dalinių kareiviams. Vokiečių kareiviai rastą SVT laikydavo geru trofėjumi, nes vokiški SVT analogai (savitaisiai šautuvai G-41(M) ir G-41(W)) buvo pernelyg prasti.
Vokietijos kariuomenėje trofėjiniai SVT buvo žinomi kaip SlGew 259(r) (paprasti SVT-38 ir SVT-40) bei SlGewZf 260(r) (snaiperiniai SVT).
Gana plačiai trofėjinius SVT-38 ir SVT-40 naudojo ir Suomijos kariuomenė. Joje SVT šautuvai naudoti iki 1961 m. Suomijos ginklų specialistai iki šiol stebisi, kad šis puikus to meto ginklas nebuvo populiarus Raudonojoje Armijoje.
Petras Oleka

Biografija

Gimė gydytojo šeimoje Maskvoje. Čia baigęs gimnaziją, studijavo Maskvos universitete mediciną, mokėsi dainavimo. Nuo 1916 m. pradėjo koncertuoti.
1918 m. persikėlė gyventi į Kauną, jame (su pertraukomis) gyveno 1918–1949 m.  Įstojo savanoriu į besikuriančią Lietuvos kariuomenę. Nusiųstas mokėsi Kauno karo mokykloje, 1919 m. gruodžio 16 d. ją baigė, liko, buvo kadrinis karininkas ir dėstytojas.
1918–1919 m. Juozo Naujalio muzikos mokyklos dėstytojas. 1919–1920 m. dirbo Lietuvių meno kūrėjų draugijos muzikos sekcijoje. 1920–1945 m. operos teatro solistas ir režisierius. Kūrė lietuvišką operą. Pirmajame lietuviškame Giuseppe Verdi operos „Traviata“ pastatyme atliko Daktaro ir Markizo partijas. 1922–1923 m. koncertavo Šiaurės bei Lotynų Amerikoje ir Vakarų Europoje.
Dirbdamas Valstybės teatre, dainavimo mokėsi Romoje (1925 m.), Paryžiuje (1926 m.) ir Kaune pas Teodorą Pavlovskį. 1927 m. debiutavo kaip režisierius. Nuo 1931 m. Valstybės teatro režisierius, pastatė apie 30 spektaklių. 1936 m. Buenos Airių teatre „Colon“ pastatė M. Musorgskio „Borisą Godunovą“, N. Rimskio-Korsakovo „Carą Saltaną“ ir „Kitežą“. Nuo 1929 m. dėstė solinį dainavimą Kauno muzikos mokykloje, 1933–1949 m. – Kauno konservatorijoje. 1949–1955 m. LSSR konservatorijos operos studijos vadovas. 
Mokiniai: Vytautas Blažys, Vladas Česas, Stepas Graužinis, Juozas Indra, Stasys Yla, Irena Ylienė, Juozė Krištolaitytė-Daugėlienė, Abdonas Lietuvninkas, Edvardas Kaniava, Sofija Pusdešrytė-Adomaitienė, Jonas Stasiūnas ir kt.
Palaidotas Gražiškių kapinėse (Šakių rajonas). 1981 m. pastatyto antkapinio paminklo autorius – sūnus architektas V. Oleka.
HNK Branitelj Rodoč

Istorija

Klubas įkurtas 1992 m. Žaidė Pirmoje lygoje, bet joje neįsitvirtino.
Medlaukė

Istorija

1950–1962 m. Kuršėnų rajono, 1962–1995 m. Šiaulių rajono Raudėnų apylinkės kaimas. 1950–1991 m. kaimas priklausė Raudėnų tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

Stakminiai – 3,1 km
Atuoniai – 1,5 km
Judriškė – 0,7 km
Pabalvė – 3 km
KURŠĖNAI – 17 km 
Pagelžiai – 3,4 km
Pabalvė (Šiauliai) – 1,7 km
Pėžai – 3,1 km
ŠIAULIAI – 42 km
 Čibirikai – 1,5 km
 RAUDĖNAI – 4,2 km
Oven Folsas

Oven Folsas (angl. Owen Falls) arba Nalubalė (Nalubaale) – hidroelektrinės užtvanka Ugandoje, sudaryta ties Viktorijos (Baltojo) Nilo ištakomis iš Viktorijos ežero, netoli Džindžos. Užtvanka įrengta 1954 m. Dėl jos Viktorijos ežero lygis pakilo 3 m, buvo užlieti seniau Nile buvę Oveno ir Ripono kriokliai. Iš viso Oven Folso patvanka sudaro 76 000 km² tvenkinį, esantį Ugandos, Kenijos ir Tanzanijos teritorijose.
Užtvanka pastatyta hidroenergijos (180 MW) reikmėms.
EE-T1 Osório

Kūrimas

Tankas imtas kurti 1982 m. Pirmasis prototipas buvo pabaigtas 1985 m.
Tanką EE-T1 ketino pirkti Saudo Arabijos armija. Tankas EE-T1 konkurse varžėsi su Prancūzijos AMX 40, JAV M1 Abrams ir D.Britanijos Challenger 1 ir laimėjo. O 1989 m. rugsėjį Saudo Arabija neskelbdama pasirinko M1 Abrams, ir apie tą baują sprendimą paskelbė netrukus po Irako įsiveržimo į kaimyninį Kuveitą, kas sukėlė Persų įlankos karą. Kompanija Engesa bankrutavo, nors ant šio tanko važiuoklės buvo suprojektuotos įvairios kitos kovos mašinos. Du pagaminti prototipai atiteko Brazilijos armijai. Iš viso buvo pagaminti 4 prototipai.
Brazilijos armija užsakė Vokietijos tankus Leopard 2.
Mecas

Istorija

Mecas išaugo romėnų gyvenvietės Divodurum vietoje, kurios vietoje 700 m. pr. m. e. buvo pastatyta tvirtovė ir galų gyvenvietė Mediomatrica. Romos laikais buvo prekybos ir amatų centras, nuo IV amžiaus – vyskupų rezidencija. Nuo V a. miestas imamas vadinti Mettis. Buvo svarbiausias karolingų atgimimo kultūros centras. X a. – svarbus Lotaringijos ekonomikos ir politikos centras. XIII a. tapo laisvuoju imperijos miestu. 1552 m. prijungtas prie Prancūzijos, paverstas stipria karine tvirtove. 1871 m. atiteko Vokietijai, bet 1919 m. pagal Versalio sutartį vėl grąžintas prancūzams. 1940–1944 m. buvo okupuotas Trečiojo Reicho.
Stanislovas Čatrauskas

Stanislovas Čatrauskas (g. 1937 m. spalio 20 d. Kviedžiuose, Širvintų rajonas) – Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) teisėjas.

Biografija

1961-1966 metais baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1958–1961 m. atliko karinę tarnybą TSRS. 1965–1973 – Švenčionių rajono teismo teisėjas, 1973–1990 – Lietuvos Respublikos Aukščiausiojo Teismo teisėjas, nuo 1990 m. iki 2002 m. spalio 20 d. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas.
Vedęs. Žmona Jadvyga (g. 1941 m.). Sūnūs Arūnas (g. 1966 m.) bei Rimantas (g. 1974 m.).
Karajakupovo kultūra

Karajakupovo kultūra – ankstyvųjų viduramžių archeologinė kultūra, ją išskyrė G. Matvejeva pagal 1962 m. ir 1967 m. kasinėtą Karajakupovo (Čišmų rajonas, Baškirija) piliakalnį.

Arealas

Karajakupovo kultūra VIII a. – IX a. paplitusi Pietų Urale, Pauralėje, Demos, Belos ir Karnos baseinuose. Kultūros pagrindas – Kušnarenkovo kultūra.

Kultūra

Karajakupovo kultūros žmonės – pusiau klajokliai, vertėsi gyvulininkyste ir žemdirbyste. Naudojo lipdytą keramiką – apskritadugnius puodus, prie kaklelio puoštus ornamentais – duobutėmis, zigzagų juostomis ir brūkšneliais, vainikas dažniausiai puoštas smulkiomis įkartomis. Karajakupovo kultūrai būdingi įtvirtinti piliakalniai (manoma, sezoninė stovykla) su gyvenamaisiais būstais – palapinėmis arba jurtomis.
Mirusiuosius laidojo pilkapiuose, negiliose duobėse, aukštielninkus (galvūgalyje dėtas molinis indas su maistu ar gėrimu, kojūgalyje – suvyniota arklio oda ar arklio pakinktai) su įkapėmis, viename pilkapyje randama nuo 1-3 iki 20-30 mirusiųjų kapų, ritualinių žirgų galvų palaidojimų. Vyrų kapuose rasta ginklų (geležinių ir kaulinių strėlių antgalių, kalavijų, kovos kirvių), moterų – papuošalų (bronzinių ar sidabrinių pakabučių, karolių, apyrankių, medalionų). Karajakupovo kultūros kapuose rasta dirhemų, kurie rodo prekybinius ryšius su Vidurinės Azijos gyventojais.
Plungės rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Plungės rajono savivaldybės taryba – Plungės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 2007 m. vasario 25 d. visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal proporcinę rinkimų sistemą ir Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus.

Veikla

Pirmasis posėdis įvyko 2007 m. balandžio 4 d. Mere išrinkta Elvyra Valerija Lapukienė, mero pavaduotoju Juozas Šlepetis. Administracijos direktoriumi paskirtas Albertas Krauleidis.
Bozašči

Bozašči (kaz. Бозащы) arba Buzači (rus. Бузачи) – pusiasalis vakarų Kazachstane, Mangystau srityje; Mangyšlako pusiasalio šiaurinė, lyguminė dalis. Išsikiša į šiaurės rytinę Kaspijos jūros dalį. Ribojamas Mangystau įlankos vakaruose, Kaidako įlankos rytuose ir Negyvojo Kultyko įlankos šiaurėje. Aukštis iki 61 m (pietryčiuose).
Plyti dykumos, šiaurėje – druskožemiai. Yra naftos ir gamtinių dujų telkinių.
Norbertas Vėlius

Istorija

1947–1954 m. mokėsi Laukuvos vidurinėje mokykloje. Ją baigęs pasiliko mokytojauti.
1957–1962 m. Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Nuo pirmo kurso (1957 m.) pradėjo rinkti tautosaką ir užrašė per 30 000 lietuvių tautosakos vienetų.
1962–1989 m. dirbo Lietuvos MA Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1984 m. paskirtas Tarybų Lietuvos enciklopedijos moksliniu konsultantu.
1989 m. apsigynė daktaro disertaciją „Chtoniškasis lietuvių mitologijos pasaulis“. Tais pačiais metais už mokslinį darbą apdovanotas Lietuvos valstybine premija, po metų – Mato Slančiausko premija už tautosakos rinkimą, o 1993 m. už kraštotyros ekspedicijas ir monografijas – Jono Basanavičiaus premija.
Nuo 1990 m. – Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto vyriausiasis mokslinis bendradarbis. Vytauto Didžiojo universitete Kaune nuo 1989 m. dirbo Antropologijos, o vėliau Etnologijos ir folkloristikos katedros vedėju. Tais pačiais metais pakviestas į JAV susipažinti su ten esančiais lietuvių tautosakos rinkiniais ir dalyvauti Čikagos VI meno ir mokslo simpoziume, kur skaitė pranešimą „Lietuvių etninė kultūra Vytauto Didžiojo universitete“.
1992 m. suteiktas profesoriaus vardas.

Veikla

Daugelį metų N. Vėlius dėstė tautosakos kursą Šiaulių universitete, vadovavo studentų tautosakos praktikai, dėstė lietuvių etninės kultūros įvado ir mitologijos kursus Vytauto Didžiojo ir Vilniaus universitetuose, Muzikos ir Dailės akademijose.
Jis buvo Lietuvos mokslininkų sąjungos tarybos ir Lietuvos MA Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto mokslinės tarybos narys, Vytauto Didžiojo ir Klaipėdos universitetų senatų narys, žurnalų Lituanistika, Mokslas ir Lietuva, Liaudies kultūra redakcijų kolegijų narys, Lietuvos mokslo tarybos Kvalifikacijos komisijos pirmininkas. Jo iniciatyva buvo įsteigta Lietuvių etninės kultūros draugija ir Etninės kultūros globos taryba.

Ekspedicijos

N. Vėlius aktyviai dalyvavo Kraštotyros draugijos veikloje, organizavo ekspedicijas, rinko ir užrašinėjo tautosaką ne tik Lietuvoje, bet ir Rusijoje, Baltarusijoje, Lenkijoje – kaimuose kur gyveno lietuviai.
Iš surinktos medžiagos drauge su bendraautoriais parengė kraštotyros monografijas: Zervynos (1964), Ignalinos kraštas (1966), Dieveniškės (1969), Merkinė (1970), Dubingiai (1971), Kernavė (1972), Dubičiai (1989), Gervėčiai (1989), Lietuvininkų kraštas ir Lietuvininkų žodis (1995), Lydos krašto lietuviai (t. 1–2, 2002) ir kt.
San Martino departamentas

Istorija

Tupako Jupankio laikais kraštas buvo pajungtas į Inkų imperiją. 1540 m. čia atvyko ispanai ir įkūrė Mojobambą – pirmąjį savo miestą Amazonijoje. Misionieriai susidūrė su ženkliu indėnų pasipriešinimu. XIX–XX a. pr. teritorijos įsisavinimas paspartėjo dėl kaučiuko bumo. 1906 m. buvo sudarytas San Martino departamentas. Vėliau įvairių valdžių metais departamentą bandyta prijungti prie aplinkinių teritorijų ar padalinti, tačiau gyventojai tam pasipriešindavo. XX a. pab. San Martino departamentas tapo svarbi „Švytinčio Kelio“ ir kitų antivalstybinių grupuočių slaptaviete.

Geografija

Departamentas įsikūręs rytinėse Andų pašlaitėse, apaugusiuose rūko miškais, vadinamose Jungasu. Rytuose kalnai nusileidžia į Amazonės lygumą, apaugusią džiunglėmis ir išvagotą upių.
Upės priklauso Amazonės baseinui: Hualjaga, Majas, Tukačis. Yra nedidelių ežerų, šlapynių. Kalnuose gausu krioklių.
Klimatas tropinis, karštas ir drėgnas. Temperatūra metų bėgyje gan pastovi, laikosi ~25 °C. Per metus iškrenta 1200–1500 mm kritulių, kalnuose dažnas rūkas.
Įsteigti Rio Abiseo (pasaulio paveldo objektas), Žydrosios Kordiljeros nacionaliniai parkai, Aukštutinio Majo saugomas miškas.

Ekonomika

San Martino departamentas yra pagrindinis palmių aliejaus ir ryžių tiekėjas šalyje, taip pat auginami manijokai, bananai, kakava, kava, kukurūzai, medvilnė, jamsai, koka, įvairūs vaisiai. Verčiamasi gyvulininkyste. Yra naftos, gamtinių dujų, akmens anglies, aukso telkinių. Kertami miškai. Įrengtos hidroelektrinės. Maisto, statybinių medžiagų, medienos apdirbimo, tekstilės pramonė.

Gyventojai

Didžioji dauguma departamento gyventojų yra ispanakalbiai metisai ir baltieji. Indėnai sudaro ~3 % krašto gyventojų: čajahvitai, kečujai (ljakuašai), agvarunai.
Šveicariškas vynas

Istorija

Vyno gamybos ir vynuogininkystės tradicijos Šveicarijoje senos, mažiausiai siekia romėnų laikus.
Pirmasis butelis, pagamintas iš keramikos, buvo aptiktas Valė kantone, netoli Sembrancher, keltų laikų moters kape (II a. pr. m. e.). Įrašas ant butelio rodo, kad butelyje buvo vynas.
Apie 150 m. pr. m. e. (keltų laikai) dabartinio Valė teritorijoje žmonės mirusiesiems į kapus dėdavo vyno ir tikriausiai gėrė tokį vyną. Po šimtmečio pasirodė romėnų amforos.
Lakrosas

Lakrosas - komandinė sporto šaka, kurioje žaidėjai naudoja raketlazdę su tinkleliu jos gale, skirtu sugauti, nešti ir mesti kamuoliuką į priešininkų komandos vartus. Laimi komanda, kuri įmeta kamuoliuką į priešininkų komandos vartus.

Termino atsiradimas

Egzistuoja dvi termino lacrosse atsiradimo versijos. Viena jų teigia, kad pavadinimas kilo nuo la jeu de la crosse, prancūziškai reiškiančio 'lauko ritulys'. Kitų teigimu, lacrosse atsirado iš to, kad misionierių vyskupai turėjo lazdas, kurios vadintos crossier.

Šiuolaikinis lakrosas

Toks, koks žaidžiamas dabar, lakrosas pirmąkart atsirado Kanadoje apie 1840 m. 1856 m. kanadietis dr. William George Beers įkūrė pirmąjį lakroso klubą - Monrealio lakroso klubą (Montreal Lacrosse Club). Pirmajame XX a. dešimtmetyje lakrosas paplito JAV ir Kanados mokyklose, koledžuose ir universitetuose. Praėjus šimtmečiui, lakrosas yra itin populiarus akademinio jaunimo gretose. Pagal žiūrovų lankomumą šis žaidimas pirmauja tarp visų nacionalinės studentų atletų asociacijos (NCAA) rengiamų sporto varžybų.
1987 m. JAV įkurta pirmoji profesionali lakroso lyga Eagle Pro Box Lacrosse League. 2001 m. lyga reorganizuota į Major League Lacrosse (MLL). Lygos lankomumo rekordas – 20 116 žiūrovų.

Tarptautinis lakrosas

1904 m. ir 1908 m. lakrosas buvo įtrauktas į Olimpinių vasaros žaidynių programą kaip visateisė sporto šaka. 1924 m., 1932 m. ir 1948 m. Olimpinėse vasaros žaidynėse lakrosui buvo suteiktas parodomųjų varžybų statusas.
Šiuo metu vyksta oficialūs lakroso vyrų, moterų bei jaunių iki 19 m. vaikinų ir merginų pasaulio ir Europos čempionatai. Stipriausiomis laikomos JAV ir Kanados rinktinės. Nuo 1967 m. kas ketverius metus vykstančias vyrų pasaulio pirmenybes 8 kartus laimėjo amerikiečiai, likusius 2 – kanadiečiai. Žaidimas populiarėja ir Europoje bei Azijoje. Lietuvoje lakroso federacijos nėra, nevyksta ir oficialios varžybos.

Žaidimo taisyklės

Kiekvieną komandą aikštėje sudaro po dešimt žaidėjų: 1 vartininkas, 3 gynėjai, 3 saugai ir 3 puolėjai. Žaidėjai turi lazdas, kurių ilgis priklauso nuo aikštės pozicijos. 1 m ilgio lazdą turi saugai ir puolėjai, ilgesnes 1,3-1,8 m ilgio lazdas dažniausiai naudoja vartininkas ir gynėjai.
Tarptautinis lakrosas žaidžiamas lauke, žolės arba sintetinės dangos aikštėje, kurios matmenys – 100 m x 55 m. Laimi ta komanda, kurios žaidėjai pelno daugiau įvarčiu.

Šaltiniai

"Sportas: Išsamus iliustruotas žinynas". - Vilnius, 2003 m., p. 228-229.
Romano Prodi

Biografija

R. Prodi gimė 1939 m. rugpjūčio 9 d. Skandijano mieste, Emilija-Romanija regione. Savo šeimoje jis buvo aštuntas iš devinių vaikų. Jis turi dvi seseris ir šešis brolius, iš kurių vienas – Vittorio Prodi – taip pat yra politikas.
Romanas Prodi 1961 m. baigė teisės studijas Katalikų universitete Milane (Università Cattolica di Milano). Mokėsi podiplominėse studijose Milane, Bolonijoje ir Londono Ekonomikos Mokykloje (London School of Economics). 1969 m. vedė Flaviją Franzoni, turi du vaikus. Su visa šeima Prodi gyvena Bolonijoje.

Mokslinė ir profesinė veikla

Nuo 1963 m. jis buvo Bolonijos universiteto politikos mokslų skyriaus asistentas. 1966 m. gavo profesoriaus laipsnį ir profesoriavo iki 1999 m. Pagrindinės mokslinės veiklos kryptys buvo smulkaus ir vidutinio verslo vystymas ir antitrestinė politika. Vėliau užsiėmė valstybės ir rinkos santykių problemomis ir įvairių kapitalizmo modelių dinamikos nagrinėjimu.
Prodi yra gavęs apie 20 įvairių garbės laipsnių iš universitetų bei įvairių įstaigų Italijoje bei kitose šalyse Europoje, Azijoje, Afrikoje ir Šiaurės Amerikoje.
Nuo 1984 iki 1995 m., su pertrauka tarp 1989 ir 1993 m., Prodi buvo didžiausio Italijos valstybinio holdingo prezidentas.