google/wiki40b huggingface dataset:
Kerti – eini šachmatai

Kerti – eini šachmatai (angl. Take & Make) – tai pasakiškų šachmatų rūšis, kurioje kertančioji figūra, tuo pačiu ėjimu, iš nukirstosios figūros laukelio, dar privalo eiti kaip nukirstoji figūra.
Pav., jei bokštas nukerta rikį, tai jis dar privalo eiti (ne kirsti) kaip rikis.
Figūra gali kirsti priešininko figūrą tais atvejais, kai ji po privalomo ėjimo patenka į laisvą laukelį. Kai to padaryti neįmanoma, kirtimas yra negalimas. 
Pėstininkas yra aukštinamas, tik kai po privalomo ėjimo jis atsiduria (lieka) paaukštinimo gulstinėje. (tik ne po figūros kirtimo paaukštinimo gulstinėje, jei jam po privalomo ėjimo teks palikti šią gulstinę). Kitais atvejais figūros vaikšto, kerta, šachuoja pagal tradicinių šachmatų taisykles.
Pagal kerti – eini šachmatų taisykles sukurta: sutarto mato, retro, sutarto atvirkščio mato, serijinių ėjimų, refleksinio, tiesioginio mato uždavinių.
Kerti – eini šachmatų nuostatos panaudojamos ne tik uždaviniuose sudarytuose tradicinėmis, bet ir su  pasakiškomis figūromis. Dalyvauja konkursuose.
Kerti eini šachmatai turi atmainą: Antikerti – eini.

Kerti eini šachmatų istorija

Kerti – eini šachmatų taisykles 2006 m. pasiūlė vokiečių šachmatų kompozitorius Hartmutas Laue ( Hartmut Laue ). Jos buvo pristatytos žurnale The problemist 2006 m.
Komatitas

Komatitas – ultramafinė efuzinė magminė uoliena, kurioje mažai SiO₂, mažai K₂O, mažai Al₂O₃, ir ypatingai daug MgO, taip pat uoliena turi savitą struktūrą. Šią struktūrą sudaro pailgi, adatiški olivino, kartais pirokseno kristalai. Ši struktūra gavo spinifekso struktūros pavadinimą, pagal panašumą į vieną Australijos augalą Spinifex sericeus. Struktūra susidaro iš peršaldyto lydalo. Aukštos temperatūros masei labai staigiai vėstant, pavyzdžiui, išsiliejimas įvyko po vandeniu.
Uolienos pavadinimas kilo iš Komati upės Pietų Afrikoje. Šioje vietoje 1969 m. buvo atrasta geologų brolių Viljoen'ų.
Gezo kalba

Istorija ir literatūra

Yra išlikusių daug autentiškų parašytų šia kalba tekstų.
Kackonys

Istorija

Iki 1954 m. – Kackonių apylinkės centras.
Tervetės valsčius

Geografija

Tervetės valsčius vakaruose siejasi su Duobelės savivaldybės Penkulės, Aurų, rytuose – su Krimūnų valsčiais bei su Jelgavos savivaldybės Zaleniekų valsčiumi, pietuose – su Tervetės savivaldybės Augštkalnės ir Bukaišų valsčiais. 
Didžiausios gyvenvietės: Kruonaucė (688 gyv.), Tervetė (428), Zelmeniai (365), Mežmaliešiai (224), Klūnos (202).
Upės: Tervetė, Skujenė, Aucė.
Vandens telkiniai: Indranų tvenkinys, Kruonaucės malūno tvenkinys.

Ekonomika

Valsčiaus pagrindinė ūkio šaka – žemės ūkis, veikia agrofirma „Tervetė“.
Futbolo savaitė

Futbolo savaitė – Lietuvos futbolo sąjungos laikraštis, ėjęs 1990–1994 m. Vilniuje.

Istorija

Teikė informaciją apie futbolo varžybas, rašė šios sporto šakos ugdymo klausimais. Tiražas 1990 m. – 10 000 egz., 1994 m. – 3800 egz. 1995–1999 m. ėjo kaip laikraščio „Lietuvos sportas“ sezoninis priedas.
Alisė Laua

Biografija

1934 m. baigusi Rygos mokytojų institutą mokytojavo. 1951 m. baigė Latvijos universitetą, 1954 m. filologijos mokslų kandidatė. 
1954–1981 m. Latvijos universiteto dėstytoja, docentė, 1964–1976 m. Latvių kalbos katedros vedėja.

Moklsinė veikla

Daugiausia tyrinėjo latvių kalbos fonetiką, frazeologiją, žodyną, rašybos ir tarties problemas. Su kitais parašė mokomųjų knygų mokykloms.
Imperatorius Albrechtas II

Biografija

Kilęs iš Habsburgų dinastijos. Tėvas Albrechtas IV Austras, motina Joana Sofija Bavarė. Imperatoriaus Zigmanto I žentas.

Valdymas

Šiaurės Austrijoje žemvaldžių ginčams nagrinėti įsteigė teisėjų instituciją, kraštą padalijo į administracines sritis. Čekijoje kovojo su husitais, į karaliaus sostą kėlusiais Lenkijos valdovo Vladislovo III Varniečio brolio Kazimiero kandidatūrą. Jo užsienio politikos svarbiausias uždavinys buvo sustabdyti turkų veržimąsi. Vengrijoje per kovas su turkais susirgo dizenterija ir pakeliui į Vieną mirė.
Vesnovo kaimo gyvenvietė

Istorija

Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje su Aleksejevkos kaimo, Krasnoznamensko miesto gyvenvietėmis, rytuose su Dobrovolsko, pietuose su Iljušino, Kubanovkos, vakaruose – su Lunino kaimo gyvenvietėmis.
2010 m. Rusijos gyventojų surašymo duomenimis buvo 2121 gyventojas.
Protėvių takais

Protėvių takais – Lietuvos partizanų laikraštėlis, ėjęs apie 1952–1955 m.

Istorija

Leido Lietuvos laisvės kovotojų sąjunga. Išėjo 9 numeriai po 200 egz.
Džebel Ali Palmė

Džebel Ali Palmė – dirbtinio salyno projektas, vienas iš trijų Palmių salų projektų Dubajuje, Jungtiniuose Arabų Emyratuose. Nuo 2008 m. statybos sustabdytos.
Nyredhaza

Istorija

Nyredhaza pirmą kartą paminėtas 1209 m. XV a. viduryje miesto gyventojų skaičius siekė 400 žmonių. XVI a. miestą sugriovė turkai, tačiau XVII a. viduryje miestas vėl atgimė. 1786 m. Nyredhazoje jau gyveno 7,5 tūkst. gyventojų. Dauguma jų buvo iš Slovakijos atvykę kolonistai.

Lietuviai

Nyredhazoje virš 30 metų gyveno keliautojas fotografas Paulius Normantas (1948–2017).
Kaukazo Emyratas

Istorija

Kaukazo Emyratas paskelbtas Ičkerijos-Rusijos konflikto pasėkoje, nepavykus pasiekti Ičkerijos valstybės diplomatinio pripažinimo, ir kuomet didelė dalis ginkluotų čečėnų dalinių pakriko. Kariniai veiksmai buvo peržengę Čečėnijos sienas, ir nuo tol prasidėjo nuolatiniai susirėmimai tarp partizanų ir Rusijos federalinės kariuomenės, OMON bei FSB dalinių Ingušijoje, Dagestane, Kabardos Balkarijos respublikose. Ingušijoje itin smarkūs susirėmimai ir gerai organizuoti partizanų reidai vykdavo 2003–2007 m. Didesni ar mažesni susišaudymai Šiaurės Kaukazo respublikose vyko kasdien. Tokios kovos turi gilias istorines šaknis – dar 1830–1863 m. šiame regione virė aršios čečėnų, ingušų, avarų, lezginų bei kitų tautų atstovų kovos su carinės Rusijos kariuomene. Šioms kovoms ilgą laiką vadovavo legendinis vadas Šamilis. Šiaurės Kaukazo tautų istorijoje XVIII a. ir vėliau egzistavo nepriklausomi imamatai.
D. Umarovas 2001–2002 ragino pradėti globalinį džihadą ir buvo prisiėmęs atsakomybę už virtinę kruvinų išpuolių. Autoritetingas karo vadas konfliktavo su kai kuriais jo valdžios nepripažįstančiais karo vadais ir Vakaruose gyvenančiais žymaus čečėnų lyderio Achmedo Zakajevo šalininkais. Kremliui pavaldus Čečėnijos prezidentas Ramzanas Kadyrovas yra pareiškęs: „Žinau, kad jėgos struktūrų pareigūnai ieško šio banditų vado. Ir šios paieškos tęsis tol, kol Umarovas bus pagautas arba likviduotas.“ Sukilėliai apie emyro D. Umarovo žūtį, paskelbę ji kankiniu, pranešė 2014 m. kovą.

Veikla

Emyratas yra sukurtas, siekiant pagyvinti islamistinį pogrindį Šiaurės Kaukaze ir plėsti pasipriešinimą ne tik Čečėnijoje, bet ir Dagestane, Ingušijoje, Kabardos Balkarijoje, Karačajų Čerkesijoje, dalyje Stavropolio krašto ir Šiaurės Osetijos. Emyratą sudaro šešios provincijos (vilajatai): Čečėnija (Nochčijčo), Ingušija ir Šiaurės Osetija (Gjalgjaičo), Adygėja ir pietinė Krasnodaro regiono dalis (Čerkesija), Dagestanas, bendras Kabardos, Balkaro ir Karačajų vilajatas, Nogajaus stepės vilajatas (šiaurinė Krasnodaro regiono dalis ir Stavropolio regionas). Skirtingos gyventojų grupės, susijungusios į besislapstančias mobilias ginkluotas grupes, tęsia partizaninį karą prieš federalinę kariuomenę. Emyrato ideologinis pasipriešinimo pagrindas – salafija (vahabizmas) ir gazavatas (Kaukazo musulmonų šventasis karas, džihadas).
2010 m. vasario 8 d. Rusijos Aukščiausiasis Teismas generalinės prokuratūros teikimu uždraudė Kaukazo Emyrato veiklą Rusijos teritorijoje ir pripažino jį teroristiniu. 2011 m. JAV paskelbė Emyratą teroristine organizacija, Jungtinės Tautos priskyrė Emyratą prie grupių, susijusių su „Al Qaeda“.
Pagrindinis Emyrato informacinio karo įrankis – nuo 1999 m. veikianti internetinė svetainė „Kavkaz Center“, kuriame informacija pateikiama rusų, anglų, ukrainiečių, arabų, turkų kalbomis. Šį tinklalapį Rusijos valdžia ne kartą bandė uždrausti. Emyrato vadų nuomone, daugelio mažų musulmoniškų tautų gynybinė sąjunga turėtų būti pagrįsta šariato teise, kuri ignoruoja tautiškumą ir vienija žmones tikėjimo bei jo tradicijų pagrindu.
Trečiasis Egipto tarpuvaldis

Politinė raida

Jau XX (Ramezidų) dinastijos laikais prasidėjo nesutarimai sostinėje tarp faraonų ir Amono žynių, kurie įgijo vis didesnę valdžią. Tikriausiai tai lėmė, kad po Ramzio XI mirties Tėbuose nebeliko faraono, o Žemutinio Egipto valdovu apie 1070 m. pr. m. e. tapo Smendis, kurio sostinė buvo Tanio miestas, tuo tarpu žyniai ir toliau viešpatavo Aukštutiniame Egipte. Smendis žinomas kaip XXI (Tanio) dinastijos įkūrėjas. Archeologiniai radiniai nerodo buvus priešiškumo tarp Tanio valdovų ir Tėbų Amono žynių. Kartais jie buvo susiję giminystės ryšiais. Šiuo metu Karalių slėnio kapai Tėbų nekropolyje galutinai buvo išplėšti. Tai pabaigė patys Amono žyniai, kurie surinko karališkąsias mumijas ir palaidojo jas slėptuvėje prie Deir al Bachri ir kitą grupę − slėptuvėje Amenchotepo II kape (išskyrus Tutanchamoną, kurio kapo vieta buvo užmiršta).
Egipto gyvenime vis labiau įsigalėjo svetimšaliai. Tarp jų buvo libiai, kilę iš vakarinių dykumų. Apie 950 m. pr. m. e. vienos jų genties, mešveš, atstovas ir Bubasčio valdovas Šošenkas I įkūrė XXII (libių) dinastiją ir suvienijo Egiptą su stipria valdžia. 837 m. pr. m. e., po Osorkono viešpatavimo, vienybės vėl nebepavyko išlaikyti ir šalyje kilo pilietinis karas. Nors XXII dinastija išlaikė valdžią Žemutiniame Egipte, Aukštutiniame įsigalėjo atskira dinastinė atšaka (XXIII dinastija). Tačiau tiek XXII, tiek XXIII dinastijos nebuvo labai stiprios, ir VIII a. pr. m. e. viduryje visas Egiptas suskilo į daug smulkių valstybėlių. XXII dinastija liko valdyti iš Tanio, XXIII dinastija – iš Tėbų, naujai įsikūrusi XXIV dinastija – iš Sajo. Be šių, buvo kelios tradiciškai nenumeruojamos dinastijos, kurios valdė iš Hermopolio, Herakleopolio, Busirio, Leontopolio.
Nusilpęs Egiptas tapo masalu augančioms aplinkinėms imperijoms. Ypač smarkiai augo Kušo karalystė pietuose, kurios valdovas Pijė 732 m. pr. m. e. surengė grandiozinį žygį į šiaurę ir nukariavo visą Aukštutinį ir Žemutinį Egiptą. Jis paskyrė vietos kunigaikščius savo vietininkais, tačiau jo dinastijos sostinė buvo ne Egipte, o Kuše (Napatoje). Tai – XXV (Kušo) dinastija. Tokiu būdu, Egiptas pirmą kartą istorijoje ėmė priklausyti kitai valstybei, tapo kitos valstybės provincija. Kušitams valdant, suvienytoje teritorijoje atgimė menas ir kultūra, kurioje kūrybiškai maišėsi egiptiečių ir Nubijos kultūros elementai.
Tuo pat metu šiaurės rytuose augo Asirijos galia. 671 m. pr. m. e. asirai užpuolė kušitų valdomą Egiptą (tuo metu faraonu buvo Taharka), o 664 m. pr. m. e. laimėjo karą, užimdami Memfį ir Tėbus, išvydami Taharkos įpėdinį Tanutamoną. Kušo valdovai ir toliau liko valdyti savo valstybę iš Napatos, tiesa, jau be Egipto. Asirai savo vietininkais visame Egipte paskyrė Sajo vietininką Psametiką I, kuris netrukus paskelbė nepriklausomybę nuo Asirijos ir įkūrė XXVI dinastiją (arba Vėlyvąją karalystę).
Meilės įvykių kronika (filmas)

Kūrimo aplinkybės

1984 m. režisierius A. Wajda perskiatė prieš dešimtmetį išleistą T. Konwickio knygą „Meilės įvykių kronika“. Wajda iškart suprato, radęs medžiagą naujam filmui, kokios seniai ieškojo. Po savaitės suradęs autorių, gavo jo sutikimą, o dar po dviejų savaičių jau gruodžio 17 d. turėjo viceministro Bajdoro leidimą statyti filmą (tik su sąlyga, kad filmas nebus filmuojamas Vilniuje). Filmas buvo kuriamas iki 1985 m. gegužės, tačiau ne dėl režisieriaus kaltės premjera buvo užlaikoma. Filmas pirmą kartą parodytas 1986 m. rugsėjį, Gdansko kino festivalyje, o jo premjera įvyko 1986 m. lapkričio 24 d.
Nors filmas buvo kuriamas sudėtingos politinės padėties Lenkijoje metu (neseniai buvo krašte įvesta karo padėtis), tačiau Wajdos ir Konwickio sukurtas filmas buvo vienas svarbiausių aštuoniasdešimtųjų kino įvykiu. 
Nepažįstamojo vaidmenį šiame filme atlieka pats romano autorius, rašytojas T. Konwickis.
Filme skaitomos ištraukos iš A. Mickevičiaus „Pono Tado“, kur filmo veiksmo vieta sugretinama su Mickevičiaus aprašytu prarastu kraštu, kuris liks visada švarus ir tyras, kaip pirmoji meilė. Pats Konwickis gimė ir užaugo Pavilnyje, o režisierius Wajda (gimęs tais pačiais metais) – Suvalkų apylinkėse, kuris pagal savo kraštovaizdį ir etniškumą yra labai artimas Vilniaus kraštui.
Scena su Vilniaus Aušros vartais filmuota Liubline.
Borut Pahor

Biografija

B. Pahoras gimė Postoinoje, Slovėnijos Socialistinėje Respublikoje (buv. Jugoslavija). Vaikystę leido Nova Goricoje, čia 1983 m. baigė vidurinę mokyklą.
1987 m. baigė politikos mokslų studijas Liublianos universitete, apsigindamas diplomą tema „Neprisijungimo judėjimas“.

Politinė karjera

Studijų metais įsitraukė į Slovėnijos komunistų partijos veiklą. 1989 m. buvo vienas iš demokratinio judėjimo šalyje steigėjų. 1990 m. pirmą kartą išrinktas Slovėnijos parlamento nariu. 1990-ųjų pabaigoje tapo vienu iš labiausiai pastebimų kairiųjų centristų lyderių Slovėnijos politikoje.
2000 m. išrinktas Valstybės susirinkimo Nacionalinės asamblėjos (žemutinių rūmų) pirmininku. Šiame poste praleido ketverius metus.
2004 m. tapo Europos parlamento nariu.
2008–2012 m. – Slovėnijos ministras pirmininkas.
2012 m. B. Pahoras dalyvavo šalies prezidento rinkimuose. Pirmajame ture surinko 41,9 % rinkėjų balsų, užimdamas pirmąją vietą, palyginti su priešininko Danilo Türk 37,2 %. Antrajame ture, vykusiame gruodžio 2 d., rinkimus įtikinamai laimėjo surinkęs 67,44 % balsų.
2017 m. lapkričio 12 d. perrinktas Sovėnijos prezidentu antrajai kadencijai.
Alachas

Alacho vardai (‘al-‘asmawl husna)

Tai yra arabiški Dievo vardai, kuriais musulmonai vadina Alachą. Šie vardai yra minimi korane ir apima įvairias Alacho savybes. Žodis [‘allah] yra laikomas tikriniu ir tikruoju Dievo vardu. Sunoje, viename hadise yra minimi 99 Alacho vardai. Ši ištrauka iš korano iš esmės atspindi musulmonų požiūrį į šiuos vardus:
Koranas 7:180
„Allah turi nuostabiausius vardus, tad vadinkite Jį šiais vardais, ir palikite tuos, kurie peikia Jo vardus“
Vytautas Vaclovas Tumėnas

Biografija

Nuo 1926 m. mokytojavo Kauno pradžios mokyklose. Nuo 1932 m. Kauno apskrities pradžios mokyklų inspektorius, vėliau dirbo knygų leidimo komisijoje. 1939–1940 m. žurnalo „Tautos mokykla“ redaktorius. 1942 m. baigė Vilniaus universitetą, 1941–1943 m. dirbo Vilniaus amatų mokykloje. Bendradarbiavo spaudoje, rašė švietimo, mokymo, vaikų auklėjimo klausimais. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Aktyvus antinacistinės rezistencijos dalyvis, 1943 m. kovo 17 d. suimtas ir išvežtas į koncentracijos stovyklą.
Simonas Martynas Kozlovskis

Biografija

Gimė 1819 m. lapkričio 5 d. Alytuje, tėvai – Jonas ir Magdalena Lenkevičiūtė Kozlovskiai. Baigęs Kėdainių gimnaziją, 1839 m. įstojo į Vilniaus vyskupijos seminariją, vėliau tęsė studijas Dvasinėje akademijoje Peterburge, kurią baigęs 1844 m. gavo kunigystės šventimus. 1845 m. birželio 22 d. įgijo telogijos magistro laipsnį.
1845–1848 m. dėstė homiletiką ir Šv. Raštą Vilniaus vyskupijos seminarijoje, vėliau – Bažnyčios istoriją ir Kanonų teisę Akademijoje, nuo 1851 m. iki 1863 m. ėjo Vilniaus vyskupijos seminarijos rektoriaus pareigas. 1852 m. tapo kapitulos kanauninku. Galimybė pakilti kapitulos hierarchijoje S. Kozlovskiui atsirado tiktai A. S. Krasinskio vyskupavimo metais: mirus prelatui kantoriui Aleksandrui Vrublevskiui į jo vietą 1862 m. rugsėjo 17 d. ir buvo paskirtas.
1866 m. pradėjo dirbti Sankt Peterburgo dvasinėje akademijoje, kurios rektoriumi buvo paskirtas 1877 metais. 1883 m. popiežius Leonas XIII paskyrė S. Kozlovskį Lucko ir Žytomyro vyskupu, eidamas šias pareigas buvo lojalus carinei valdžiai. 1891 m. paskirtas Mogiliavo arkivyskupu. Mirė 1899 m. lapkričio 26 d. Sankt Peterburge.
Et cetera

Et cetera, trumpiniai etc., etc, &c., ar &c, – lotynų kalbos frazė, prigijusi daugelyje kalbų, reiškianti „ir taip toliau“, „ir panašiai“, arba sutrumpinus – „ir t. t.“, „ir pan.“ Frazė dėl patogumo dažnai vartojama sutrumpinta forma, be to, neverčiant iš originalo kalbos, ypač mokslinio stiliaus raštuose.

Kilmė

Lotyniška et cetera yra vertinys iš sen. gr. καὶ τὰ ἕτερα (kai ta hetera) - „ir kiti dalykai“, „ir kita“. Labiau paplitusia graikiška forma buvo laikoma και τα λοιπά (καὶ τὰ loipa) – „ir likutis“. Ampersando ženklas „&“ kildinamas iš poligrafinės ligatūros „et“.

Vartojimas  ir rašyba

Užrašymas vienu žodžiu „etcetera“ pasitaiko kai kuriuose žodynuose. Trumpoji forma „&c.“ ar „&c“ taip pat retkarčiais dar sutinkama. Tam tikrų dalykų sąrašuose gali būti vartojami ir kiti, panašūs lotyniški posakiai. Pvz., vardijant vietoves tinkamas naudoti „et alibi“ (trumpinys „et al.“), reiškiantis „ir kitur“, kalbant apie žmones galima įterpti „et alii“ (trumpinio forma tokia pati „et al.“), reiškiantį „ir kiti“. Literatūroje, tekstuose, ypač teisiniuose dokumentuose  priimta vartoti, priklausomai nuo gramatinio skaičiaus, „et sequentes“ ar „et sequentia“ („et seq.“ ar „et seqq.“).
Gotiško šrifto tekste „etc.“ užrašoma kaip „ꝛc“. Čia „ꝛ“ – apvalioji r (r rotunda), kuri pakeičia „et“ vietoje panašiai atrodančios romėnų greitraščiuose sutinkamos „⁊“.
Lietuvių kalboje posakis „et cetera (etc.)“ reiškia „ir kita; ir taip toliau“.  Frazė įterpiama sakinyje ką nors išvardijus prieš „etc.“, kaip ir prieš lietuviškus junginius „ir taip toliau“, „ir kita“, „ir pan.“, be to, prieš juos nededamas kablelis, pvz. „renginyje dalyvavo Jonas, Petras, Kazys etc.“

Populiariojoje kultūroje

2009 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse Airija pristatė dainą „Et cetera“.
Maskvoje (Rusija) veikia žinomas teatras „Et cetera“, kuriame 2005 m. spektaklį režisavo Oskaras Koršunovas.
Paamūrės kraštas

Istorija

Paamūrės krašto valstybinio darinio pradžia laikoma 1921 m. gegužės 26 d., kai baltieji sukilėliai nuvertė Primorjės žemietijos vyriausybę Vladivostoke (vadovas bolševikas V. Antonovas), kuri pripažino Tolimųjų Rytų respublikos valdžią.

Naujai suformuota vyriausybė vadinosi Laikinoji Paamūrės vyriausybė (rus. Временное Приамурское правительство). Jos ginkluotąsias pajėgas sudarė baltosios Tolimųjų Rytų armijos daliniai, anksčiau buvę generolo Vladimiro Kapelio (Владимир Оскарович Каппель) ir atamano Grigorijaus Semionovo (Григорий Михайлович Семёнов) kariuomenėse. Aukščiausiu organu buvo laikomas Liaudies susirinkimas (rus. Народное собрание).
Naująją valstybę palaikė JAV ir Japonija – Paamūrės krašte veikė šių valstybių konsulatai. Japonija teikė ir karinę paramą, nes Primorjėje buvo dislokuota intervencinė Japonijos kariuomenės grupė.
Pirmuoju Paamūrės naujosios vyriausybės vadovu tapo prisiekusysis advokatas Spiridonas Merkulovas (Спиридон Дионисьевич Меркулов).

Beveik išsyk po Antonovo vyriausybės nuvertimo Paamūrėje prasidėjo socialistinės orientacijos partijų (daugiausia bolševikų) organizuotas masinis partizaninis judėjimas. Dėl nesėkmingos kovos su partizaniniu judėjimu ir Paamūrės kariuomenės 1922 m. žiemą ir pavasarį pralaimėtų mūšių ties Chabarovsku mūšiuose su Tolimųjų Rytų respublikos Liaudies revoliucine armija.
1922 m. liepos mėn. susirinko Paamūrės žemietijos susirinkimas. Susirinkimas kreipėsi į visus Rusijos žmones atgailauti dėl caro nuvertimo, paskelbė atkuriantis monarchiją ir caru paskelbiantis didįjį kunigaikštį Nikolajų Romanovą. Patriarchas Tichonas buvo buvo paskelbtas susirinkimo garbės pirmininku. Iš tikrųjų susirinkime nedalyvavo nei kunigaikštis, nei patriarchas. Valstybė buvo pavadinta Paamūrės žemietijos kraštu (rus. Приамурский земский край), krašto kariuomenė – pervadinta į Žemietijos kariauną (rus. Земская рать).
1922 m. vasarą Merkulovo vyriausybė atsistatydino, ir realią valdžią perėmė generolas Michailas Diterichsas (Михаил Константинович Дитерихс), buvęs Aleksandro Kolčiako kariuomenės generolas. Generolas užėmė tiek vyriausybės vadovo, tiek vyriausiojo kariuomenės vado postus, 1922 m. liepos 23 d. jis buvo paskelbtas Paamūrės krašto valdytoju (rus. правитель).
Žemietijos kariauna rugsėjo 1 d. ėmė pulti Tolimųjų Rytų respublikos Liaudies revoliucinę armiją, bet spalio mėnesį pati buvo praktiškai sunaikinta.
1922 m. spalio 25 d. TRR Liaudies revoliucinė armija užėmė Vladivostoką, ir Paamūrės kraštas kaip valstybinis darinys nustojo egzistuoti. Teritorija vėl tapo Tolimųjų Rytų respublikos dalimi.
Rokų Šv. Antano Paduviečio bažnyčia

Istorija

Rokų ir aplinkinių kaimų gyventojai dažniausiai eidavo melstis į Aukštosios Panemunės bažnyčią arba susirinkdavo per gegužines ir birželines pamaldas parapijiečių namuose giedoti giesmių ir litanijų.
1933 m. už suaukotus Rokų gyventojų pinigus buvo pastatytas kryžius šalia Kauno-Prienų kelio. Prie Rokų kaimo kryžiaus per Šeštines rokiečiai švęsdavo „kryžiavos" dienas. Sovietiniais metais kryžius buvo nuimtas nuo postamento. 1989 m. Rokų kryžius buvo atstatytas, atgimė tradicija giedoti „kryžiavos" dienas.
1998 m. rudenį Rokų gyventojai pradėjo rinkti parašus, kad Rokuose būtų įsteigta koplyčia. Tuščiuose AB „Rokų keramika" kabinetuose buvo įkurtas Kauno apskrities šeimos dvasinio ugdymo centras „Šeimyna". Nuo 1999 m. gegužės 1 d. rokiečiai „Šeimynoje" įrengė mažą altorėlį ir čia rinkosi melstis, giedoti. Tais pačiais metais vyskupas Juozas Žemaitis MIC palaimino koplyčios steigimą Rokuose. Koplyčioje buvo sukurti liturginiai baldai, kryžius (aut. Henrikas Ratautas), suburtas bažnytinis choras. 1999 m. spalio 31 d. koplyčia buvo pašventinta, jai suteiktas Šventosios Šeimos titulas.
2004 m. aktyvių parapijiečių iniciatyva vyskupui buvo įteiktas prašymas dėl parapijos steigimo. Parapija buvo įkurta 2005 m.
Sėjos savivaldybė

Istorija

Savivaldybė sudaryta 2009 m. reformos metu iš Rygos rajono dalies.
Black (2005 m. filmas)

Siužetas

Siužetas daugiaplanis ir pasakojamas daugiausia atsiminimų forma. Mišelė Makneli sulaukusi dvejų metų po ligos netenka regėjimo ir klausos. Patekusi į tamsos ir tylos pasaulį ji labai kenčia, yra sunkiai sutramdoma, nuolat sukelia nelaimes. Jos tėvai kaip paskutinę viltį pasirenka seną mokytoją Debradžą, piktnaudžiaujantį alkoholiu ir laikantį save magu. Jo griežtas elgesys su Mišele nepatinka tėvui Polui, ir jis liepia Debradžui išvykti. Tačiau mokytojas pasiryžęs žūtbūt paversti Mišele nepriklausomu žmogumi. Nors per 20 dienų, kurias paslapčia nuo vyro motina Ketrin leidžia mokyti Mišelę, mergaitė bendrauti neišmoksta, tačiau vėlesniame epizode Debradžas paniurkdo vaiką į fontaną, ir ji išmoksta atpažinti pirmą ženklą – „vanduo“. Bėgant metams, Debradžo pagalba Mišelė išmoksta bendrauti prisilietimais ir gestų kalba, šokti, linksmintis. Ji ryžtasi stoti į universitetą. Nors universiteto vadovai pradžioje į jos galimybes mokytis žiūri skeptiškai, bet pamatę jos gebėjimus, sutinka priimti į universitetą. Mokytis jai sekasi gerai, tačiau ji nesugeba išmokti greitai spausdinti ir vis neišlaiko egzaminų. Tuo tarpu Debradžas sensta, jam protarpiais dingsta atmintis, vieną dieną jis palieka Mišelę vieną mieste. Vėliau jie dalyvauja Mišelės sesers Saros vestuvėse – ji sužino apie meilę, ir suvokia, kad pati jos patirti nesugebės. Vakare ji prašo Debradžo ją pabučiuoti – jis ją pabučiuoja, bet nustoja būti jos mokytoju.
Po daugelio metų Mišelė atranda Debradžą ligoninėje – jis nieko nebekalba ir nebeprisimena. Moteris pasiryžta padėti jam prisiminti. Tačiau daugybė aplankymų neatneša naudos. Vieną dieną Mišelė, jau sulaukusi 40 metų, sugeba pabaigti savo studijas. Ji su absolvento uniforma pasirodo Debradžui, šis ją atpažįsta, o paskui prisimena pirmą jos išmoktą žodį „vanduo“. Filmas baigiamas Debradžo laidotuvių scena.
Krasnogorskas

Istorija

Pirmieji vietovės paminėjimai sietini su Maskvos kunigaikščio Vasilijaus Tamsiojo 1462 m. testamentu. 1850 m. Bankių kaime buvo pastatytas fabrikas. Kūrėsi tekstilininkų gyvenvietė.
Po 1917 m. revoliucijos visos manufaktūros nacionalizuotos. Gyvenvietė plėtėsi ir buvo pervadinta ir tapo Krasnogorsku.
Česlavas Falkovskis

Česlavas Falkovskis (lenk. Czesław Falkowski; 1867 m. lapkričio 28 d., Varšuva – 1969 m. liepos 25 d., Lomža) – Lenkijos katalikų dvasininkas, Stepono Batoro universiteto rektorius (1928–1930 m.), Lomžos vyskupas (1949–1969 m.).

Biografija

1904 m. baigė gimnaziją Varšuvoje. 1910 metais tapo dvasininku. Buvo Imperatoriškosios Romos katalikų dvasinės akademijos Sankt Peterburge, Liublino katalikų universiteto, Stepono Batoro universiteto profesorius, kur 1928–1930 metais buvo rektoriumi. Antrojo pasaulinio karo metu, 1942–1943 metais, buvo įkalintas. Po karo dėstė dvasinėje seminarijoje, Balstogėje.
1949 metais buvo paskirtas Lomžos vyskupu. Palaidotas Lomžos katedroje.