google/wiki40b huggingface dataset:
Marius Jurgilas

Marius Jurgilas (g. 1979 m. kovo 6 d. Šiauliuose) – Lietuvos ekonomistas.

Biografija

2001 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą, 2007 m. – Konektikuto universitetą (University of Connecticut), ekonomikos mokslų daktaras
2000–2001 m. Vilniaus banko vadybininkas. 2001–2007 m. Konektikuto universiteto dėstytojas, tyrimų asistentas. 2007 m. ekonomikos mokslų daktaras. 2006 m. Europos Centrinio Banko tyrėjas. 2007–2008 m. – Elono universiteto JAV (Elon University) profesorius asistentas.
2008–2011 m. Anglijos banko ekonomistas, 2010–2011 m. ISM Vadybos ir ekonomikos universiteto vizituojantis profesorius. 2011–2013 m. Norvegijos banko Finansinio stabilumo tyrimų departamento ekonomistas. Nuo 2013 m. Lietuvos banko valdybos narys.
Ramualdas Dapkus

Biografija

UAB „Birštono butų ūkis“ direktorius.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Birštono skyriaus narys, nuo 2003 m. pirmininko pavaduotojas. Nuo 2001 m. sausio mėn. LSDP tarybos narys.
1990–1995 m. Birštono tarybos deputatas, 1995–2003 m. (LDDP sąraše) ir 2003–2004 m. (LSDP) Birštono savivaldybės tarybos narys, 2000–2003 m. valdybos narys, Ekonomikos komiteto pirmininkas.
Lietuvos etnokultūriniai regionai

Lietuvos etnokultūriniai regionai, etnografiniai regionai - istoriškai susiformavę etninės Lietuvos regionai. Dėl to, kad šie regionai apibrėžiami per kultūrinius skirtumus, jų ribos neatitinka administracinių ar valstybinių sienų ir įvairių mokslo sričių atstovų jie suvokiami labai nevienodai,– nesutariama tiek dėl šių regionų ribų, tiek dėl jų skaičiaus. Regionai apibrėžiami pagal kultūrinius požymius - tradicijas, tradicinį gyvenimo būdą, dainas, pasakojimus ir pan. Iš dalies etnografinių regionų ribos atitinka lietuvių kalbos tarmių ribas.
CeBIT

CeBIT (vok. Centrum für Büroautomation, Informationstechnologie und Telekommunikation, liet. Biurų automatizavimo, informacinių technologijų ir telekomunikacijų centras) – didžiausia pasaulyje kompiuterių ir plataus vartojimo elektronikos įrenginių mugė. CeBIT buvo rengiama kasmet, didžiausiame pasaulyje parodų komplekse Hanoveryje, Vokietija.
Su 450 000 m² plotu ir 850 000 lankytojų skaičiumi prieš pat Interneto bendrovių burbulą, paroda lenkė kitas tokio tipo parodas, kaip kad COMPUTEX (Taivanas) ir COMDEX (JAV).

Istorija

Pirmąkart surengta 1970 m. kartu su Hanoverio mugės naujosios parodų salės, kuri tuomet buvo didžiausia pasaulyje, atidarymu. XX a. 9-ajame dešimtmetyje informacinės technologijos ir telekomunikacijos nustelbė kitas Hanoverio mugės dalis taip smarkiai, kad 1986 m. buvo nuspręsta atidaryti naują mugę, keturiomis savaitėmis anksčiau nei pati Hanoverio mugė. Nuo tada CeBIT pradėjo sparčiai plėstis, buvo nuspręsta didesnį dėmesį teikti profesionaliajai rinkai, o namų vartotojų rinkai surengti atskirą renginį, kuris vyktų vasarą, kas dveji metai. Renginys buvo surengtas tik du kartus (1996 ir 1998 m.) ir vėliau nutrauktas.
Nors 2007 m. CeBIT parodos lankytojų skaičius buvo kritęs iki apytiksliai 200 000, apie 2010 m. vėl šoktelėjo ir siekė 334 000. 2008 m. parodos veikla buvo sutrikdyta policijos reidų, kurių metų, kaip paaiškėjo, dėl patentų klastojimo buvo sulaikytas 51 eksponentas.
2018 m. lapkričio 28 d. „Deutsche Messe AG“ paskelbė, kad dėl vis mažėjančių lankytojų ir eksponentų skaičiaus CeBIT netolimoje ateityje nebebus rengiama. Tokiu ruožtu CeBIT renginys, vykęs birželio 11–15 d., buvo paskutinis.
Akmenynai

Aplinkinės gyvenvietės

Gražiškiai – 14 kmKALVARIJA – 9 km
Jurgežeriai – 5 km

Pavadinimo kilmė

Akmenynai savo vardą bus gavę nuo didžiulio akmens (3 m aukščio, 5 m ilgio, 3 m pločio), kuris gulėjo kaimo laukuose ir buvo gyventojų gerbiamas, ant sutilpdavę ~30 vaikų. Anksčiau kaimas ir vadinosi Akmuo. Iš tolo jis atrodė kaip gera šieno kupeta, ant jo viršūnės susėsdavo apie 30 mokyklinio amžiaus vaikų. Šį gamtos paminklą 1941 m. pavasarį bolševikų kariuomenė susprogdino ir jo medžiagą panaudojo karo įtvirtinimams statyti.
Adū atolas

Adū atolas arba Synū (mald. އައްޑުއަތޮޅު) – koralinis atolas Indijos vandenyne, pačiuose Maldyvų salyno pietuose, 541 km į pietus nuo Malės. Plotas – 11,1 km². Atolą sudaro 23 salos iš kurių 6 yra gyvenamos: Hithadhū (3,6 km²), Ganas (2,6 km²), Mydhū (2,0 km²), Maradhū (0,9 km²), Hulhumydhū, Fejdhū (0,7 km²).
Adū atole yra Gano tarptautinis uostas. Pagrindinė gyvenvietė – Adū (32 tūkst. gyventojų, apima visas gyvenamas saleles). Verčiamasi turizmu, žvejyba, kokosų rinkimu. Atole kalbama nuo standartinės dhivehi gerokai besiskiriančia adū tarme.
1959–1963 m. Adū atolas su kitomis pietų Maldyvų salomis sudarė Jungtinę Suvadyvų Respubliką.
Į laukinį pasaulį (knyga)

Santrauka

1992 m. rugsėjo 6 d. Kristoferio MakKendleso lavonas buvo rastas apleistame autobuse, Aliaskos valstijoje. Po metų Džonas Krakaueris atsekė MakKendleso žingsnius nuo to laiko, kai jis baigė universitetą iki tol, kol gavo galą Aliaskoje.
Tai pasakojimas apie Kristoferį MakKendlesą, kuris metė įprastą gyvenimo būdą ir išvyko į laukinę Aliaskos gamtą. Galiausiai jį pražudė pernelyg didelis pasitikėjimas savo jėgomis ir beatodairiškas savęs statymas į pavojus.
MakKendlesas bekeliaudamas liovėsi prisistatyti savo tikru vardu, iškeisdamas jį į Aleksandro Superbastūno slapyvardį. Jis nevengė juodų darbų savo žygių metu. Krakaueris spėja, jog jo asketiškam nusistatymui veikiausiai įtaką padarė Henrio Deivido Toro ir Džeko Londono kūriniai.
Krakaueris bando suprasti MakKendleso asmenybę nagrinėdamas savo alpinistinio žygio paskatas bei patirtis nuodugniai atpasakodamas kopimą į Velnio nykščio viršūnę, kai jis pats buvo jaunuolis. Jis taip pat užsimena apie kitus mįslingai tyruose dingusius jaunuolius. Be to, jis gan išsamiai atpasakoja MakKendleso artimųjų išgyventą sielvartą.
Džono Krakauerio knygoje „Į laukinį pasaulį“ atkreipiamas dėmesys į tai, kaip ieškant savęs galima sulaukti visuomenės nepripažinimo. Daugelis kritikų pripažįsta, jog Krisas MakKendlesas ieškojo dvasinio nušvitimo. Jis bandė keliauti tyruose neapsikraudamas materialios nuosavybės našta, nes taip, jo manymu, buvo daug smagiau.
Zigmantas Radvilavičius

Biografija

1944–1948 m. mokėsi Antežerių (Kėdainių rajonas) pradžios mokykloje, 1948–1955 m. Krakių vidurinėje mokyklose, 1955–1960 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, inžinierius – mechanikas.
1960–1961 m. Varnių rajono žemės ūkio inspekcijos vyriausiasis inžinierius mechanikas, 1961–1963 m. Šilalės raj. Kaltinėnų bandymų stoties Eksperimentinio ūkio vyriausiasis inžinierius mechanikas, 1963–1965 m. Rietavo Žemės ūkio technikumo dėstytojas. 1965–1977 m. Kretingos rajono žemės ūkio valdybos vyriausiasis inžinierius mechanikas, 1978–1983 m. Kretingos kaimo profesinės technikos mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 1983–2000 m. Kretingos rajono statistikos skyriaus viršininkas, 2000–2003 m. Kretingos rajono savivaldybės administratorius, 2003 m. administracinės komisijos pirmininkas.
Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kretingos rajono skyriaus narys, nuo 2003 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas.
2000–2003 m. (LDDP sąraše) ir 2003–2007 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narys, Ekonomikos ir finansų komiteto narys.
Sutuoktinė Elena, vaikai Virginijus, Vilma, Evaldas.
Cechanoveco sinagoga

Istorija

Sinagoga buvo pastatyta XIX a. pabaigoje. Per II pasaulinį karą sinagoga buvo nusiaubta. Po karo pastate veikė parduotuvė, sandėliai ir biurai. 1989 m. sinagoga buvo dalinai restauruota ir joje įsikūrė kultūros namai.
Elektrėnų Švč. Mergelės Marijos Kankinių Karalienės bažnyčia

Istorija

Elektrėnų parapija buvo įkurta tik 1989 m. Iki tol miesto tikintieji melstis vyko į kaimynines Vievio, Kietaviškių, Semeliškių parapijas. 1988 m. rudenį Elektrėnuose buvo surinkta apie 2 tūkstančiai tikinčiųjų parašų prašymui leisti Elektrėnuose įkurti parapiją ir pastatyti bažnyčią. 1989 m. vasarą pirmuoju Elektrėnų klebonu paskirtas kunigas Jonas Sabaliauskas. Pirmosios Šv. Mišios aukotos Elektrėnų valgyklos salėje, vėliau laikinos maldos patalpos įrengtos Komunalinių įmonių kombinato antro aukšto salėje.
 
1990 m. pradėtos Elektrėnų bažnyčios statybos. Pasirinktas architekto H. K. Šilgalio projektas (konstruktoriai: H. Karvelis, G. Chomičius, V. Zanevičius, A. Glagolevas). 1990 m. birželio 30 d. Kaišiadorių vyskupas Juozapas Matulaitis pašventino būsimos bažnyčios kertinį akmenį. 1996 m. liepos 28 d. šventovė iškilmingai konsekruota, dalyvaujant apaštaliniam nuncijui Lietuvoje arkivyskupui Justo Mulor Garcia.
Netrukus po statybų, 1997 m. rudenį, vėtra nuvertė 2 dekoratyvinius bažnyčios pilonus. 2004 m. pilonai atstatyti.

Architektūra

Bažnyčia modernios architektūros. Jos eksterjerą juosia puslankiu išlenktas portalas, kurį sudaro stačiakampė arka su kryžiumi ir šeši vertikalūs sudvigubinti kiaurapjūviai kryžiai. Portalas vaizduoja septintą krikščionybės šimtmetį Lietuvoje. Bažnyčios interjeras perdengtas cilindriniu skliautu, kuris pereina stilizuotas trikampes liunetes, remiasi į neorderines kolonas, puskolones su laiptuotais kapiteliais. Apsidė ir šoninės koplyčios – laužytų formų tūriai, apšviesti natūralia, pro langus ir stoglangius sklindančia šviesa. Bažnyčios lubos dekoruotos stačiakampėmis dekoro plokštėmis.
Pastatas suformuotas iš geometrinių tūrių, paįvairintas iškišomis, skydais, dengtas laužytos konfigūracijos stogu. Išskirtinis bažnyčios interjero bruožas – kompleksiškas vidinės erdvės sutvarkymas, architektūros ir dailės idėjinis-teologinis bei plastinis ryšys. Interjeras pasižymi erdviškumu, kurį sustiprina iš viršaus per cilindrinį skliautą bei įspûdingus sietynus krintanti šviesa. Kad pasiektų erdvės dvasingumo, architektas į talką pasikvietë žinomus menininkus. Ryškus religinis ir meninis akcentas – „Priskėlusio Kristaus” bei „Švč. Mergelės Marijos Kankinių Karalienės” skulptūros (aut. Stanislovas Kuzma). Ant abipus centrinės navos suprojektuotų banguotų balkonų sienelių netradiciškai įkomponuotos Kryžiaus kelio stotys, kurtos septynerius metus. Tai vienas reikšmingiausių Lietuvos šiuolaikinės sakralios dailės kūrinių, atliktų sgrafito ir freskos technika (aut. Nijolė Vilutytė). Pats architektas aktyviai kišosi į vidaus erdvės sukûrimą: suprojektavo baldus, sakyklą, tabernakulį, sietynus.
Rišardas Fichmanas

Biografija

Gamtos mokslų daktaras. 
Vilniaus miesto šachmatų ir šaškių sporto mokyklos treneris.  FIDE treneris. Treneriu dirbo daugiau nei 40 metų. Tarp auklėtinių – Lietuvos čempionai ir prizininkai, Lietuvos nacionalinės rinktinės nariai, dalyvavę pasaulio šachmatų olimpiadose.
Vilniaus šachmatų federacijos viceprezidentas.
Knygos apie šachmatus autorius.
Narvydžių I senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos pakelės pakilumoje, netaisyklingo stačiakampio plano. Išliko keletas antkapinių kryžių ir paminklų. Pakraščiuose auga pavieniai medžiai.
Teritorijos plotas – 0,02 ha.

Istorija

Veikė XVI a. – XVIII a. pab., laidoti Narvydžių gyventojai, daugiausia maro aukos. Šalia 1795 m. įrengus Skuodo parapijos kapines, kapeliuose XIX a. – XX a. I pusėje retsykiai laidoti savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, užkrečiamų ligų epidemijų aukos, kitatikiai ir pan.
Saugotinas kultūros paveldo objektas (buvęs vietinės reikšmės archeologijos paminklas).
Kazimieras Kuzminskas (1906)

Kazimieras Kuzminskas (1906 m. spalio 26 d. Panevėžys – 1999 m. spalio 29 d. Vilnius, palaidotas Naujamiestyje, Panevėžio raj.) – lietuvių kunigas, JAV lietuvių katalikų veikėjas.

Biografija

1932 m. baigė Kauno kunigų seminariją ir teologijos studijas Vytauto Didžiojo universitete, įšventintas kunigu. Buvo Leliūnų, Krinčino, Panevėžio Šv. apaštalų Petro ir Povilo parapijų vikaras, Surdegio parapijos klebonas. Veikė su pavasarininkais. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Iš Bambergo 1945 m. išvyko į Austriją. Insbruko universitete iki 1953 m. studijavo filosofiją. Kurį laiką rūpinosi Vokietijos, Didžiosios Britanijos, Kanados lietuvių sielovada. 1960 m. persikėlė į JAV. Nuo 1965 m. gyveno Čikagoje. 1972 m. įsteigė lietuvių katalikų rėmėjų organizaciją, vėliau pavadinta „Lietuvos kronikos sąjunga“. JAV, Didžiosios Britanijos ir Australijos lietuvių kolonijose suorganizavo 70 jos skyrių, kurie rinko lėšas, skirtas „Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronikai“ leisti, versti į kitas kalbas ir platinti. Jo rūpesčiu 1974–1992 m. Čikagoje buvo išleisti visi LKBK sąsiuviniai (81 sąs., 10 t.). Pasirūpino, kad kai kurie tomai 1979–1989 m. būtų išleisti ispanų kalba (t. 1,2,6) ir anglų kalba (t. 1,6). Paskatino kunigą K. Gulbiną LKBK versti vokiečių, prelatą V. Mincevičių – italų, kunigą P. Gavėną – portugalų kalba. Organizavo LKBK siuntimą radijo ir televizijos stotims, naujienų agentūroms, politikams, diplomatams, universitetų bibliotekoms (iš viso į apie 100 valstybių). 1993 m. grįžo į Lietuvą. 1996 m. Baluškiuose (Pasvalio raj.) įsteigė Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronikos muziejų.

Įvertinimas

1999 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius
Islamas Lietuvoje

Islamas Lietuvoje, priešingai nei daugelyje Vakarų ar Šiaurės Europos šalių, žinomas jau nuo viduramžių. Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei apėmus dabartinės Ukrainos žemes, į jos valdas pateko ir dalis Krymo totorių, išpažįstančių islamą. Dalis jų persikėlė į etnines lietuvių žemes, ypač Vytauto Didžiojo laikais. Nors per ilgą laiką Lietuvos totoriai buvo gerokai asimiliuoti, prarado savo kalbą, tačiau išlaikė savo religiją. Dėl geografinės izoliacijos nuo kitų musulmonų, jų papročiai iš dalies skiriasi nuo kitų sunitų.
Daug totorių mečečių, kapinių sunyko karo metais ir tarybiniais laikais. Iki šių dienų išlikusios 4 totorių mečetės: Keturiasdešimt Totorių, Nemėžio, Raižių (medinės) ir Kauno (mūrinė). Medinė mečetė buvo Vilniuje, Lukiškėse, bet buvo sugriauta. Kėdainiuose stovi minaretas, tačiau jis pastatytas estetiniais, o ne religiniais sumetimais.
Tarybiniais metais į Lietuvą atvyko nemažai gyventojų iš musulmoniškų kraštų (Vidurinės Azijos, Užkaukazės, Pavolgio), nors dauguma jų buvo ateistai, tačiau dalis išpažino islamą. Po Lietuvos nepriklausomybės į šalį atvyko musulmonų iš kitų šalių, tačiau jų skaičius nežymus. Taip pat nedidelė dalis lietuvių yra atsivertę į islamą. Nepaisant to, totoriai sudaro ryškią daugumą Lietuvos musulmonų.
2001 m. surašymo duomenimis, Lietuvoje islamą išpažįsta mažiau nei 3000 gyventojų.
Kerkvolas

Istorija

Gyvenvietė pirmą kartą minima Orkneingo sagoje 1046 m. Pavadinimas kilo iš norvegų kalbos žodžio Kirkjuvagr („įlankos bažnyčia“). Yra du muziejai, rotušė, rūmai ir katedra.
Mažeikių Ventos progimnazija

Istorija

Mokykla įkurta 1986 m. ir vadinosi Mažeikių 6-oji vidurinė mokykla. Mokyklos pastatas, pastatytas už naftos perdirbimo gamyklos lėšas, buvo didžiausias ir moderniausias visame rajone. Mokėsi 2059 mokiniai, sudaryti 62 klasių komplektai. Teko dirbti dviem pamainom. 1987 m. pavasarį devynmečio mokslo baigimo pažymėjimus įsigijo 111 devintokų.
2009–2011 m. mokykloje vyko renovacija, sutvarkyta mokyklos išorė ir vidus (dalinai). 2011 m. mokykla tapo pagrindine, liko 33 klasių komplektai.
Algirdas Gineitis

Biografija

Nuo 1961 m. studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete. 1962–1964 m. Vilniaus rajono laikraščio „Draugystė“ redakcijos literatūrinis darbuotojas, Nemenčinės rajono laikraščio „Lenino priesakai“ žemės ūkio skyriaus vedėjas, Molėtų rajono laikraščio „Pirmyn“ redakcijos darbuotojas. Nuo 1964 m. Lietuvos televizijos informacijos, sveikatos, žemės ūkio redakcijų redaktorius, 1975–1986 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ korespondentas, 1987–1992 m. – žurnalo „Mūsų žodis“ redakcijos skyriaus redaktorius, redkolegijos narys. Nuo 1992 m. savaitraščio „Litas“, 1994–1995 m. dienraščio „Lietuva“ redakcijų darbuotojas, 1995–1996 m. dienraščio „Diena“ budintis redaktorius.
Paskelbė straipsnių pramonės, statybos, gamtosaugos klausimais, dokuntentinių apybraižų, vaizdelių. Išspausdino apybraižų teminiuose rinkiniuose.
Pagramančio regioninis parkas

Gamtos vertybės

Jūros ir Akmenos upės su gausiais jų intakais – Aušbruva, Lylava, Šunija, Bremena, Sermu, Alanga, Vynija. Didžiąją parko dalį užima miškai (58,1 proc.), kuriuose vyrauja eglynai. Vertingiausios augalų ir gyvūnų bendrijos aptinkamos Akmenos slėnyje, Plynosios aukštapelkėje ir jos apypelkio miškuose, Bremenos-Akmenos-Sermo upių slėnių komplekse bei Tyrelių kraštovaizdžio draustinyje.
Geomorfologiniu požiūriu parko teritorijoje ypač vertingi Jūros upės salpinis slėnis su raiškiomis gilinamosios ir šoninės erozijos suformuotomis salpinėmis bei viršsalpinėmis pakopomis, atodangomis, taip pat Jūros ir Akmenos upių santakos salpinis slėnis. Taip pat vertingas ir Akmenos slėnis, ypač atskiros jo atkarpos: Lakštingalų slėnis, atkarpa ties Indijos kaimu, kur sudaro didžiulio amfiteatro formos slėnis, upės vagos slėnis žemiau kaimo ir didžioji Akmenos rėva.
Geologiniu požiūriu gana vertingos Jūros upės atodangos, sudarydamos ištisą kaskadą, besidriekiančią nuo Genių iki Dapkiškių. Regioninio parko teritorijoje jų gana daug, tačiau vertingesniųjų priskaičiuojama iki 16, kurių 15 yra prie Jūros ir 1 prie Akmenos upės. Vertingiausios yra – Genių, Pagramančio, Lengvenių atodangos. Kita vertus, kai kurios atodangos (Alangos, Jocių, Reksčių, Lengvenių, Rekstukų) išsidėsčiusios paeiliui šalia viena kitos ir sudaro vieningus geomorfologinius kompleksus.
Hidrografiniu – hidrologiniu požiūriu vertingos upės, jų vagos, tvenkiniai ir Plynosios aukštapelkė.
Didžiausią hidrografinę vertę sudaro Jūros ir Akmenos upės su dideliu nuolydžiu (vandens kritimu), palyginti gera vandens kokybe, įspūdingais slėniais su stačiais šlaitais, patvankomis, salomis ir rėvomis. Labai vertingi ir tokie natūralūs miškais apaugusiomis pakrantėmis upeliai (Jūros ir Akmenos upių intakai) kaip Lylava, Alanga, Vynija, Aušbruvos, Šunijos, Bremenos ir Sermo žemupiai, Dabrupio aukštupys bei Plynosios aukštapelkė su ežerokšniais.

Kultūros paveldas

Išlikusi kryžiuočių karų laikotarpio gynybinė grandinė Jūros ir Akmenos upių krantuose senovės – Dapkiškių, Matiškių, Kreivių, Indijos, Pilalės, Švedkulnio, Kuturių, Pagramančio piliakalniai, Balskų, Lylavėnų senkapiai, Tamošaičių akmuo, senovinės gyvenvietės, dvarvietės ir kapinaitės. Vienas įspūdingiausių Pagramančio piliakalnis su senovės gyvenviete prie Akmenos ir Gramančios upių santakos. Parko teritorijoje daug senųjų kaimo kapinaičių. Įdomus Pagramančio miestelis su bažnyčia (urbanistinis kompleksas).

Laisvalaikis ir pramogos

Žvejybai tinkamiausia yra Balskų užtvanka ir Jūros upė. Net ir sausą vasarą baidarėmis ir plaustais galima keliauti Jūros upe. Akmenos upe plaukoma tik pavasarį. Jos gilūs kanjonai, smarkios rėvos ir aštrūs akmenys palieka gilų įspūdį. Rekreacijai labai tinka „Lakštingalų slėnis“.
Saulutė (Plungė)

Istorija

Įsteigė Plungės rajono kultūros skyrius, leido Plungės rajono centrinė biblioteka, Žemaičių dailės muziejus. Tiražas 1991 m. – 5000 egz. 1994 m. – 1600 egz. 1994 m. pakeitė „Saulutė“ laikraštis „Žemaičių saulutė“.
Skelbė istorinių tyrimų medžiagą, rašė apie aktualius politinio ir visuomeninio gyvenimo įvykius.
Redagavo Irena Vitkauskienė.
Žanetos sala

Žanetos sala (rus. Остров Жаннетты) – negyvenama sala Arktyje, Rytų Sibiro jūroje, Naujojo Sibiro salose, De Longo salų grupėje. Plotas 3,3 km². Aukštis iki 351 m. Sudaryta daugiausia iš klinties. Yra ledynų ir firno laukų.
Sala atrasta 1879–1881 m. amerikiečių poliarinio keliautojo Džordžo De Longo ekspedicijos metu. Pavadinta pagal vieną ekspedicijos laivų „USS Jeannette“.
Tomas Augustinovičius

Tomas Augustinovičius (lenk. Tomasz Augustynowicz; rus. Фома Матвеевич Августинович; 1809 m. Rusijos imperijos Panevėžio apskrities Kuokiškio kaime (kitais duomenimis Minsko gubernijos Krivičių kaime (prie Medilo)) – 1891 m. birželio 13 d. Švenčionyse) – Rusijos imperijos gydytojas ir botanikas, etnografas.

Biografija

Gimė valstiečių šeimoje. 1830 m. baigė gimnaziją Sviločiuje, po to studijavo Vilniaus Medicinos–chirurgijos akademijoje. Dar bestudijuodamas išleido chirurgo įrankių albumą. Susidomėjo botaniką, Vilniaus ir Gardino apylinkėse surinko 700 augalų rūšių herbariumą.
1835 m. įgijo gydytojo diplomą ir pradėjo tarnauti Rusijos imperijos kaariuomenėje, Briansko pėstininkų pulke. 1840 m. perkeltas vyresniojo gydytojo pareigoms į Septintą artilerijos brigadą. 1842 m. išleistas į atsargą, vertėsi privačia medicinine praktika.
1846 m. priimtas į valstybinę medicininę tarnybą, tarnavo Poltavos gubernijoje. Tyrė vietinę augmeniją, 1853 m. paskelbė mokslinį veikalą apie Poltavos gubernijos gamtoje paplitusius gydomosius augalus. Krymo karo metu (1853–1856) vėl tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Vėliau buvo paskirtas Permės gubernijos medicinos inspektoriumi. Išleido „Nurodymus felčeriams gelbstint ligonius, kuriems įkando pasiutęs šuo ar kurie susirgo juodlige“.
1870 m. dalyvavo Rusijos geografų draugijos surengtoje ekspedicijoje į Uralą. 1871 m. perkeltas darbui Sankt Peterburge, į Vidaus reikalų ministerijos Medicinos departamentą. Tų pačių metų viduryje išvyko į devynių mėnesių mokslinę ekspediciją Sachalino saloje. 1872–1873 m. keliavo po Primorę, Irkutsko ir Tobolsko gubernijas. 1874 m. gydytojų komisijos sudėtyje dirbo Jakutijoje. 1875–1876 m. gyveno Kolymoje, surinko apie 40 tūkst. augalų rūšių apimantį herbariumą (jame buvo ir augalai iš Tolimųjų Rytų, Kinijos ir kitų kraštų). Šią kolekciją perdavė Sankt Peterburgo Imperatoriškajam botanikos sodui, kuriame ją tyrė ir toliau tvarkė žinomi botanikai Ferdinandas Herderis (1828–1896) ir Rudolfas fon Trautfeteris (1809–1889). Maskvoje 1878 m. perskaitė paskaitą apie Kolymoje gyvenančias tautas ir pademonstravo savo surinktą etnografinį rinkinį. 1879–1880 m. vėl pabuvojo Sachaline (gydė katorgininkus), o grįžęs Sankt Peterburgan, surengė to krašto vaisių ir daržovių parodą. Už veiklą medicinos, botanikos ir etnografijos srityse jam buvo suteiktas tikrojo valstybės patarėjo titulas.
Buvo vedęs Mariją Bulgariną, jiedu užaugino tris sūnus: matematiką Aleksandrą (1857–1886), Kazimierą (1890-?), gydytoją Stanislovą (1865–1896) ir dukrą Antaniną Juzefiną (Kimbarovą), pastarosios šeimoje T.Augustinovičius leido paskutinius gyvenimo metus.
Spencer Compton

Biografija

Buvo trečiasis sūnus Nortamptono grafo Džeimso Komptono antrojoje santuokoje. Išsilavinimą gavo Šv. Pauliaus mokykloje Londone, Oksfordo Trinity College. Pirmą kartą pateko į Bendruomenių rūmus 1698 m.
Nepaisant to, kad jo šeimos nariai priklausė įtakingam torių partijos ratui, Spenseris Komptonas po ginčų su savo broliu tapo vigų partijos nariu. Jis greitai ėmė reikštis Parlamente kaip žymus valstybės veikėjas iš vigų tarpo ir tapo sero Roberto Valpolo bendražygiu. Jų draugystė truko virš 40 metų.
1742 m. sausio mėn. jis pakeitė Valpolą iždo pirmojo lordo ir premjero postuose, nors tuo metu vyriausybei faktiškai vadovavo John Carteret. Tuo metu Komptono sveikatai blogėjant kai kurie sprendimai buvo priimami be jo žinios. Šiame poste jis išbuvo iki pat savo mirties, mirė būdamas nevedęs ir nepalikdamas testamento, todėl visi jo buvę titulai taip ir liko nepaveldėti.