google/wiki40b huggingface dataset:
Paudruvės apylinkė

Istorija

Apylinkė įsteigta po 1940 m. lapkričio 12 d., LKP CK patvirtinus Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaką dėl vykdomųjų komitetų sudarymo. Iki 1941 m. birželio 22 d. dirbo laikinasis vykdomasis komitetas. 1945 m. sausio 26 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku „Dėl sudarymo vietinių valstybės valdžios organų Lietuvos TSR apskrityse, miestuose, valsčiuose, miesteliuose ir apylinkėse“ apylinkės vykdomojo komiteto veikla atkurta. Pirmieji surežisuoti rinkimai į apylinkės deputatų tarybą įvyko 1948 m. sausio 18 d. Septynių deputatų tarybai, renkamai kas pustrečių metų, vadovavo apylinkės vykdomojo komiteto pirmininkas.
Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku  prijungiant prie Gudaičių apylinkės, Skilvionių apylinkės ir Svirplių apylinkės.
Apisai Domolailai

Biografija

2012 m. pakviestas į Fidžio nacionalinę rinktinę.
2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse kartu su Fidžio nacionaline regbio-7 komanda pasiekė finalą, kuriame rezultatu 43-7 nugalėjo Jungtinę Karalystę ir tapo olimpiniais čempionais. Tai pirmasis Fidžio olimpinis medalis.
Aldona Pulauskienė-Kvaraciejūtė

Biografija

Tėvas buvo kaimo smuikininkas, dainininkas ir pirmasis Aldonos muzikos mokytojas. 1941–1947 lankydama Merkinės gimnaziją, muzikos žinių gavo ir iš mokytojo V. Gutausko. 1947–1951 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. A. Ilčiukas). Mokyklą baigė su pagyrimu. Kartu studijavo ir Vilniaus universiteto Istorijos – filologijos fakultete, bet kai 1949 tėvus, brolį ir seserį bolševikai ištrėmė į Sibirą, universitetą teko palikti. Baigusi muzikos mokyklą, gavo rekomendaciją studijuoti Lietuvos konservatorijoje, bet likusi viena – dirbdama turėjo pelnytis duoną.
1951 rudenį atvyko į Vievį ir išvarė platų muzikinių darbų barą. Buvo kultūros namų meno vadovė ir iki 1968 direktorė, suorganizavo mišrųjį chorą, kuriam iki šiol tebevadovauja.
Nuo 1950 choras yra visų respublikinių dainų švenčių dalyvis, 1990 Lietuvos tautinės dainų šventės, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų švenčių Vilniuje dalyvis. Choras – daugelio respublikinių konkursų laureatas ir prizininkas, koncertavo Latvijoje, Estijoje, Baltarusijoje, Vengrijoje, Čekoslovakijoje ir Nyderlanduose. Išviso jis yra surengęs apie 400 koncertų. 1985 respublikinei dainų šventei chorvedė dar parengė Vievio grūdų produktų kombinato mišrųjį chorą.
A. Pulauskienė – žinoma pedagogė ir moksleivių chorų vadovė.
Nuo 1951 iki šiol dėsto muziką ir vadovauja chorams Vievio vidurinėje mokykloje. Daug metų dirbo net su 3-4 chorais. 1955 respublikinei dainų šventei parengė vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą, 1960 vaikų ir mišrųjį chorus. Į 1964 I respublikinę moksleivių dainų šventę Vilniuje mokytoja atvežė tris chorus: jaunučių, merginų ir mišrųjį, kurie konkursuose laimėjo pirmąsias ir kitas prizines vietas. 1965 respublikinės dainų šventės konkurse jaunių choras pelnė pirmąją vietą. 1969 respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei parengė tris chorus – per 280 dainininkų. Vaikų chorai dalyvavo moksleivių ir suaugusiųjų respublikinėse dainų šventėse, 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje. Vyresniųjų klasių mišrusis moksleivių choras buvo 1977 respublikinės dainų šventės ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės konkursų laureatas, pirmųjų ir kitų prizinių vietų laimėjęs respublikinėse mokyklų chorų varžybose. 1968–1986 būdama Vievio vaikų muzikos mokyklos direktore ir mokytoja, A. Pulauskienė vadovavo vaikų chorui, jį parengė 1985 ir 1990 respublikinėms dainų šventėms. Nemaža jos buvusių mokinių tapo muzikais profesionalais. Sūnus Dainius Pulauskas – pianistas.
A. Pulauskienė – Vievio ir Trakų rajonų dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė, 1965 respublikinės dainų šventės dirigentė. 1964 apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, o 1965 jai suteiktas nusipelniusio kultūros – švietimo darbuotojo garbės vardas.
2001 m. išleista knygelė „Tėvo smuikas : pro memoria : Aldonos Kvaraciejūtės-Pulauskienės (1929 01 08 – 2000 12 26) atminimui“.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Drohičino žydų kapinės

Drohičino žydų kapinės (lenk. Cmentarz żydowski w Drohiczynie) – žydų kapinės Drohičino mieste. Kapinių įkūrimo data nėra tiksliai žinoma. Kapinių teritorija 0,45 ha, kurioje išlikę apie 100 prastos būklės antkapių.
Krokialaukio Kristaus Atsimainymo bažnyčia

Istorija

Krokialaukyje bažnyčia pastatyta iki 1755 m. Po 1759 m. įkurta parapija. 1819 m. veikė parapinė mokykla. Inžinierius Rudzinskis 1857 m. suprojektavo naują mūrinę bažnyčią. 1858 m. pastatyta laikina, nes senoji buvo begriūvanti. 1860 m. pastatyta mūrinė klebonija.
1869–1872 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją 1899 m. konsekravo vyskupas Antanas Baranauskas. 1906 m. įsteigtas „Žiburio“ draugijos skyrius. Jis Krokialaukyje surengė pirmą viešą lietuvišką vaidinimą. 1911 m. įkurta biblioteka - skaitykla. Vargonininkas Leonas Bujanauskas XX a. pradžioje subūrė bažnytinį chorą.

Architektūra

Bažnyčia istoristinė, stačiakampio plano, dvibokštė, su žemesne stačiakampe apside ir zakristijomis prie jos. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora medinių statinių, su mūriniais stulpais. Šventoriuje palaidotas Krokialaukio klebonas Antanas Liubšys (1941–1992).
Kelmės herbas

Aprašas

Herbo mėlyname lauke sidabrinis dešimties stipinų vežimo ratas, žalioje papėdėje trys vertikalūs sidabriniai ąžuolo lapai.
Herbo motyvas pasirinktas pagal tai, kad Kelmė įsikūrusi prie svarbaus kelio  A12  Ryga–Šiauliai–Tauragė–Kaliningradas , tad pro ją pravažiuodavo daug pašto karietų, pirklių vežimų.

Istorija

1998 m. lapkričio 16 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 233. Herbo etalono autorius - dailininkas Juozas Galkus.
Dobilo žiedas

Dobilo žiedas – Panevėžio Juozo Balčikonio gimnazijos leidinys, einantis nuo 1992 m.

Istorija

Tiražas 1992 m. – 2000 egz., 1996 m. – 1000 egz.
Rašo apie gimnazijos gyvenimą, mokinių visuomeninę ir kultūrinę veiklą.
Redagavo N. Martinkutė, redakcinė kolegija: Raimondas Dambrauskas ir kt.
Alfredas Vilbikas

Biografija

1974 m. baigė Leningrado priešgaisrinės technikos mokyklą, 1981 m. – Vilniaus Universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.
1974–1979 m. Varėnos Vidaus reikalų skyriaus darbuotojas, 1979–1985 m. Šiaulių m. Priešgaisrinės apsaugos poskyrio viršininkas, majoras. 1985–1998 m. Šiaulių miesto Vyriausiojo policijos komisariato komisaras, 1990 m. Savivaldybių policijos organizatorius ir vadovas, 1998–2000 m. Šiaulių Vyriausiojo policijos komisariato vyriausiasis komisaras.
Nuo 1997 m. igijo licencija užsiimti teisininko praktika. Nuo 2000-2015 m. Šiaulių miesto apylinkės teismo teisėjas. 20015-2018 m. Šiaulių apygardos teismo teisėjas. Nuo 2001 m. Šiaulių Universiteto Socialinės pedagogikos ir psichologijos katedros dėstytojas, lektorius, nuo 1990 m. iki 1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas.
1995 m. Tarptautinės policijos asociacijos Šiaulių poskyrio pirmasis pirmininkas. Nuo 2000 m. Lietuvos Respublikos teisėjų asociacijos narys, Šiaulių krepšinio federacijos prezidentas.

Bibliografija

Alfredas Vilbikas. Šiaulių apygardos teismų istorija. Šiauliai, Saulės spaustuvė, 2005 m.
Alfredas Vilbikas. Teismai ir teisėjai Lietuvoje 1918–2008. Šiauliai, 2009 m.
Juozas Jakimavičius

Juozas Jakimavičius (1943 m. rugpjūčio 22 d. Miroslavas – 2000 m. birželio 9 d. Vilnius) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija

Juozas Jakimavičius baigė Simno gimnaziją.
1969 m. baigė Vilniaus universitetą. 1985 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.
1969–1974 m. Vilniaus universiteto, 1974–2000 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto, 1985–1995 m. Fizikos katedros vedėjas. Nuo 1987 m. profesorius. Mokslinių tyrimų sritys – kietojo kūno fizika, rentgeno spindulių sklaida. Su kitais parašė mokomųjų knygų studentams.
Geismas (1986 filmas)

Turinys

Alesio, jaunuolis iš pasiturinčios šeimos, nustojo kalbėti po to, kai prieš 2 metus mirė jo motina. Tėvas, dabar nusprendęs antrą kartą vesti, išsiunčia sūnų į svainės namus kaime, kad šis čia pakeistų aplinką ir tokiu būdu atsigautų po sukrėtimo. Čia Alesio leidžia laiką su pamote, jo teta ir jauna restauratore, dirbančia namuose. Visos trys moterys, anksčiau arba dabar turinčios artimų ryšių su tėvu, tampa ir jaunuolio seksualinių fantazijų objektais...
Stanislovas Kostka Čartoriskis

Biografija

Korecko linijos magnatų Čartoriskių giminės atstovas, herbo „Pogonia“ savininkas. Lietuvos didžiojo vėliavininko, kunigaikščio Juozapo Čartoriskio (m. 1750) ir Terezės Denhof, Pamario vaivados Vladislovo Denhofo dukters, vyresnysis sūnus.
Jo auklėtojas buvo ksiondzas - piaristas Mamčinskis. Dažniausiai jis gyveno netoli Krokuvos, bet dažnai buvo Liubline ir Varšuvoje Augusto Stipriojo valdymo pabaigoje. 1732 m. gruodį buvo išrinktas pasiuntiniu nuo Braclavo vaivadijos į seimą.
Lenkijos karaliaus Augusto III valdymo metu Stanislovas Kostka Čartoriskis užėmė Lietuvos didžiojo taurininko pareigybę, o 1742 m. gegužės 21 d. tapo Karūnos didžiuoju medžiokliu. 1743 m. – Vislicos pasiuntinys į seimą. 1752 m. gavo Lucko seniūno pareigybę. 1744 m. kovo 8 d. tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.
Kunigaikštis Stanislovas Kostka Čartoriskis sirgo tuberkulioze.
1763 metų balandžio 25 d. atsisakė Lucko seniūno pareigų savo vyresnio sūnaus Juozapo Klemenso Čartoriskio naudai, bet tik tai ant popieriaus, o faktiškai vykdė tas pareigas iki savo mirties. 
1763 metais po Lenkijos karaliaus Augusto III mirties kunigaikštis Stanislovas Kostka Čartoriskis buvo paskirtas ATR pasiuntiniu Prūsijos rūmuose Berlyne. Bandė pasiekti išrinkimą į seimą „savo“ pasiuntinius ir neleisti į seimą Voluinės vaivados Juozapo Kanto Osolinskio, „Familijos“ priešininko. 1764 metais pasirašė išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą Stanislovą Augustą Poniatovskį.  
Karūnaciniame seime 1764 metais Stanislovas Kostka Čartoriskis buvo paskirtas pasiuntiniu deryboms su rusų ir prūsų pasiuntiniais. 1765 metų vasarį rimtai sirgo. 
1766 metų balandžio 5 d., šeštadienį Stanislovas Kostka Čartoriskis mirė Varšuvoje. Balandžio 8 d. jį palaidojo bernardinų bažnyčioje Zebžydovo - Kalvarijoje.
Finansų teisė

Finansų teisė – visuma teisės normų, reguliuojančių visuomeninius santykius, kylančius kuriant, renkant, kaupiant, paskirstant ir panaudojant įvairių subjektų (pvz., valstybės, savivaldybės) lėšas, kitą finansinę veiklą, taip pat nustatant pinigų ir finansų sistemos pagrindus bei reguliuojant atitinkamus santykius.
Finansinės veiklos metu gali atsirasti santykiai, kuriuos reguliuoja kitos teisės šakos (privatinė, pavyzdžiui, civilinė arba viešoji, pvz., administracinė teisė). Finansinių teisinių santykių dalyviai - valstybė, ūkiniai subjektai ir piliečiai, įstaigos ir organizacijos, finansuojamos iš biudžeto. Šių santykių subjektais yra kreditų paskirstytojai, kurie atsakingi už teisingą biudžetinių lėšų paskirstymą, atsižvelgiant į faktinius poreikius, už pagal sąmatą išleidžiamų lėšų apskaitos ir atskaitomybės būklę. Valstybė dalyvauja ir per finansines institucijas arba kredito įstaigas, atstovaujančias valstybės interesams pagal suteiktą kompetenciją.
Fiziniai asmenys šių santykių dalyviais tampa, jei turi savarankišką pajamų šaltinį (pvz., darbo užmokestis, turtas), gyvena ir dirba tam tikrą laiką valstybės teritorijoje, jeigu jie nėra neatleisti nuo mokesčių mokėjimo (pvz., susitarimų dėl dvigubo apmokestinimo pagrindu, žr. abipusiškumo principas). Papildomais požymiai (ypač mokestiniuose santykiuose) – amžius, pilietybė.

Pošakiai

Finansų teisės normos gali būti skirstomos pagal reguliavimo dalyką. Finansų teisės pošakiai - biudžeto teisė, mokesčių teisė, muitų teisė, valiutos teisė, vertybinių popierių teisė, konkurencijos teisė viešųjų finansų srityje ir kt. Pagal reguliavimo santykių metodą, pobūdį gali būti išskiriama viešoji finansų teisė (viešųjų finansų teisė) bei privatinė (privačių finansų teisė, buhalterinės apskaitos teisė, finansinių paslaugų, finansinių sandorių teisė ir kt.). Taip pat išskirtina ES, tarptautinė finansų teisė.

Lietuvos finansų teisė

Lietuvos finansų teisė apima LR ir savivaldybių biudžetų, „Sodros“ biudžeto, pajamų, gaunamų Lietuvos teritorijoje, apmokestinimo teisinius pagrindus. Pagrindiniai teisės aktai - LR Konstitucija, Biudžetinės sandaros įstatymas, Valstybinio socialinio draudimo įstatymas ir kiti.

Finansų teisės mokslas

Vokietijos Frankfurto universiteto Teisės ir finansų institute vykdoma tarptautinė finansų teisės magistro programa anglų kalba, baigusiems teisės
arba ekonomikos bakalauro studijas. Trukmė - 1 metai.
Lietuvoje finansų teisė kaip akademinė teisės disciplina dėstoma teisės studentams kaip privalomasis arba pasirenkamasis dalykas. MRU Teisės fakultete yra gilinamoji finansų teisės magistro programa, trukmė - 1,5 m. (dieninė, neakivaizdinė f.).
Julius Jurša

Julius Jurša (1916 m. lapkričio 8 d. Pavalakė, Rodūnios valsčius – 1974 m. liepos 8 d. Vilnius) – Lietuvos gydytojas fiziologas.

Biografija

1945 m. baigęs Vilniaus universitetą jame dėstė, nuo 1960 m. fiziologijos kurso vadovas. 1956–1974 m. su kitais įkūrė ir redagavo žurnalą „Sveikatos apsauga“. Paskelbė mokslinių straipsnių periferinės kraujotakos ir termoreguliacijos klausimais.
UAB Sportinė aviacija

Istorija

Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę Prienų Eksperimentinė sportinės aviacijos gamykla (ESAG) tapo AB „Sportinė aviacija”.

Gaminiai

Gaminami 15–18 metrų klasės sklandytuvai LAK-17, standartinės klasės – LAK-19 ir atviros klasės – LAK-20. Matant augantį aukštos klasės dviviečių sklandytuvų poreikį, buvo sukonstruotas dvivietis sklandytuvas varžyboms LAK-20T. Į jį galima instaliuoti moto įrangą.
Įmonėje pradėti gaminti sklandytuvai su įmontuotu elektriniu varikliu, leidžiančiu pilotui pačiam grįžti į aerodromą, iš stiklo pluošto gaminamos ir sklandytuvų priekabos LAK-T5, kuriomis galima saugiai pervežti ar sandėliuoti sklandytuvus LAK-17A.
2013 m. Frydrichshafene (Friedrichshafen, Vokietija) vykusioje aviacijos pramonės parodoje įmonė pristatė ultra lengvos klasės sklandytuvą LAK-17B FES MINI (13,5 m ilgio sparnais). 2014 m. Lenkijoje vykusioje tarptautinėje lengvosios aviacijos parodoje „Pararudniki 2014“ pristatytas 18 metrų klasės sklandytuvas LAK-17B FES (18 m ilgio sparnais).
Įmonė taip pat gamina automobilių bagažines, reklaminius stendus, medžiotojų bokštelius, vėjo jėgainių mentes ir kitus neaviacinius produktus.
Gruzijos transportas

Šis straipsnis yra apie transporto infrastruktūrą Gruzijoje.

Geležinkeliai

2003 m. šalyje buvo 1 612 km ilgio pagrindinių traukinių kelių.
Pagrindinė šalies geležinkelių paslaugų tiekėja yra valstybinė įmonė Gruzijos geležinkeliai (gruz. საქართველოს რკინიგზა). Gruzija turi geležinkelių susisiekimą su visomis kaimynėmis - Rusija, Armėnija, Turkija ir Azerbaidžanu.
Šalies sostinėje veikia Tbilisio metro, atidarytas 1966 m. ir turintis 2 linijas.

Sausumos keliai

Šalies sausumos kelių sistemą sudaro 18 821 km (2018 m.) regioninių kelių ir 1 603 km ilgio autostradų. Tik 7 854 km iš visų Gruzijos kelių yra asfaltuoti.
Pagrindinis šalies kelias yra 552 km ilgio S1 autostrada, besitęsianti nuo Tbilisio iki Leselidzės Abchazijoje.

Laivyba

Pagrindiniai Juodosios jūros uostai yra Batumis, Potis ir Suchumis.

Oro transportas

2013 m. duomenimis Gruzijoje veikė 22 oro uostai. 
Pagrindinis šalies oro uostas yra Tbilisio oro uostas. 2018 m. šis oro uostas patarnavo 3 808 619 keleivių. 2019 m. liepos 8 d. dėl politinės įtampos Rusija uždraudė visus skrydžius iš šalies į Gruziją. Tokiu būdu Gruzijos avialinijos taip pat nutraukė savo skrydžius į Rusiją.
Pagrindinė šalies aviakompanija yra privati Georgian Airways.
Drevėtasis Širvinto ąžuolas

Drevėtasis Širvinto ąžuolas – botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinio amžiaus ir matmenų ąžuolas, Metelių regioninio parko paminklinis medis. Jis auga Lazdijų rajone, Veisiejų miškų urėdijos Širvinto miške.
Drevėtasis Širvinto ąžuolas stūkso prie pat kelio  181  Seirijai–Simnas–Igliauka , tarp Seirijų ir Metelių. Toje pačioje pakelėje netoliese auga kitas išskirtinis Didysis Širvinto ąžuolas.
Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2002 m. gruodžio 20 d. įsakymas Nr. 652, medis paskelbtas valstybės saugomu.
Onagras (ginklas)

Onagras – Senovės Romos paskutiniais metais (nuo III a.p.m.e. iki pabaigos) naudotas apsiausties ginklas. Pavadintas pagal onagrą (kulaną), nes šio ginklo šūvis primena asilo spyrį. Tai katapulta, kaupianti energiją sukamojoje deformacijoje (įtempiamas sukamas lynas).
Onagrą sudaro ant žemės gulintis rėmas, priekyje tvirtai sujungtas su vertikaliu rėmu (visi rėmai – rąstai). Vertikaliame rėme yra gulsčia ašis su vieninteliu storu stipinu (svertu), ant kurio galo tvirtinama svaidyklė.
Onagras užtaisomas suktuvu nuleidžiant svertą žemyn, nuleidimo metu įtempiamas susuktas lynas. Tada svertas staiga paleidžiamas, ir įtemptų virvių potencinė energija sviedžia jį į vertikalų rėmą. Svertui atsitrenkus į rėmą (šis momentas ir primena asilo spyrį) iš svaidyklės išlekia sviedinys (akmuo), kuris lekia stačia trajektorija (kaip minosvaidžio ar haubicos sviedinys). Keičiant kampą, kuriuo svertas atsitrenkia į vertikalųjį rėmą, galima reguliuoti trajektorijos statumą.
Romos imperijoje onagrus naudojo fortų ar miestų apgultyse. Onagrus neretai užtaisydavo dideliais akmenimis, kuriuos aptepdavo degia medžiaga ir padegdavo.
Viduramžiais (pvz., apie 1200 m.) naudojo silpnesnę onagro versiją, kurio svirtis turėjo ne svaidyklę, o kaušą. Į kaušą dėdavo daug smulkių sviedinių. Toks ginklas (žinomas kaip mangonelė) tiko priešininko kareiviams apšaudyti.
Maziya S&RC

Istorija

Įkurtas 1996 m. Dalyvauja elito diviziono kovose. 2016 m. tapo Premjer Lygos čempionais.

Sudėtis (2018)

Atnaujinta: 2018 m. lapkričio 30 d.
Vrčak

Biografija

Gimė 1980 m. lapkričio 17 d. Skopjėje. Užaugo muzikų šeimoje, nuo mažens dalyvaudavo muzikos konkursuose. Jo karjera prasidėjo 1999 metais, jam gyvenant JAV. Tais metais atlikėjas išleido pirmąją dainą „I povtorno sam“ (И повторно сам). Vėliau jis išleido debiutinį albumą „Kako da pobegnam od sé“.
2001 metais Vrcak dalyvavo vietos muzikos konkurse „Makfest“. Kartu su Andrijana Janevska duetu atlikę dainą „Den po den“ (Ден по ден), kurios tekstą parašė pats Vrčak, liko antroje vietoje. 2004 m. vėl dalyvavo šiame konkurse, šį kartą su Robert Bilbilov. Daina „Tajnite angeli“ (Тајните ангели) užėmė trečiąją vietą. Vrčak yra žinomas kaip dainos „Ninanajna“, su kuria 2006 metais Elena Risteska atstovavo Makedonijai 2006 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, žodžių autorius. Antrasis Vrčak albumas „Vo Tvoeto Srce“, išleistas 2006 metais, sulaukė didžiulės sėkmės Makedonijoje, tais metais buvo vienas labiausiai parduodamų albumų šalyje.
2008 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse su Tamara Todevska ir Adrian Gaxha atlikę dainą „Let Me Love You“ pusfinalyje užėmė 10 vietą, surinkę 64 taškus. Trio nepateko į finalą dėl naujai įvestos taisyklės, kai į finalą patenka tik 9 dalyviai, sulaukę didžiausio žiūrovų palaikymo, o dešimtą dalyvį renka specialiai tam sudaryta žiuri. Daina buvo įrašyta 6 skirtingomis kalbomis, visoms versijoms sukurti vaizdo klipai.
Bieliūnų ąžuolas

Bieliūnų ąžuolas – buvęs išskirtinis ąžuolas, augęs Vilniaus rajone, Zujūnų seniūnijoje, Girulių miške, 124 kvartale, 1 sklype, įkalnėje, nedidelėje laukymėje, netoli Bieliūnų ir Smiglių kaimų. Patenka į Griovių geomorfologinį draustinį. Prieš kelis dešimtmečius medis pradėjo džiūti ir drevėtą, 5,7 m apimties (1,3 m aukštyje), 32 m aukščio ąžuolą vėjas iš šaknų išvertė 2011 m. pavasarį. Manoma, kad jam buvo apie 600 metų.
1960 m. įtrauktas į saugomų objektų sąrašą, 2015 m. sausio 9 d. įsakymu Nr. D1-19 iš jo išbrauktas kaip sunykęs.
Vietinių gyventojų ąžuolas vadintas „Storuoju“ (lenk. Gruby dęb). Pasakojama, kad prie Bieliūnų ąžuolo rinkęsi 1831 m. sukilėliai, vadovaujami Emilijos Pliaterytės. Tačiau vietos gyventojams sukilėlius išdavus, kazokai juos užpuolę. Po šiuo ąžuolu nubaustas vienas iš išdavusiųjų sukilėlius.
Erotinė fotografija

Erotinė fotografija – fotografijos žanras, kuriam būdingi erotikos motyvai. Erotinės fotografijos nuotrauka dažnai vadinama aktu.
Tarnas ir Garona

Tarnas ir Garona (82) (pranc. Le Tarn) – Prancūzijos departamentas pietuose, Vidurio Pirėnų regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę ir jos intaką. Administracinis centras – Montobanas (Montauban). Generalinės tarybos pirmininkas Žanas Mišelis Bajė (Jean-Michel Baylet).
Departamente 2 apskritys, 30 kantonai, 27 municipaliniai susivienijimai ir 195 komunos. Plotas – 3718 km². 1999 m. – 206 034 gyventojų, 55 gyv./km² .

Istorija

Įsteigtas 1808 m. lapkričio 4 d. Napoleono įsakymu, padalijus kaimyninius departamentus.

Geografija

Tarno ir Garonos departamentas ribojasi su Lo, Tarno, Averono, Aukštutinės Garonos, Žero bei Lo ir Garonos departamentais.
Pagrindinės upės – Garona ir Tarnas. Krašto peizažas nevienodas – nuo upių slėnių iki Lomano kalnų šiaurėje.

Klimatas

Klimatą formuoja Centrinio masyvo kalnai ir Gaskonės lyguma. Jaučiama ir Atlanto, ir Viduržemio jūros, ir Pirėnų kalnų įtaka.

Ekonomika

Pagrindinė ekonomikos šaka – žemės ūkis, duodantis 80 % viso regiono vaisių.

Turizmas

Turistus traukia žvejyba ežeruose ir kelionės baidarėmis.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Žanas Mišelis Bajė ir Ivona Kolen, Atstovų rūmuose – Brigita Barež ir Žakas Bria. Generalinę tarybą sudaro 22 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Kredito rizikos apsikeitimo sandoris

Kredito rizikos apsikeitimo sandoris (angl. credit default swap, CDS) – kredito rizikos apsikeitimo sandoris iš esmės yra draudimo sandoris: viena sandorio šalis perka draudimą nuo trečios šalies nemokumo (ir už tai moka premijas, tačiau atsitikus nemokumo įvykiui, gaus išmoką), o kita – draudimą išrašo (ir už tai gauna premijas, bet turės sumokėti draudimo sumą, jeigu trečioji šalis taps nemoki). Sandoris vadinamas kredito rizikos apsikeitimo sandoriu, nes draudimo pirkėjas šiuo sandoriu pakeičia trečiosios šalies nemokumo riziką draudimo išrašytojo kredito rizika (nes ir draudikai gali imti ir „užsilenkti“).
Iš Kredito rizikos apsikeitimo sandorių instrumentų kainos, padarius tam tikras prielaidas apie tai, kiek nuostolių galima patirti, jeigu Kredito rizikos apsikeitimo sandorio objektas taps nemokus, galima pasiskaičiuoti, kokia yra tikimybė, jog atsitiks nemokumo įvykis. Kredito rizikos apsikeitimo sandoriai tapo patogiu beveik standartizuotu įrankiu matuojant šalies ar kompanijos nemokumo riziką.
Mstislavlio kaštelionas

Mstislavlio kaštelionas (lenk. kasztelan mścisławski) – antrasis pagal rangą po Mstislavlio vaivados aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos Mstislavlio vaivadijoje, Didžiojo kunigaikščio pilių vaivadijoje vyriausias valdytojas bei Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnas.

Įgaliojimai

Mstislavlio kašteliono pareigybę Žygimantas Augustas įsteigė 1566 m., kai, pertvarkius Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administracinį padalijimą, buvo įsteigta ir Mstislavlio vaivadija. Mstislavlio kaštelioną skirdavo Didysis kunigaikštis (karalius) ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos arba iki paskyrimo į aukštesnes pareigas.
Kaštelionas buvo pavaldus Mstislavlio vaivadai, taip pat karo atveju jo tiesioginis viršininkas buvo ir Lietuvos didysis etmonas. Kaštelionas atlikdavo pilies administracijos, ūkio reguliavimo, teismo ir karinės administracijos funkcijas. Kaštelionas buvo aukščiausias karinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir Mstislavlio pavieto bajorų vadas, taip pat pavieto bajorų pašauktinių kariuomenės vadas.
Kaštelionas buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Mstislavlio kaštelionas pagal rangą turėjo dvidešimt septintą poziciją iš 31 kaštelionų suole.
Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas 1772 m. nuo vaivadijos atskyrė didžiąją dalį žemių, kurios tapo Rusijos imperijos Mogiliovo gubernija. Tačiau į Lietuvą pasitraukę vaivadijos pareigūnai toliau vykdė savo funkcijas, nors po Antrojo padalijimo – tik nominaliai. Pareigybė panaikinta po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m.