google/wiki40b huggingface dataset:
Watsu

Watsu – tai holistinė kūno praktika, kurios metu žmogus įliūliuojamas į visiško atsipalaidavimo ir ramybės būseną. Tai judesio, japoniško masažo Zen Shiatsu, raumenų tempimo bei gilaus atsipalaidavimo derinys, atliekamas šiltame 34–35 °C vandenyje, 1,25–1,35 m gylyje. Patiriantysis atsigula vandenyje ant nugaros, jo galva saugiai prilaikoma terapeuto alkūnėje, ausys vandenyje, akys užmerktos. Priimančiojo judesiai lemia visos sesijos formą.
Watsu ir iš jo išsirutulioję kiti vandens terapijos metodai pastūmėjo pasyvią vandens terapiją visiškai nauja kryptimi.

Istorija

Watsu (pavadinimas kilęs iš „WATer shiatSU” – „vandens šiatsu”) – japonų masažo Zen Shiatsu meistro Haroldo Dullo (Harold Dull) kūrinys. 1980 m. H. Dull pirmą kartą sujungė Zen-Šiatsu su kūno tempimo elementais šiltame vandenyje. Šiandien Watsu atlieka daugiau nei tūkstantis kruopščiai paruoštų kvalifikuotų specialistų šešiuose žemynuose.

Poveikis

Greiti, jau per pirmąją procedūrą patiriami teigiami pokyčiai: padidėjusios judėjimo galimybės; atpalaiduoti raumenys; sumažėję raumenų spazmai; sumažėjęs skausmas.
Ilgainiui, po keleto procedūrų patiriami pokyčiai: pagerėjęs miegas; pagerėjęs virškinimas; sustiprėjusi imuninė sistema; sumažėjęs skausmas; sumažėjęs nerimas, širdgėla, emocinis skausmas.

Lietuvoje

Watsu instruktorė Jurgita Švedienė atvežė šią praktiką į Lietuvą 2002 m., tais metais įvyko ir pirmieji Watsu kursai Lietuvoje.
2012 m. Lietuvoje įkurta asociacija „WATSU LT”. Tai vienintelė mokykla Lietuvoje, mokanti Watsu ir Underwater programų, ir ginanti Watsu vardą Lietuvoje. Ši asociacija veikia pagal tarptautinės organizacijos WABA standartus (Worldwide Aquatic Bodywork Association). WABA – tai tarptautinė nepelno siekianti kūno terapeutų asociacija, ruošianti Watsu praktikus ir nustatanti sertifikavimo bei kvalifikacijos kėlimo gaires.
Watsu praktiku tampama po daug metų intensyvių mokymų ir praktikos.
Komunistų tiesa

Komunistų tiesa – savaitraštis, ėjęs 1920 m. sausio 15 d. – rugsėjo 9 d. Omske.

Istorija

Nr. 1 ir nr. 2 vadinosi „Tiesa“. Leido RKP(b) Omsko organizacijos lietuvių sekcija, o nuo 1920 m. balandžio 29 d. – RKP(b) Omsko organizacijos Lietuvių ir baltarusių agitacijos ir propagandos Sibiro biuras.
Tiražas – 1000–1500 egz.
Fricis Krūminis

Fricis Krūminis (latv. Fricis Krūmiņš; 1877 m. vasario 28 d. Kauno gubernijos Mažeikių apskrities Akmenės vlsč. Alkiškių kaime – 1971 m. rugsėjo 4 d. Salduje, Latvijos TSR) – Lietuvos latvių mokytojas ir visuomenės veikėjas.

Biografija

1898 m. baigęs Irlavos mokytojų seminariją, grįžo dirbti pedagoginį darbą į gimtąjį kaimą. Susikūrus nepriklausomai Lietuvos Respublikai, Alkiškių pradinė mokykla dirbo pagal valstybinę programą, bet mokoma buvo latviškai.
Tuo metu Alkiškiuose gyventojų daugumą sudarė latviai, kaime veikė švietimo draugija „Rīts“ ir blaivybės draugija „Gaisma“. Buvo ruošiami tautiški vakarai, minimos latviškos šventės. Vienas iš pagrindinių šių renginių organizatorių Alkiškiuose buvo F.Krūminis.
Be to, nuo pat 1898 m. jis ėmė pavaduoti savo tėvą Janį Krūminį, Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčios vargonininką. Teko vargonuoti ir vadovauti parapijos chorui, mokyti vaikus tikybos ir vesti bažnytinę gimimo–mirimo registracijos knygą. 1939 m. jis buvo paskirtas Latvijos Respublikos Švietimo ministerijos atstovu Lietuvai. 
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, buvo suimtas ir ištremtas į Sibirą. Grįžus iš tremties, apsigyventi Alkiškiuose leista nebuvo ir F.Krūminis apsistojo pas savo dukterį Saldaus mieste. Po mirties palaidotas gimtajame kaime.
Yi Jianlian

Amžiaus neatitikimas

Po Kinijos krepšinio lygoje (CBA) atlikto tyrimo šalies sporto ministerija paskelbė, kad atrado 36 žaidėjus suklastojusius savo gimimo datą. Po šio įvykio pasirodė pranešimai, kad Yi Jianliano amžius taip pat buvo suklastoti, bet žaidėjas tai paneigė.
Čerėja

Istorija

Pasak Dmitrijaus Daugėlos, vietovardis finougriškos kilmės.
Čerėja šaltiniuose (Lietuvos Metrikoje) minima nuo 1454 m., kai apylinkėse Smolensko vyskupas įsteigė vienuolyną. XVI a. Čerėja tapo Sapiegų valda, buvo nedidelės „grafystės“ centras. XVIII a. iš Sapiegų, Čerėja perėjo Milošų giminės žinion. Miestelio gyventojai prisidėjo prie 1863–1864 m. sukilimo. 1877 m. Čerėjos dvare gimė lietuvių–prancūzų poetas, rašytojas, filosofas Oskaras Milašius.
1919 m. tapo Baltarusijos TSR dalimi. 1941–1942 m. buvo sudarytas Čerėjos getas (žuvo ~800 žydų).
Čerėjoje ir jos apylinkių kaimuose (Krasnaja Slobodoje, Rykovkoje) XX a. vid. gyveno nemažai lietuvių (Pirmojo pasaulinio karo pabėgėliai)..
Mykolas Pronckus

Biografija

1946–1950 m. mokėsi Pakruojo raj. Linkuvos gimnazijoje. 1954 m. baigė Klaipėdos žemės ūkio technikumą, 1955–1965 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, agronomas. 1977–1980 m. Lietuvos žemdirbystės Mokslo tyrimo instituto aspirantas, 1982 m. žemės ūkio mokslų daktaras.
1954 m. Varnių Karolio Požėlos kolūkio agronomas. 1955–1957 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1957 m. Plungės Melioracijos technikos stoties agrochemikas. 1958–1961 m. LLKJS Plungės rajono komiteto antrasis sekretorius. 1961–1962 m. Plungės valstybinio supirkimo inspekcijos vyr. inspektorius, 1962–1976 m. Plungės gamybinės Žemės ūkio valdybos vyr. agronomas, 1976–1978 m. rajono žemės ūkio valdybos viršininko pavaduotojas, 1978–1989 m. valdybos viršininkas.
1989 m. LKP Plungės rajono komiteto pirmasis sekretorius. Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, LDDP rajono tarybos pirmininkas. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Plungės rajono skyriaus narys, LSDP tarybos narys.
1992–1996 m., 1996–2000 m. ir 2000–2004 m. Seimo narys. 1990–1993 m. Plungės rajono tarybos deputatas, 2000–2001 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Vaikai Giedrė, Mindaugas, Mykolas.

Apdovanojimai

2005 m. paskirta valstybinė pensija.
Raketa

Istorija

Tiksliai nežinoma, kada pradėta naudoti raketines technologijas. Romėno Aulus Gellius raštuose minima, kad graikas filosofas Archytas apie 400 m. pr. m. e. privertė medinį balandį garo pagalba skrieti viela. Kituose šaltiniuose rašoma, kad kinų Han Dinastijos laikais buvo naudojamos petardos.
Susanne Georgi

Eurovizijos dainų konkursas 2009

Susanne Georgi buvo išrinkta atstovauti Andorai Eurovizijos dainų konkurse 2009 m. Maskvoje, Rusijoje su daina „La teva decisió“. Andoros nacionaliniame finale ji surinko 47 procentus komisijos ir 66 procentus žiūrovų balsų.
Taranis

Taranis - keltų-galų dangaus dievas, garbintas Romėnų Ispanijoje. Romėnų poetas Markas Lukanas jį mini savo poemoje „Farsalija“ kaip keltų dievybę, kuriai aukojama, kartu su dievais Esu ir Tautačiu. Jis siejamas su kiklopu Brontu („Griaustinis“) graikų mitologijoje, bei su keltų ratu ir jam galėjo būti aukojami žmonės.
Dažniausiai vaizduojamas kaip barzdotas dievas su žaibu vienoje rankoje ir ratu kitoje. Siejamas taip pat su romėnų Jupiteriu, anglo-saksų Junoru, skandinavų Toru (vadintu Tiermu) , germanų Donaru ir kitais dievais.
Nors vardas Taranis nėra nustatytas galų rašytiniuose šaltiniuose, tačiau rastos panašios variacijos Taranukno, Taranuo, Taraino.
Semirečjės kazokų kariuomenė

Semirečjės kazokų kariuomenė (rus. Семиреченское казачье войско) – 1867 m. įkurta kazokų kariuomenė, suformuota iš Sibiro kazokų kariuomenės 9-os ir 10-os pulkų apygardų. Buvo to meto Semirečjės srityje (dalis dabartinės Kirgizijos ir dalis dabartinės Kazachijos), centras buvo mieste Verne (rus. Верный, dabar – Almata).
Ši kazokų kariuomenė saugojo rytines Turkestano sienas, veikė kaip apsaugos kariuomenė, atliko kai kurias policines funkcijas. Jai per Semirečjės srities kariuomenės vadą (kuris kartu buvo ir skirtinis atamanas) vadovavo Vyriausia kazokų kariuomenių valdyba. Nuo 1899 m. Semirečjės srities kariuomenės vadas ir skirtinis atamanas buvo pavaldus Turkestano generalgubernatoriui.
XX a. pradžioje Semirečjės kazokų kariuomenė turėjo 4 šimtinių sudėties kavalerijos pulką. Karo metu ji turėjo suformuoti 3 kavalerijos pulkus ir 12 atskirųjų šimtinių.
Ši kazokų kariuomenė 1916 m. turėjo apie 45 tūkst. gyventojų, įsikūrusių 19 stanicų ir 15 nausėdijų. Semirečjės kazokai valdė apie 744 tūkst. hektarų žemės.
1917 m. iš 6107 tarnybai tinkamų kazokų kariuomenėje tarnavo 4167 kazokai. Po Spalio revoliucijos kazokai pasidalino – dalis palaikė bolševikus, dalis kovojo prieš. 1920 m. balandžio mėnesį Semirečjės kazokų kariuomenė buvo panaikinta.
Simonas Garmus

Simonas Garmus (1870 m. gruodžio 23 d. Patraklio kaime Pagermuonio valsčiuje – 1944 m. Bagotosios kaime) – Romos katalikų kunigas, Bagotosios klebonas, visuomenės veikėjas.

Biografija

Baigęs Seinų kunigų seminariją, 1894 m. Varšuvoje vyskupo Ruškio buvo įšventintas kunigu. Vikaravo Kolne, Vištytyje, Tikocine, Liubave, aštuonerius metus Punske. Punsko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčioje klebonavo žinomas lietuvybės puoselėtojas Motiejus Simonaitis, vėliau išrinktas Seinų dakanato vadovu. Punske į visuomeninę veiklą įsitraukė ir S. Garmus. Jis buvo vienas iš Punsko kooperatyvo „Dzūkas“ ir Marijampolės kooperatyvo „Žagrė“ steigėju, finansiškai rėmė lietuvišką Seinų spaustuvę „Laukaitis, Dvaranauskas, Narijauskas Ir Bendrovė“, kuri leido savaitraštį „Žiburys“ su priedais Artojas, Šaltinėlis, Vainikas, Vainikėlis ir Kvieslys.
Seinų dekano kun. Motiejaus Simonaičio rekomenduotas, buvo paskirtas naujai sukurtos Bagotosios parapijos klebonu. Į Bagotąją Simonas Garmus persikėlė 1910 m. pradžioje. Parapijiečių tarpe buvo paplitusi girtuoklystė, todėl klebonas įkūrė Lietuvių katalikų blaivybes draugijos skyrių, kuris aktyviai veikė 1911–1914 m. ir turėjo net savo biblioteką-skaityklą. S. Garmus suskubo projektuoti būsimą šventovę, netrukus rangovas Pravdzinskis pradėjo ją statyti. Bagotosios Šv. Antano Paduviečio bažnyčia buvo statoma be carinės valdžios leidimo, todėl parapijiečiai skubėjo ją užbaigti. Bažnyčia kilo labai puošni, su Lietuvoje retai sutinkamais ant sienų tapytais šoniniais altoriais. Kai 1912 m. ji buvo baigta, vietinė valdžia nebespėjo statytojų nubausti, nes netrukus prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas. Per kaimą ėjo fronto linija, jis tai priklausė vokiečiams, tai vėl rusams. Norėdamas vakarais skaityti, iš vokiečių kariškių S. Garmus nusipirko karbitinę lempą. Jos skleidžiama silpna šviesa pakenkė kunigo akims ir jis vėliau turėjo nešioti akinius mėlynais stiklais bei vengti skaitymo. Bažnyčia buvo apgriauta, kiti parapijos statiniai apdegė. Po karo klebonas Garmus bažnyčią atremontavo ir ėmė telkti žmones visuomeniniam darbui. 1921 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa, 1930 m. pastatytas didysis altorius.
Kai parapiją vizitavęs vyskupas pastebėjo, kad kaimo pavasarininkai silpnai veikia, Simonas Garmus į tai sureagavo labai jautriai: 1934 m. liepos 1 d. atsisakė klebono pareigų ir liko rezidentu. Mirė Antrojo pasaulinio karo metu, palaidotas savo pastatytos Bagotosios bažnyčios, kuri po Griškabūdžio Kristaus Atsimainymo bažnyčios vadinama gražiausia medine šventove Suvalkijoje, šventoriuje.
Virbalio valsčius

Virbalio valsčius kurį laiką buvo pietvakarių Lietuvoje. Centras – Virbalis. Šiuo metu čia yra Virbalio seniūnija.

Gyventojai ir gyvenvietės

Pirmojo Lietuvos Respublikos visuotino gyventojų 1923 metų surašymo metu, Virbalio valsčiaus jau nebuvo. Virbalio miestas su 4 gyvenvietėmis, 481 ūkiu ar sodyba ir 4018 gyventojų buvo Kybartų valsčiaus teritorijoje.
Birželio 20

Vardadieniai

Florentina – Nandas – Nautara – Nautaras – Nautarė – Nauvyda – Nauvydas – Nauvydė – Silverija – Silverijus – Žadvainas – Žadvainė – Žintautė.
Šnapsas

Šnapsas (vok. Schnaps ) – vokiškas distiliuotas alkoholinis gėrimas, paprastai turinti bent 32 % alkoholio.
Amerikietiškas šnapsas yra likeris, tad skiriasi nuo vokiško šnapso.
Liaudyje šnapsu vadinami įvairūs stiprūs alkoholiniai gėrimai.

Šnapsas vokiečiakalbiuose kraštuose

Vokiškas šnapsas yra skaidrus bespalvis gėrimas su silpnu vaisių gardžiu. Jis gaunamas distiliuojant vaisių raugalą, supilstomas į butelius nededant cukraus, o jo stiprumas būna apie 40 % (tūrio procentai). Pagal išvaizdą ir skonį šnapsas nesiskiria nuo prancūziško eau de vie, bet prancūziškas terminas vokiškai kalbančiose šalyse naudojamas labai retai.
Austrijoje, Šveicarijoje ir pietų Vokietijoje šie gėrimai paprastai vadinami Obstler (iš vok. Obst 'vaisius'). Obstler sąvoka būdinga pietiniam vokiečių kalbos arealo daliai. Panašūs alkoholiniai gėrimai egzistuoja visoje centrinėje ir pietryčių Europoje. Šiaurinėje Vokietijoje beveik visi tradiciniai distiliuoti gėrimai yra gaminami iš grūdų.
Platesnė šnapso samprata apima ir kitus Vokietijos gamybos spiritus – Korn, Kümmel, Steinhäger, Jägermeister ir bet kuriuos distiliuotus alkoholinius gėrimus.
Vokiškojo šnapso gamyboje naudojami obuoliai, kriaušės, slyvos ir vyšnios (išvardinimo tvarka – nuo pigiausių iki brangiausių). Austriškam šnapsui Marillenschnaps) gaminti naudojami abrikosai. Kiti vaisiai vokiškų šnapsų gamyboje naudojami retai.
Iš obuolių ir kriaušių kartu gaminamas Obstwasser; iš vienų kriaušių gaminamas Williamsbirne, iš slyvų – Zwetschgenwasser, iš vyšnių – Kirschwasser.
Aviečių skonio spiritas Himbeergeist irgi priskiriamas šnapsams, nors jį gamina ne iš raugintų aviečių.

Amerikietiškas šnapsas

Amerikietiškas šnapsas yra likeris, gaunamas maišant neutralų grūdų spiritą su vaisių skonio ir kvapo ar kitokiais gardikliais. Į gautą mišinį įdeda cukraus, paprastai dar įpila glicerolio, kad gautųsi glotnus sirupo konsistencijos gėrimas, ir pilsto į butelius. Šių gėrimų stiprumas kinta nuo 15 % iki 50 %.
Amerikietiškas šnapsas būna labai įvairių skonių – anyžinis, abrikosų, bananinis, mėlynių, juodųjų serbentų, saldainių irisų, vyšnių, cinamono, kavos, citrinos, mėtų, persikų, pipirmėčių, rūgščių obuolių ir kt. skonių.
Šis gėrimas techniškai priskiriamas likeriams, kadangi į juos dedą cukraus.
Šiaulių rajono taryba 1990–1995 m.

Teisinis pagrindas

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d., savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Šiaulių rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.
Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu“ vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Veikla

Rajono tarybos pirmininku išrinktas Antanas Šumanas.
Charbinas

Istorija

Miestą kaip geležinkelio centrą 1898 m. įkūrė rusai, tiesdami Transmandžiūrijos geležinkelį. Senesniuose Harbino rajonuose iki šiol galima surasti rusiškos architektūros pavyzdžių. Valdant japonams 1932–1945 m. vadinosi Pinkiang. Po 1949 m. tapo įvairios pramonės centru.
Mieste nuo 1985 m. rengiamas kasmetinis Charbino tarptautinis ledo ir sniego skulptūrų festivalis.
FC Sporting Mertzig

Istorija

Klubas 1952–1961 m. buvo iširęs.
Štavenhagenas

Istorija

Pirmą kartą paminėtas rašytiniuose šaltiniuose 1230 m. Trisdešimties metų karo metu 1648 m. buvo sugriautas.
1727 ir 1746 m. miestas nukentėjo nuo gaisrų.
1740 m. pasatyti baroko epochos rūmai, kurie išliko iki šių dienų ir yra traukos objektas turistams.
Nuo 1994 m. bendradarbiaujama su Lietuvos miestu Šilale.
Ptebė

Egiptiečių mitologijoje Ptebė – keršto dievas, garbintas Akhmino regione, centriniame Egipte. Jo vardas yra verčiamas kaip „Dangaus - Ba“, kas reiškia „Dangaus siela“ arba „Dangaus nuotaika“. Gali būti, kad Ptebė yra semitinė dievybė atkeliavusi kartu su darbininkais iš Levanto. Kildinamas nuo Pet-Ba'al, kas reiškia „Dangaus viešpats“. Akstyvieji krikščionys Ptebę sulygino su graikų Kronu.
Vitė

Istorija

1856 m. prijungta prie Klaipėdos miesto.
Vainotiškė

Geografija

Yra 9 km nuo Veiviržėnų, 8 km nuo Judrėnų, 7 km nuo Švėkšnos. Ribojasi su Šalpėnų, Jonikaičių, Kidulių, Bareikų, Pakapių kaimais. Vakariniame pakraštyje yra Bareikų miškas, rytiniu pakraščiu teka upė Judrė. Pro kaimą eina kelias iš Švėkšnos į Šalpėnus (4238).

Istorija

XIX a. vykstant pobaudžiavinėms žemės reformoms iš dvaro priklausomybės ištrūko vis daugiau kaimų. Iš buvusių didesnių bajorkaimių susiformavo nauji kaimai. Taip buvo suformuotas ir Vainotiškės kaimas. 1846 m. bažnyčios sudarytame sąraše minimos 4 šeimos su 38 gyventojais: iš jų 25 – šeimos nariai, 8 – samdiniai ir 5 – kampininkai. 1923 m. kaime buvo 7 ūkiai, kuriuose buvo 45 gyventojai. 2001 m. gyveno 37 gyventojai. 2011 m. surašymo duomenimis – 27 gyventojai: 15 vyrų ir 12 moterų.

Kultūros paminklai

Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąraše, sudarytame 1993 metais įrašyta, kad Vainotiškės senosiose kapinėse buvo valstybės saugomos vertybės: tai koplytėlė prie medžio su Marijos Maloningosios skulptūra (kodas 9397), koplytstulpis su Šv. Antano, Kristaus, nešančio kryžių, Marijos skulptūromis (kodas 14805), koplytėlė prie ąžuolo su Rūpintojėlio skulptūra (kodas 14806), koplytėlė prie ąžuolo su Šv. Juozapo skulptūra (kodas 14807), koplytėlė prie ąžuolo su Šv. Roko skulptūra (kodas 14808) ir koplytėlė prie ąžuolo su Šv. Antano skulptūra (kodas 14809). Jos neišliko, buvo išgrobstytos.
Mariana Malcienė

Mariana Malcienė (g. 1924 m. lapkričio 9 d. Asiūklėje, II Gudelių valsčius, dab. Vilniaus dalis, m. 2014 m. liepos 17 d. Vilnius, palaidota Saltoniškių kapinės, Vilnius) – Lietuvos menotyrininkė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija

1951 m. baigė meno istoriją Vilniaus universitete. 1974 m. menotyros kandidatė.
1953–2000 m. dėstė Lietuvos konservatorijoje (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija), nuo 1991 m. profesorė. 1953–1959 m. dar dirbo Kultūros ministerijos Aukštųjų ir vidurinių specialiųjų mokyklų skyriuje, 1956–1960 m. ir Vilniaus dešimtmetėje muzikos mokykloje, 1959–1966 m. filmų nuomojimo kontoros „Kinoprokat“ leidinio „Ekrano naujienos“ redakcijoje, 1966–1979 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Menotyros sektoriuje.

Mokslinė veikla

Parašė pirmąjį Lietuvos kino istorijos veikalą. Apžvelgė Lietuvos kino 1919–1958 m. (Lietuvos TSR istorija t. 4 1975 m.), 1919–1967 m. (Tarybinio kino istorija t. 3-4 1975–1978, rusų k.), nebyliojo ir Lietuvos vaidybinio kino (Kino meno pagrindai, sud. Ž. Pilipavičienė, 1982 m.) raidą, Marijampolės ir Žemaičių dramos teatrų (Lietuvių tarybinis teatras: 1940–1956 m., 1979 m.), Panevėžio dramos teatro (Lietuvių tarybinis dramos teatras: 1957–1970 m., 1987 m.) istoriją.
Aukštadvaris

Aplinkinės gyvenvietės

SEMELIŠKĖS – 14 km
Čižiūnai – 5 kmGripiškės – 12 km
STAKLIŠKĖS – 14 km
JIEZNAS – 28 kmTRAKAI – 30 kmTotoriškės – 5 km
ONUŠKIS – 14 km

Pavadinimo kilmė

XIV a. prie Pilaitės kalno ėmė kurtis gyvenvietė, iki XV a. žinoma kaip Navininkai (pagal Navos ežerą).
Kadangi miestelis ėmė kurtis aplink kunigaikščių dvarą, kuris buvo įsikūręs ant piliakalnio (aukštas dvaras), todėl jis imtas vadinti kaip Aukštadvarys (arba Aukštdvarys). XVIII a. lotyniškuose raštuose Aukštadvaris vadintas Alta Aula .

Architektūra

Aukštadvario plano struktūra stačiakampė. Istoristinė, neogotikos bruožų turinti Kristaus Atsimainymo bažnyčia pastatyta 1913 m. Renesansinis Šv. Dominyko bažnyčios su mauzoliejine koplyčia ir vienuolyno ansamblis (manoma, suprojektavo italų architektai). Po 1960 m. rekonstrukcijos ansamblis prarado pirminį planą ir išorę.
Urbanistinis draustinis įkurtas siekiant išsaugoti istoriškai susiklosčiusį senosios Aukštadvario miestelio dalies gatvių tinklą, bažnyčią, dominikonų vienuolyną su koplyčia, dvaro sodybą su parku ir tvenkiniais, miestelio aikštės šulinį, Aukštadvario piliakalnį, A. Mickevičiaus ąžuolą, Aukštadvario šaltinį ir senąją Verknės vagą.
Bražuolės piliakalnis

Piliakalnis

Kalvą iš visų pusių juosia upelio slėnio ir jo pakraštyje esančios daubos. Piliakalnio šlaitai statūs, 15–25 m aukščio. Pietų-pietrytiniame krašte, kur šlaitas nuolaidesnis, supiltas apie 130 m. ilgio pylimas, jo išorinis šlaitas apie 9 m aukščio. Aikštelės, kurios ilgis pietų-šiaurės kryptimi 210 m., plotis 110 m. pietiniame ir 95 m. šiauriniame gale, plotas apie 2 ha, pakraščiuose išlikęs apie 440 m ilgio, 2,5 m aukščio ir 10–15 m pločio pylimas. Aikštelė skersiniu pylimu buvo padalyta į dvi dalis, tačiau pylimai suardyti ariant.
Į pietryčius nuo piliakalnio išlikę senovinės gyvenvietės, į pietus – pilkapių liekanų.

Tyrimai

1955 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1972 m. atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai, vadovas Vytautas Daugudis.  Pilkapius 1850 m. kasinėjo Adomas Honoris Kirkoras, 1999 m. tyrė Zenonas Baubonis.
Ištirta apie 100 m² plotas, atliktas pylimo pjūvis. Rasti 4 kultūriniai sluoksniai. 3 apatiniuose rasta medinių gynybinių užtvarų ir sienų liekanų, lipdytos brūkšniuotu, grublėtu ir gludintu paviršiumi bei žiestos keramikos, gyvulių kaulu, viršutiniame – 3 m aukščio pylimas. Jo viršuje buvo įrengta dviguba medinė gynybinė siena, rasta bokšto pamatų, ilgo gynybinio ūkinio statinio liekanų. Piliakalnis datuojamas pirmojo tūkstantmečio iki m.e. pabaiga – XIV a.  Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 6,42 ha.

Aplinkiniai piliakalniai

Pipiriškių piliakalnis 9 kmKarmazinų piliakalnis 14 km
Kernavės piliakalniai 23 kmElniakampio piliakalnis 14 km
Naujosios Rėvos piliakalnis 10 kmŽuvyčių piliakalnis 18 km
Daniliškių piliakalnis 4,5 kmVilkeliškių piliakalnis 16 km
Neravų piliakalnis 15 kmSrėvos piliakalnis 15 kmTrakų pilis 3 kmSenųjų Trakų piliakalnis 10 km
Nijolė Steiblienė

Biografija

1972 m. baigė Panevėžio 6-ąją vidurinę mokyklą. 1978 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Istorijos fakultetą ir įgijo žurnalistės specialybę.
1977–1998 m. Valstybinio Lietuvos radijo ir televizijos komiteto (nuo 1990 m. Lietuvos radijas ir televizija) Lietuvos televizijos Informacijos vyriausiosios redakcijos jaunesnioji redaktorė; nuo 1983 m. – redaktorė, nuo 1989 m. – vyresnioji redaktorė, Naujienų direkcijos reporterė, laidų „Panorama“, „Vakaro žinios“, „Labas rytas“, „Politikų klubas“ vedėja. 1994 m. suteikta aukščiausioji žurnalistės kategorija. Rengė reportažus, interviu politinėmis, ekonominėmis, teisėsaugos temomis.  1998–2000 m. uždarosios akcinės bendrovės „Lietuvos žinių studija“ Laisvo ir nepriklausomo kanalo televizijos laidų „N-14“, „Ką žmonės pasakys!“ redaktorė. Nuo 2009 m. „Lietuvos ryto televizijos“ Žinių tarnybos vadovės pavaduotoja.

Politinė veikla

2000–2004 m. Seimo narė, išrinkta pagal Naujosios sąjungos (socialliberalų) sąrašą, 2001–2004 m. Antikorupcijos komisijos pirmininkė. 2004–2008 m. Seimo narė, išrinkta pagal A. Brazausko ir A. Paulausko koalicijos „Už darbą Lietuvai“ sąrašą. Nuo 2002 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narė.
Vyras Alvydas, vaikai Aurimas, Vilma.
Kalba (žurnalas)

Kalba – bendrinės kalbos žurnalas, leistas 1930 m. Kaune, „Židinio“ priedas.

Istorija

Leido bendrovė „Sakalas“. Išėjo 3 sąsiuviniai.
Nagrinėjo praktinius lietuvių kalbos dalykus, supažindino plačiąją visuomenę su gimtosios kalbos pagrindais, svarstė visuomenės ir kalbos santykius, gilinosi į gimtosios kalbos dėsningumus, aiškino kalbos tarties dalykus, nagrinėjo rašybos reformos vyksmą, laikraštinės kalbos būklę, aptarė teatralų, menininkų kalbą, spaudos leidinių kalbos netikslumus, skelbė Rašybos komisijos darbus, spausdino rccenzijas, kritikos straipsnius, naujų knygų anotacijas.
Bendradarbiavo Petras Avižonis, Pranas Brenderis, Petras Būtėnas , Jonas Jablonskis, Petras Jonikas, Zigmas Kuzmickis, Pranas Mašiotas, Pranas Meškauskas, Bronius Paukštys, Antanas Salys, Jurgis Talmantas.
Redaktorius Pranas Skardžius.
Kolsajaus ežerai

Kolsajaus ežerai yra trys alpiniai ežerai Kazachstane, Almatos srityje. Telkšo 110 km į rytus nuo Almatos. Ežerai telkšo 1800-2500 m aukštyje. Aplink ežerus auga mišrieji miškai.