Moterų padėtis Šiaurės šalių parlamentuose XIX-XXa.

Reprezentavimas ir vykdomoji galia

Vos tik šiaurietės gavo balso teisę, jos gana greitai pateko į parlamentus, nors jų skaičius ten iki 1970-ųjų augo gana lėtai. Suomijoje nuo visuotinės balso teisės įvedimo iki 1960-ųjų moterys turėjo apie 10% vietų parlamente. Švedijoje dešimties procentų ribą moterys pasiekė 1953-aisiais, Danijoje – 1966 m. Norvegijoje bei Islandijoje progresas buvo gana lėtas ir iki pat aštuntojo dešimtmečio pradžios Šiaurės šalių parlamentuose dominuodavo vyrai. Aštuntajame dešimtmetyje visose šalyse išskyrus Islandiją įvyko nauja moterų mobilizacijos banga. Iki aštuntojo dešimtmečio vidurio Norvegijoje parlamentinė moterų mobilizacija buvo didžiausia visame Šiaurės regione. Nuo 1973 m. iki 1977 m. moterų skaičius Norvegijos Stortinge išaugo nuo 9% iki 24%. Taip ši šalis moterų skaičiumi aplenkė Suomiją, Daniją bei Švediją. Tik nuo 1980-ųjų šiose šalyse moterų skaičius parlamentuose išaugo iki 30%. Švedija ir Islandija yra dvi skirtingiausios lyginant pagal moterų reprezentavimą: Islandijoje tik po 1983 m. rinkimų moterų parlamente skaičius pakilo nuo 9% iki 15%. Dešimtajame dešimtmetyje Švedija pirmavo tarp Šiaurės šalių su mažai nuo jos teatsiliekančia Norvegija. Švedijoje moterys gavo daugiau nei 40% vietų Riksdage 1994-aisiais ir tai buvo laikoma rekordiniu rezultatu Šiauriniame regione. Tai buvo atsakas į 1991-ųjų rinkimus, kai moterų skaičius parlamente smuko nuo 38 iki 33 procentų. Buvo ne tik pamuštas rekordas – moterys taip pat sudarė pusę ministrų kabineto. Danija liko pastarosioms valstybėms už nugarų, nes nuo 1988-ųjų per visą ateinantį dešimtmetį moterų kiekis parlamente tebuvo apie 33 procentus. 1998 m. moterys gavo net 37% parlamento kėdžių. Situacija Suomijoje po aštuntojo dešimtmečio buvo kiek kitokia: 1991 m. rikimuose moterys gavo 39% vietų, tačiau per ateinantį dešimtmetį šis skaičius smukdavo vis arčiau trisdešimties. Tik 1999-aisiais jos gavo daugiau - 37% vietų. Didžiausias skirtumas 2004 m. buvo matomas tarp Švedijos, kur moterų parlamente skaičius siekė 45.3%, ir Islandijos, kur moterų parlamente tebuvo 30.2%.
Kalbant apie moterų įėjimą į vykdomosios valdžios šaką, labai išsiskiria Suomija, nes joje jau 1926 m. buvo moteris ministrė. Žinoma, nereikia pamiršti Danijos, kurioje ministre moteris tapo dar dvejais metais anksčiau, tačiau Suomijoje savo poste jai pavyko išsilaikyti kur kas ilgiau – net dvidešimt metų. Norvegijoje ir Švedijoje moterys gavo ministrės postą 1945 m. ir 1947 m. Islandijoje tuo tarpu moterų ministrių kabinete nebuvo iki pat 1970-ųjų. Vis dėlto anksčiausiai Islandijoje buvo išrinkta pirmoji prezidentė, o Suomijoje tik 2000 m. Norvegija buvo pirmoji, kurioje moteris perkopė paskutinį barjerą ir tapo ministre pirmininke 1981 m. Suomijoje ministrė pirmininkė išrinkta 2003 m.
Iš visų Šiaurės šalių vienintelė Švedija gali pasigirti 50% moterų ministrų kabinete, kas įvyko 1994 m., o 40% ribą peržengė tik dvi šalys: Suomija 1994 m. ir Norvegija 1986 m. 1999 m. Christensen pasiūlė būdą, kaip labiau integruoti moteris į parlamentinę ir vyriausybinę veiklą. Jo manymu, galima taikyti pozityvią diskriminaciją į pagalbą pasitelkiant tam tikras lyčių kvotas. Visų pirma tai partijų kvotos, kur partijų statutai numatytų 60-40% lyčių balansą įtraukiant moteris į politiką. Antra, kandidatų kvotos, siekiant integruoti moteris būtent į parlamentą ir vyriausybę.
Taigi, kaip matome iš rezultatų, nors neretai sakoma, kad Šiaurės šalys daugiau ar mažiau pasižymi lyčių lygybe, tai būtų teisinga tik atsižvelgiant į šiauriečių moterų perkopimą per pirmus du barjerus. Per kitus du barjerus buvo perkopinėjama labai nevienodai. Iki 2004-ųjų tik Švedija, Norvegija ir Suomija galėjo pasigirti subalansuotu lyčių atstovavimu.