google/wiki40b huggingface dataset:
Juozas Kajeckas

Juozas Kajeckas (1897 m. birželio 17 d. Šenandoa – 1978 m. kovo 2 d. Vašingtonas) – Lietuvos teisininkas, diplomatas.

Biografija

1909 m. atvyko į Lietuvą. Baigė Kidulių mokyklą, 1927 m. baigė Monpeljė universitetą (Prancūzija, finansai ir administravimas), 1928 m. įgijo teisės licenciato laipsnį, 1929 m. baigė Politinių mokslų mokyklą Paryžiuje.
1929–1930 m. ir 1935–1939 m. Lietuvos užsienio reikalų ministerijos referentas, nuo 1938 patarėjas. 1930–1935 m. Lietuvos pasiuntinybės Didžiojoje Britanijoje, taip pat Olandijai ir Šveicarijai sekretorius, dar ėjo generalinio konsulo, pasiuntinio pareigas. 1935–1939 m. Lietuvos Raudonojo Kryžiaus generalinis sekretorius. 1938 m. vieno Lietuvos – Vokietijos ruožo sienai nustatyti derybų delegacijos pirmininkas. 1939–1940 m. Lietuvos pasiuntinybės Berlyne, nuo 1940 m. rugpjūčio Vašingtone patarėjas, pastarosios pasiuntinybės biuletenio redaktorius, 1949–1951 m. neoficialus Lietuvos stebėtojas Jungtinių Tautų posėdžiuose Niujorke. Nuo 1957 m. laikinasis Lietuvos reikalų patikėtinis, 1958–1976 m. – reikalų patikėtinis.
Rašė Lietuvos aneksijos klausimais žurnaluose „Social Science“, „Baltic Review“, leidinyje „Annexation of the Baltic States“.
Svitavai

Istorija

Dabartinio miesto teritorijoje apie 1150 m. vienuoliai iš Litomišlo pastatė bažnyčią ir įkūrė gyvenvietę. Svitavai pirmą kartą paminėti 1256 m. 1330 m. suteiktos miesto teisės. XIV a. aplink miestą pastatyta gynybinė miesto sieną, turėjusi tris vartus. XVI a. suklestėjo pirklių ir audėjų dėka. 1781 m. buvo sudegintas. XIX a. nutiesta geležinkelio linija. 1938–1945 m. okupuotas Vokietijos.
Lorenzo Lotto

Lorencas Lotas (it. Lorenzo Lotto, 1480 − 1556) – italų renesanso dailininkas, priskiriamas Venecijos dailės mokyklai.

Biografija

Lorencas Lotas gimė 1480 m. Venecijoje. Pirmuosius dailės mokslus jis išėjo pas Alvise Vivarini. Pirmuosius savarankiškus darbus Lorencas atliko Trevize 1503–1506 m. laikotarpyje. Tai buvo altorinė tapyba vietos bažnyčiose. 1505 m. jis jau minimas kaip žymus Trevizo dailininkas. Tačiau šis žinomumas negarantavo Lorencui materialinio turto. Išsikeldamas iš Trevizo jis turėjo išparduoti buities daiktus, kad galėtų apmokėti būsto nuomą. Tai bus būdinga kone visam vėlesniam Lorenco Loto gyvenimui – kelionės po įvairius Italijos miestus ieškant užsakymų. 1506 m. Lorencas dirbo Rekanačio miestelyje prie Ankonos, kur iki 1508 m. sukūrė altorinę tapybą vietos Šv. Dominyko bažnyčioje. 1508 m. Lorencas persikėlė į Romą. Buvo pasamdytas darbams Vatikano Apaštališkuosiuose rūmuose. Minimas užmokestis už čia atliktas freskas (neišlikusios). Romoje Lorencas susipažino su Rafaelio ir Mikelandželo darbais. 1512 m. Lotas trumpam buvo grįžęs į Rekanatį. 1513 m. Lorencas dirbo Bergame, kur atliko altorinę tapybą Šv. Baltramiejaus bažnyčioje. Bergame Lotas praleido apie 14 metų, čia išvystė nuosavą stilių, kuriame derino Romos ir Venecijos mokyklų įtakas.
1523-24 sukūrė svarbiausius monumentaliuosius savo darbus – freskas Treskorės miestelio oratorijoje Šv. Barboros ir Šv. Brigitos gyvenimų temomis. 1525 m. Lorencas Lotas grįžo į Veneciją, daugiausia gyveno ir buvo susijęs su dominikonų San Giovanni e Paolo vienuolynu, kurio bažnyčiai iki 1542 m. sukūrė altorinę tapybą ir vėliau paskyrė palikimą. Venecijoje Lorencas vargiai galėjo konkuruoti su pripažintais to meto meistrais, tačiau tapo jų, Ticiano ir Palma Vecchio, draugu. Buvo pažįstamas su Pietro Aretino ir Jacopo Sansovino. Šiuo periodu Lorencas dažnai lankėsi aplinkiniuose Veneto ir Markės regionų miestuose ieškodamas užsakymų, pakol 1549 m. apsistojo Ankonoje. Šiuo laikotarpiu Lorencas jau gyveno skurde. 1552 m. jis įstojo į Loreto dominikonų broliją. Čia ir mirė 1556 m.

Kūryba

Lorencas Lotas gyvenimo metu buvo giliai religingas žmogus, jo tapybos darbai artimi ekspresyvesniems vėlesnės kartos manieristiniams ir baroko darbams. Tarp ankstyvųjų Loto įkvėpėjų, be Alvise Vivarini − Giovanni Bellini, Carlo Crivelli, Cima da Conegliano, Giorgione.
Brandžiausi Loto darbai propagavo dinamiškumą, kuris buvo būdingas kitiems to meto Šiaurės Italijos dailininkams, kaip Antonio da Correggio ir Gaudenzio Ferrari. Lorencas Lotas nepaliko pasekėjų ar žymesnių mokinių.
Tai, kad Lorenco Loto pagrindinė kūryba buvo išsklaidyta po mažus Italijos miestelius, daug prisidėjo, kad dailininkas daugelį amžių buvo užmirštas. Dėmesys Lorenco Loto kūrybai padidėjo XIX a. pabaigoje, tuomet didieji muziejai paskubėjo įsigyti jo darbų. 1895 m. pasirodė pirmas kapitalinis veikalas apie dailininką „Lorencas Lotas: esė apie konstruktyviąją meno kritiką“, parašytas Bernard Berenson.
Petras Sarpalius

Petras Sarpalius (1887 m. vasario 23 d. Wanamie, PA – JAV – 1953 m. lapkričio 4 d. Čikagoje, IL – JAV), smuikininkas, dirigentas ir kompozitorius.

Biografija

Motina buvo dainininkė, o tėvas mėgo smuikuoti. Visa šeima buvo muzikali ir sudarė savo šeimos orkestrą. Petras, išmokytas smuikuoti, vėliau muziką studijavo Wyomingo seminarijoje, o 1909–1910 Franklino institute. 1910–1912 studijavo Ithacos, NY, konservatorijoje, kur laimėjo dvejiems metams pilną stipendiją studijuoti smuiką ir kompoziciją Cornellio universitete. 1912–1913 dar lankė ir Chicago Music College.
Nuo 1910 iki mirties gyveno Čikagoje. Be pagrindinio darbo elektros inžinerijos srityje (1915–1952 dirbo Commonwealth Edison, Co), išvarė ir platų muzikinių darbų barą. Muzika buvojo idealas. Ir laisvalaikio malonumas. Nors ir nematė Lietuvos, bet labai mėgo lietuvių liaudies melodijas ir daug jų užrašė, įkūrė net archyvą. Vadovavo vaikų „Bijūnėlio“ ir „Jaunosios Birutės“, taip pat suaugusiųjų chorams bei orkestrams. Visą dešimtmetį vadovavo vaikų orkestrui, dirbo su „Socialistų“, „Suvalkiečių“, „Pirmyn“ ir „Birutės“ chorais. Dirigavo lietuviskam orkestrui „Atžala“, nuo 1932 griežė Business and Professional Men orchestra ir keletą metų Chicago Civic Symphony orchestra. Iš savo brolių ir artimųjų buvo suorganizavęs Sarpalių ansamblį, kuris grieždavo koncertuose, operetėse ir kokiuose. Orkestrui pritaikė apie 100 įvairių kūrinių lietuvių liaudies melodijų pagrindu. Nemaža sukūrė pats: apie 20 dainų chorams, dviejų veiksmų operetę „Girėnų kunigaikštis“, parašė muziką K. Jurgelioniu tekstams „Uždraustos giesmės“ (1938), svajojo iš jos išplėtoti operą, naujai instrumentavo M. Petrausko operetę „Šienapjūtė", užrašė kelis šimtus lietuvių liaudies melodijų. Paliko gausią šeimą. Duktė Birutė garsi pianistė, pelniusi du aukso medalius.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Palanga

Klimatas

Miestui būdingas jūrinis klimatas (vėjuota ir gana daug kritulių). Tačiau 1994 m. liepą ir 2002 m. rugpjūtį mieste išvis nebuvo kritulių (0,0 mm).

Pavadinimo kilmė

Miesto pavadinimas tikriausiai kuršiškos kilmės, taip manė kalbininkas Kazimieras Būga. Pagrindinis argumentas yra priesaga -ng-, ypač būdinga kuršių vietovardžiams (Gandinga, Ablinga, Būtingė ir kt.). Vardo šaknis veikiausiai buvusi pal- ir sietina su žemumų ar pelkių kraštovaizdžiu, pvz., liet. palios – „didelės pelkės, tyrumai užakusių ežerų vietoje“, latv. palas – „pelkėtas ežero krantas“, paleja – „žemumas, slėnis“, pali – „potvynis, išsiliejimas“. Tai senoviški žodžiai, turintys atitikmenų ir kitose indoeuropiečių kalbose: dakų pala – „bala, pelkė, raistas“, lot. palus – „bala“ ir kt. Tad pirminė Palangos vardo reikšmė galėjo būti susijusi su žemumų, pelkių, užliejamų pievų ar panašiomis sąvokomis.
Liaudyje pasakojama, kad Palangos vardas galėjęs kilti nuo žodžio palangė – neva kadaise žvejų nameliai stovėję taip arti jūros, kad bangos ir smėlis net siekdavę namų palanges.

Kurhauzas

1877 m. grafui J. Tiškevičiui įsigijus sklypą Ronžės upelio kairiajame krante, parengtas miestelio tikrosios būklės planas ir projektinis miestelio plėtros planas. Jame pažymėta ir dabartinė J. Basanavičiaus g. link jūros tilto, kertanti Ronžės upelį palei Klaipėdos – Liepojos kelią numatytą parką. Parko teritorija su keliais laisvai joje stovinčiais pastatais, pavaizduota ir XX a. pradžios vasarvietės ir miestelio pietinės dalies plane. Apie 1877 m. Liepojos kelio ir dab. J. Basanavičiaus gatvės kampe pastatytas vieno aukšto mūrinis pastatas, kuriame įkurtas restoranas „Casino“, tapęs Kurhauzo (vok. kurorto namai) pradžia. 1880 m. Kurhauzo pastatas išplėstas, iki 1905 m. pristatytas antras aukštas, pasodinta liepų alėja. 1909–1914 m. šalia senojo Kurhauzo pastatytas naujas pietinis pastato korpusas, abu statiniai sujungti. Šiaurinio ir pietinio korpusų planai iki šių dienų išliko beveik nepakitę. Labiausiai pasikeitė viduriniojo korpuso planas. Vakariniame pastato fasade 1940 m. panaikintos verandos, jų vietoje pastatytas vieno aukšto priestatas. 1971–1976 m. Kurhauzas rekonstruotas, pakeistas vidaus išplanavimas, interjeras. 2002 m. rugsėjo mėnesį pastatas buvo nuniokotas gaisro, nuo 2012 m. pradėti atstatymo darbai. Mūrinės dalies statybos jau pabaigtos. Šiuo metu atstatoma medinė Kurhauzo dalis. Ją planuojama užbaigti iki 2020 m. pabaigos.

Krepšinis

Miestą Nacionalinės Krepšinio Lygos (NKL) pirmenybėse atstovauja „Palangos Kuršių“ krepšinio klubas.
SK Ordabasy Šymkent

Istorija

Dabartinis klubas įkurtas 2000 m.
Serbija Eurovizijoje

Istorija

Serbijos, kaip atskiros valstybės, debiutinė daina buvo Marijos Šerifovič baladė „Molitva“, kuri šaliai laimėjo 2007 m. Eurovizijos dainų konkursą, surinkusi 268 taškus. Serbija tapo pirmąja šalimi, kuri laimėjo su debiutine daina po Šveicarijos pergalės pirmajame konkurse. 2008 m. konkursas vyko Serbijos sostinėje Belgrade.
Antroji Serbijos daina, atlikta Belgrade, buvo parašyta Željko Joksimovičiaus. Dainą „Oro“ – etninę baladę atliko Jelena Tomašević. Ji užėmė 6 vietą.
2009 metais Serbijai atstovavo Marko Kon ir Milaan. Duetui nepavyko patekti į konkurso finalą.
2010 m. Milanas Stankovičius pasirinktas atstovauti šaliai su daina „Ovo je Balkan“. Tai buvo optimistiška daina su etninės muzikos elementais. Jis pateko į finalą ir jame pasiekė 13 vietą su 72 taškais.
2011 m. šaliai atstovavo Nina su septintojo dešimtmečio stiliaus daina „Čaroban“. Finale ji pasiekė 14-ąją vietą.
Željko Joksimovičius 2012 metais atstovavo Serbijai Baku, Azerbaidžane, su daina „Nije ljubav stvar“. Antrajame konkurso pusfinalyje jis užėmė antrąją vietą, finale – trečiąją vietą.
2013 m. grupė Moje 3 atstovavo Serbijai su daina „Ljubav je svuda“. Grupė užėmė 11 vietą pusfinalyje, todėl joms patekti į finalą nepavyko (tik pirmas 10 vietų užėmusios dainos galėjo dalyvauti finale). Tai buvo antras kartas, kai Serbija neįveikė pusfinalio.
Renata Vaičiukynaitė

Biografija

1996 m. baigė Lietuvos policijos akademiją, teisės magistrė.
UAB „Ryto rožė“, direktorė; VšĮ „Verslo kaimelis“, direktorė; GNSB „Milžinas“ bendrijos pirmininkė.
Darbo partijos narė. Nuo 2011 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narė. 
Alytaus krašto verslininkų asociacijos tarybos narė; Visuomeninės tarybos prie Alytaus vyr. policijos komisariato narė.
Duktė Justina.
Laukiniai vanagai

Laukiniai vanagai MC (angl. Wild Hawks MC) – 1998 m. Pakruojyje įkurtas baikerių klubas. Tai yra pelno nesiekianti organizacija, rengianti baikerių šventes „Bike Show“.
Klubas užsiima baikerių judėjimo propagavimu ir palaikymu, laisvalaikio organizavimu.
Nuo 2007 m. rudens klubas prisijungė prie tarptautinio baikerių klubo Laisvieji vanagai MC (angl. Free Hawks MC) ir tapo Free Hawks MC Pakruojo filialu.
Gustave Moreau

Biografija

Gustavas Moro gimė 1826 m. balandžio 6 d. Paryžiuje. Luji ir Paulinos Moro šeimoje. Jo tėvas Luji buvo architektas. G. Moro vaikystėje buvo silpnos sveikatos, nuo aštuonerių pradėjo nuolat piešti. 1841 m. pirmą kartą lankėsi Italijoje. 1844−1846 m. G. moro mokėsi pas tapytoją François-Edouard Picot, kuris jį paruošė stojamajam egzaminui į Karališkąją Paryžiaus Aukštąją dailės mokyklą. 1949 m. G. Moro baigė mokyklą, 1851 m. susipažino su eklektiniu tapytoju Théodore Chassériau, Engro mokiniu, kurio dailės buvo lemiamai paveiktas. 1852 m. G. Moro kūriniai pirmą kartą eksponuoti Paryžiaus Salono parodoje, tėvai jam nupirko namą La Rošfuko gatvėje. 1856 m. mirė jo draugas Théodore Chassériau. 1857−1859 m. G. Moro lankėsi Italijoje, piešė pagal praeities didžiųjų Italijos meistrų kūrinius. Venecijoje buvo sužavėtas Vittore Carpaccio kūrybos, kelionės metu susipažino su E. Dega.
1864 m. jo paveikslą „Edipas ir Sfinksas“ įsigijo princas Napoleonas, 1865 m. dvare Kompjene apsilankyti pakvietė imperatorius Napoleonas III. 1869 m. Paryžiaus salone G. Moro eksponavo paveikslus „Prometėjas“ ir „Europos pagrobimas“. Dailininkas laimėjo medalį, bet buvo nepalankiai įvertintas kritikų. 1875 m. G. Moro apdovanotas Garbės Legiono ordinu, 1878 m. jo kūriniai eksponuoti Pasaulinėje parodoje Paryžiuje. 1886 m. įvyko pirmoji ir vienintelė G. Moro personalinė paroda jam gyvam esant Gupilio galerijoje Paryžiuje. 1888 m. dailininkas priimtas į Prancūzijos dailės akademiją. 1890 m. mirė ilgametė G. Moro draugė, tapytoja Alexandrine Dureux. Dailininkas, paveiktas jos mirties, nutapė paveikslą „Orfėjas prie Euridikės kapo“. 1892−1898 m. G. Moro dėstė Paryžiaus aukštojoje dailės mokykloje. Jo mokiniais buvo Anri Matisas ir Žoržas Ruo. 1895 m. jis nutapė garsiausią savo kūrybos vėlyvojo laikotarpio paveikslą „Jupiteris ir Semelė“. Gustavas Moro mirė 1898 m. balandžio 18 d. Paryžiuje, palaidotas Monmartro kapinėse. Jo name La Rošfuko gatvėje Paryžiuje įkurtas G. Moro muziejus, atidarytas 1903 m. ir turintis Prancūzijos nacionalinio statusą. G. Moro paliko daugiau nei 8000 kūrinių. Dailininkas geriausiai žinomas erotizuotais paveikslais mitologinių ir religinių istorijų motyvais.
Rimtas Kalpokas

Rimtas Kalpokas (1908 m. balandžio 18 d. Miunchenas – 1999 m. rugpjūčio 4 d. Kaunas) – Lietuvos tapytojas, grafikas.

Biografija

Tėvas Petras Kalpokas. 1929 m. baigė Kauno meno mokyklą, 1936 m. – Pramoninės dailės institutą Monzoje. 1935–1937 m. dėstė amatų mokykloje Kaune, 1935–1940 Kauno meno mokykloje, 1940–1943 m. Kauno taikomosios dailės institute, 1944–1951 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute (Freskos ir mozaikos dirbtuvės vedėjas), 1951–1963 m. Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikume, 1964–1979 m. Lietuvos dailės instituto Kauno skyriuje, nuo 1977 m. profesorius.

Kūryba

Nutapė peizažų („Javapjūtė pietų Italijoje“ 1935 m., „Prie Židikų bažnyčios“ 1939 m.), portretų (Gražina Didelytė, 1972 m., Algimantas Masiulis, 1982 m.). Sukūrė sienų tapybos (P. Ziberto šilko kombinate Kaune, 1964 m., Juodkrantės mokyklai, 1971 m., sgrafitai, freska „Drobės“ fabriko Kaune, 1983 m.), grafikos kūrinių. Kūriniai skaidrių spalvų, giedros nuotaikos, lyriški. Nuo 1929 m. dalyvavo parodose, individualios parodos surengtos Kaune 1936 m., 1937 m., 1948 m., 1978 m., 1983 m., Vilniuje 1948 m., 1958 m., 1968 m., 1978 m., Helsinkyje ir Paryžiuje 1937 m., Niujorke 1939 m.
Undinės

Atsiliepimai

Kino kritikų svetainėje „Rotten Tomatoes“ filmas įvertintas 73 %. Tai reiškia, kad daugama recenzijų yra teigiamos.
Burmistras

Burmistras (lenk. burmistrz < vok. Bürgermeister) – kai kurių valstybių miesto ar kitos bendruomenės savivaldos ar valdymo organo vadovas, dažniausiai renkamas bendruomenės tarybos, arba gyventojų, miesto deputatų susirinkimo, arba skiriamas vyriausybės.
Burmistro pareigybė atsirado Vokietijoje XIII a., vėliau paplito ir kitose šalyse. Burmistrus turėjo miestai, gavę savivaldybės teisę – Magdeburgo teisę.
Lietuvoje nuo XV a. miestų, gavusių savivaldos teisę, gyventojai taip pat rinko burmistrus iš miesto tarybos narių. Tarpukario metais Lietuvos laikais burmistru buvo vadinamas miesto valdybos pirmininkas. Pagal 1931 m. įstatymą jį rinkdavo miesto taryba 7 metų laikotarpiui ir tvirtindavo apskrities viršininkas arba vidaus reikalų ministras (didžiuosiuose miestuose).
Burmistras sprendė visus miesto reikalus ir tik kai kuriems klausimams spręsti savo nuožiūra šaukė miesto tarybos posėdžius.
Žarkentas

Istorija

Džarkentas įkurtas 1882 m. kaip Rusijos imperijos farpostas Kinijos pasienyje. Miesto statusas suteiktas 1891 m. 1942–1991 m. miestas vadintas Panfilovu (rus. Панфилов), TSRS generolo Ivano Panfilovo garbei.
Valdis Braunas

Biografija

Fotografuoja nuo 1966 m. 1967–1968 m. laikraščio „Padomju Venta“ fotokorespondentas. Ventspilyje 1967 m. įkūrė fotoklubą „Momentas“. 1972–1974 m. Latvijos istorijos muziejaus laborantas. 1978–1980 m. Komunalinio ūkio ministerijos, 1981–1989 m. Latvijos teatro sąjungos fotografas, vėliau laisvas menininkas.
Dalyvavo daugiau, kaip 282 tarptautinių parodų, pelnė daugiau, kaip 120 apdovanojimų. Surengė individualių parodų Lietuvoje (Šiauliai – 1988 m., Vilnius, Kaunas – 1992 m., Panevėžys – 1995 m.), Estijoje, Rusijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Belgijoje, Australijoje.
Menas

Piešimas

Piešimas – priemonė kurti vaizdą, naudojantis bet kurias priemones ir technologijas. Jis paprastai susijęs su ženklais ant paviršiaus taikant įspaudimo priemonę. Pagrindinės priemonės: grafitinis pieštukas, plunksna, rašalas, teptukai, vaškas, spalvoti pieštukai, pastelės. Skaitmeniniai įrenginiai, kurie imituoja šių priemonių poveikį, irgi plačiai naudojami.

Tapyba

Tapyba – vaizduojamosios dailės šaka, kurioje meninis vaizdas kuriamas plokštumoje įvairių spalvų dažais. Tapybos kūrinio kompozicijos elementai: koloritas, piešinys, šešėliavimas, potėpis, faktūra. Svarbiausia išraiškos priemonė yra spalva – ji atlieka vaizduojamąją ekspresinę ir dekoratyvinę funkcijas. Tapyba grindžiama lokaliųjų spalvų ir valiorų deriniais arba refleksų ir tonų santykiais. Spalva yra labai subjektyvus dalykas, bet turi pastebimą psichologinį poveikį, nors jie gali skirtis nuo skirtingų kultūrų.
Tapybos vaizdas gali būti plokštuminis, suformuotas linijomis ir dažų dėmėmis, arba iliuzinis, paremtas perspektyvos principais. Stambesnėms tapybos kompozicijoms neretai pasitelkiamos parengiamosios priemonės (eskizas, etiudas, kartonas). Medis, drobė, popierius ar kitas kūrinio pagrindas dažniausiai gruntuojamas, po to ant jo tapoma dažais, kurie skiedžiami skiedikliu. Pagal medžiagas ir tapymo būdą skiriama tapybos technika; pagal funkcijas ir meninio vaizdo pobūdį – molbertinė tapyba, sienų tapyba, miniatiūra; pagal vaizdo santykį su tikrove – figūrinė ir abstrakčioji tapyba.
Taip pat tapyba yra naudojama išreikšti dvasinius motyvus ir idėjas.

Konceptualus menas

Konceptualus menas (angl. Conceptual Art – 'koncepcijų, idėjų menas') – postmodernistinio meno rūšis XX a. 7-ajame dešimtmetyje amerikiečių dailininko Sol Le Vito (Sol Le Witt) dėka įsigalėjęs dailės krypties pavadinimas. Atsirado JAV ir Vakarų Europoje kaip reakcija į minimalizmą, pagrįstą teiginiu, kad meno kūrinys iš esmės tėra fizinis daiktas.
Vadovaujamasi įsitikinimu, kad meno esmė glūdi sąvokose, idėjose arba konceptuose, tiriama, kaip menas suvokiamas visuomenėje, kvestionuojami dailės interpretacijos stereotipai, pasitelkus lingvistiką, filosofiją, sociologiją, meno kritiką ar kasdieninį patyrimą, analizuojamos meno idėjos.
Šio meno pagrindas – pats kūrybinis sumanymas, projektas, idėja. Jis gali būti pateikiamas žodžiais, techniniu piešiniu, fotografija, dokumentais. Dailės kūrinio atlikimas pasidaro antraeiliu dalyku – pirmoje vietoje atsiduria pagrindinis sumanymas ir idėja. Taigi vietoj užbaigto paveikslo ar skulptūros eksponuojami eskizai, oficialūs raštai arba instrukcijų tekstai, skatinantys žiūrovą veikti patį.
Gedžiūnėlių pilkapynas

Tyrimai

Pilkapyne 33 ha teritorijoje išliko apie 560 pilkapių; buvę kaimo laukuose sunaikinti ariant. Pilkapiai išsidėstę 5–25 m atstumu vienas nuo kito, apie 30 ha plote. Jų sampilai 6–12 m, kai kurie 14–18 m skersmens ir 0,3-1,5 m aukščio. Daugumos pilkapių sampilus supa duobės ar juosia grioviai. Dalis sampilų pailgi – nuo 8-10 iki 14–16 m ilgio ir 4–7 m pločio, juos supa pailgos duobės.
1958 m. žvalgomuosius tyrimus atliko Istorijos instituto, 1976 m., 1978 m. ir 1985 m. – Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. Iš suardytų pilkapių surinkta VI a. – XII a. radinių, juos saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 2003 m. dalį pilkapių iškasinėjo vandalai, su metalo ieškikliais ieškantys senovinių radinių.
1,45 km į pietvakarius nuo pilkapyno yra Kazlupiškės piliakalnis.
IV pasaulio futbolo čempionatas

Atrankos varžybos

Atrankos varžybose dėl 14 kelialapių kovojo 32 rinktinės. Dėl karo atrankos varžybose, o vėliau ir finaliniame turnyre atsisakė dalyvauti daug Europos rinktinių. Dėl to čempionato dalyvavo tik 13 rinktinių, nors buvo planuota 16.
Semeliškės

Pavadinimo kilmė

Manoma, kad miestelio pavadinimas yra asmenvardinės kilmės, tačiau neaišku, kokia buvusi pradinė to asmenvardžio lytis. Labiausiai tikėtina, kad ji buvusi Samilis (pagal vieną pirmųjų gyvenvietės minėjimų rašytiniuose šaltiniuose). Pasakojama, kad tas Samilis galėjęs būti įkurdintos prūsų genties vadas (tai vakarinių baltų asmenvardis). Gyvenvietė ilgą laiką buvo žinoma kaip Samiliškės, vėliau Semeliškiai , kol XX a. 1-ojoje pusėje nusistovėjo Semeliškės.

Masinių žydų žudynių vieta

Į šiaurės rytus nuo Semeliškių yra masinio žydų holokausto vieta. 1941 m. spalio 6 d. nacistinės Vokietijos valdžios suorganizuotos Einsatzgruppen grupės egzekucijos metu nužudyta ir užkasta 962 Semeliškių, Žaslių ir Vievio žydų tautybės gyventojai: 213 vyrų, 359 moterys ir 390 vaikų.  Prieš sušaudymą žydai buvo laikomi buvusiuose kultūros namuose Semeliškėse.

Gamta ir geografija

Miestelis įsikūręs prie Strėvos, Dabintos ir Beržuolės upių, apsuptas didesnių ir mažesnių ežerų, todėl labai mėgstamas poilsiautojų. Didžiausias apylinkių ežeras yra Nestrėvantys, esantis į rytus nuo miestelio; šiauriau šio ežero yra mažesnis Beržuolis.
Arūnas Večkys

Biografija

1983 m. baigė Vilniaus statybos technikumą, 2009 m. – Vilniaus Gedimino technikos universitetą, konstruktorius.
1999 m. UAB „Malonė“ vadybininkas, komercijos direktorius. 2009 m. Druskininkų švietimo centro direktoriaus pavaduotojas ūkio reikalams.
Nuo 2003 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys. 
1999–2016 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Druskininkų skyriaus, nuo 2016 m. nepartinio judėjimo „Už Druskininkus“ narys.
Druskininkų rankinio klubo narys, komandos kapitonas. Druskininkų krepšinio klubo „Lagūna“ valdybos pirmininkas. Sutuoktinė Dalė, vaikai Karolis, Jovita.
Avarija Trijų mylių saloje

Avarija trijų mylių saloje – 1979 m. įvykęs radioaktyviųjų medžiagų nutekėjimas iš branduolinio reaktoriaus Trijų mylių salos branduolinėje jėgainėje, Pensilvanijos valstijoje, JAV.
Avarija prasidėjo 1979 m. kovo 28 d. ketvirtą valandą ryto, kai įvyko gedimai nebranduolinėje šalutinėje jėgainės sistemoje. Mechaninius defektus sukomplikavo operatorių valdymo klaidos ir nesugebėjimas suvokti situacijos, kas įvyko dėl nepakankamo darbuotojų apmokymo ir dviprasmiškų, klaidinančių indikatorių prastai sukonstruotame valdymo kambaryje. Incidento dydis ir sudėtingumas buvo suprastas per sekančias 5 dienas, kai buvo bandoma suvokti problemą, pranešti apie ją spaudai bei vietiniams gyventojams ir nuspręsti, ar reikalinga skubi evakuacija. Galų gale reaktorius buvo suvaldytas, nors tikslios incidento detalės buvo išsiaiškintos tik daug vėliau, kai buvo vykdomi išsamūs avarijos tyrimai. Tyrimų išvados teigė, kad „avarija arba nesukėlė nė vieno susirgimo vėžiu, arba sukėlė tokį mažą jų kiekį, kad niekada nebus įmanoma jų aptikti. Tą patį galima pasakyti ir apie kitus poveikius sveikatai.“
Po avarijos buvo surengta daug protestų ir demonstracijų prieš branduolinę energiją. Visuomenės reakciją į įvykį paaštrino painūs ir prieštaraujantys vienas kitam pareigūnų pranešimai bei 12 dienų prieš avariją išleistas populiarus filmas apie vos neįvykusią didelę branduolinės jėgainės katastrofą „The China Syndrome“ (liet. Kinijos sindromas). Iš dalies dėl šios avarijos, nuo 1979 m. buvo pradėta statyti mažiau branduolinių jėgainių ir buvo sugriežtinti joms keliami saugumo reikalavimai.