google/wiki40b huggingface dataset:
Geidžiamoji nuosaka

Geidžiamoji nuosaka arba desideratyvas (lot. desiderativus) – veiksmažodžio nuosaka, išreiškianti norą, troškimą, kad veiksmažodžiu nusakomas įvykis nutiktų. Ši nuosaka sutinkama sanskrite, japonų, čiukčių-kamčiadalų, marių kalbose. Lietuvių kalboje desideratyvas gramatiškai neišreiškiamas, tik junginiais "norėti, kad… ", "o, kad… ", "kad nors… " ir pan.
indoeuropiečių prokalbėje desideratyvas buvo ne nuosaka, o vadinamasis veiksmo pobūdis (Aktionsart), t. y. nurodė, kaip veiksmas suvokiamas laiko tėkmėje, ir kalbininkų paliekamas veiksmažodžio sistemos paribiams. Desideratyvo reikšmė buvo artima optatyvui, kuris irgi nurodo troškimą, galimybę, kad veiksmas įvyktų. Skirtumas tarp jų tas, kad optatyvas nusako troškimą, kuris nuo kalbėtojo tiesiogiai nepriklauso (pvz., „o kad pradėtų lyti“), o geidžiamoji nuosaka – paties kalbėtojo pasiekiamą veiksmą (pvz., „noriu įkopti kalną“). Optatyvas taip pat turi labiau svajonės, galimybės aspektą, o geidžiamoji nuosaka – pasiryžimo, būtinybės, troškimo.
Sanskrite desideratyvas sudaromas reduplikavus šaknį, pridėjus priesagą -sa/iṣa- ir veiksmažodžio paradigmos galūnę, pvz., gam – gacchati („jis eina“), ji-gam-iṣa-ti („jis trokšta eiti“), pā – pibāti („geria“) pi-pā-sa-ti („jis trokšta gerti“), vṛṣ – varṣati („lyja“) – vi-varṣ-iṣa-ti („jis trokšta trykšti“).
Vilandri pilis

Vilandri pilis (pranc. Château de Villandry – pilis Prancūzijos Centre, Endro ir Luaros departamente, 15 km į vakarus nuo Turo, prie kelio D7, viena iš Luaros slėnio pilių.

Istorija

Vilandri pilis, užbaigta 1536 m., yra paskutinė iš didžiųjų Renesanso epochos pilių, pastatytų Luaros slėnyje. Ją pastatė finansų ministras Janas Bretonas (Jean le Breton), kurio herbai puikuojasi ant kairiojo sparno stoglangių. Jam teko būti ambasadoriumi Romoje, kur jis susipažino su sodų ir parkų menu. Statydamas pilį jis nugriovė XII a. tvirtovę, iš kurios liko tik pamatai ir donžonas, matomas iš tolo. Jis buvo paliktas greičiausiai todėl, kad jame 1189 m. liepos 4 d. Anglijos karalius Henrikas II Plantagenetas ir Prancūzijos karalius Filipas Augustas sudarė Kolombjė taiką - taip tada vadinosi Vilandri. Ši taika reiškė Kapetų monarchijos triumfą prieš didžiuosius feodalus.
Žano Bretono įpėdiniai pilį valdė iki 1754 m., kai ji tapo karaliaus ambasadoriaus markizo de Kastelano ir vienos žymiausių provincijos didikų šeimos nuosavybe. Kastelanai šiek tiek pakeitė pilį klasicizmo stiliumi, bet tie pakeitimai nėra žymūs. Tačiau gerokai buvo pakeistas rūmų vidus, pritaikant juos pagal XVIII a. komforto sampratą. XIX a. vienas iš trijų sodų buvo paverstas anglišku parku.
Sodus ir pilį atnaujino daktaras Joachimas Karvalis, kuris pilį įsigijo 1906 m. Gimęs 1869 m. Ispanijoje, jis paveldėjo didelę nuosavybę, tačiau tai jam netrukdė ir mokslinėje karjeroje. Jam padedant profesorius Šarlis Rišė už savo atradimus buvo apdovanotas 1913 m. Nobelio medicinos premija. 1924 m. J. Karvalis įsteigė Prancūzijos istorinių pilių savininkų asociaciją ir buvo pirmasis, kuris savo pilį atvėrė visuomenės lankymui.
Gėlynai pilies soduose užima apie 1 ha plotą, o Vilandri pilies valdens parko pavyzdžiu pasinaudojo ir kiti architektai. Toks parkas buvo suprojektuotas ir Palangoje, prie Tiškevičių rūmų.
1988/90 m. Kandidatų mačai

1988/90 m. Kandidatų mačai – tai pasaulio šachmatų čempionato finalinis etapas, kuriame, pagal nuostatus atrinkti dalyviai, žaisdami atkrentamuosius mačus, atrinko šachmatininką, kuris 1990 m. žais mačą, dėl pasaulio šachmatų čempiono vardo, su Gariu Kasparovu. Juo tapo Anatolijus Karpovas.

Dalyviai

1988–1990 m. Kandidatų mačuose dalyvavo 15 žaidėjų: A. Karpovas (žaidė nuo ketvirtfinalio) – 1987 m. pasaulio čempionato finalininkas; R. Vaganianas, A. Sokolovas, A. Jusupovas ir J. Timanas – 1985 m. Kandidatų turnyras; V. Korčnojus, L. Portišas, D. Saksas, V. Salovas, J. Seiravanas, D. Spilmenas, N. Šortas , J. Elvestas ir Hjartarsonas – 1987 m. tarpzoninių turnyrų (Subotica, Sirakas ir Zagrebas) nugalėtojai ir prizininkai; K. Spragetis – šalies organizatorės pakviestas žaidėjas.
Šanų kalba

Raštas

Šanų kalbos raštas mažiau komplikuotas nei tajų kalbos raštas. Jis turi tik 18 priebalsių ir visi tonai yra aiškiai pažymimi nedviprasmiškais toniniais žymekliais (jei nėra jokio žymeklio, pagal nutylėjimą naudojamas kylantis tonas). Priebalsių skaičius vadovėliuose gali skirtis: yra 18 visuotinai pripažintų šanų kalbos priebalsių ir keturi papildomi, kurie ženklina nesančius šanų kalboje garsus, tokius kaip „b“, „d“, „f“, ir „th“ kaip žodyje thin (anglų kalba). Paskutiniai keturi yra gana reti. Papildomai daugelis redaktorių įtraukia „mokomuosius priebalsius“, naudojamus palaikyti pagrindinius balsius, bet kai kurie to nedaro. Taigi vadovėliuose gali būti 18-23 šanų kalbos priebalsiai.
Šanų kalboje taip pat trūksta kai kurių sudėtinių balsių, esančių tajų kalboje, todėl šanams besimokantiems tajų kalbos iškyla sunkumų su tokiais garsais, kaip „ia“, „ua“, ir „uea“. Šanų kalboje visi šie garsai susilieja į vieną balsį. Šanų kalboje taip pat trūksta sisteminio skirtumo tarp ilgųjų ir trumpųjų balsių, būdingų tajų kalbai. Nors šanų kalboje yra kai kurie ilgieji ir trumpieji balsiai, iš kurių daugelis tajų kalbos ilgieji-trumpieji, skirtumai šanų kalboje gali būti parodyti tik naudojant atitinkamą toninę kaitą.
Eiliuotoji Livonijos kronika

Eiliuotoji Livonijos kronika (Livländische Reimchronik, la. „Rīmju hronika“) – nežinomo autoriaus senąja vokiečių kalba eilėmis parašyta kronika, apimanti maždaug 1143–1290 m. laikotarpį.
Kronikos autorius greičiausiai buvo Livonijos ordino brolis. Šioje kronikoje dėstymas yra paremtas Kalavijuočių ordino magistrų valdymo metais ir, skirtingai nuo Henriko Latvio kronikos, labai retai įvardijami Rygos arkivyskupai, formaliai buvę užkariaujamo krašto siuzerenais. Vis tik, kadangi autoriaus pagrindinis tikslas buvo parodyti Pabaltijo christianizacijos eigą, kronikoje pasakojama būtent apie estų ir kitų Pabaltijo genčių krikščioninimo eigą, o ne tiek apie vidinę Kalavijuočių ordino istoriją. Kronika yra labai vertingas šaltinis Lietuvos istorijai, apie Mindaugo krikšto ir karūnacijos aplinkybes ji suteikia daugiausia žinių, palyginus su kitais šaltiniais. Šioje kronikoje taip pat išsamiausiai aprašyti Saulės (1236) ir Durbės (1260) mūšiai, pasibaigę lietuvių (žemaičių) pergale.
Ukrainiečių tautinis kostiumas

Ukrainiečių tautiniai drabužiai (ukr. Українське національне вбрання) – tradiciniai ukrainiečių drabužiai, naudojami nuo seniausių laikų iki šių dienų. Jie susiformavo bendro slavų etniškumo pagrindu XVI—XVIII a.

Regioniniai ypatumai

Archajiškiausi tradicinių drabužių elementai labiausiai išsilaikė Polesėje (šiaurės vakaruose). Klasikiniu ukrainietišku rūbu laikomi drabužiai, kilę iš vidurio Priednieprės (Dniepras nuo Desnos iki Zaporožės). Pietiniuose Ukrainos regionuose pastebima įvairių tautų tradicinių drabužių įtaka. Podolės (pietvakarinės Vinycios ir Chmelnyckio sritys) gyventojų drabužiuose atsispindi ukrainiečių ir moldavų etninės kultūros įtaka, šiaurės vakarų regione – lenkų. Savitumais pasižymi ir Ukrainos kalniečių kostiumas.
Išskirtiniais ukrainiečių drabužių bruožais yra dekoratyvinė puošyba, įvairių medžiagų, konstrukcinių sprendimų ir priedų panaudojimas. Beveik iki XIX a. pabaigos atskiri elementai ir jų deriniai išsaugojo vietinius ypatumus, priklausomai nuo regiono, ypač Karpatuose. Ukrainiečių tautiniam kostiumui būdingi bendri bruožai: formos paprastumas, lieknas siluetas, turtinga puošyba, sodrios spalvos.
Marškiniai moterų aprangoje buvo svarbiausi. Jie įvairaus kirpimo, trumpesni už sijoną. Vakarinėse Ukrainos srityse marškinių rankovės puošiamos ornamentais viršutinėje dalyje, prie peties, ties alkūne, šalia rankogalio. Siuvinėtų raštų spalvų gama – kaip žydinčioje pievoje. Prijuostės baltos, siuvinėtos, su įaustais raudonais raštais. Moterų galvos apdangalai atitikdavo jų amžių ir šeimyninį statusą.
Vyrų drabužiai buvo kuklesni negu moterų. Pažymėtinas neliemenuotų, plačių marškinių, kaip viršutinių drabužių dėvėjimo būdas. Priešingai nei rusai ar baltarusiai, kurie juos dėvi palaidus ar sujuostus, daugelyje Ukrainos regionų vyrai nešioja marškinius, jų apačias sukišę į kelnes. Ukrainiečių kelnės neįprastai plačios, maišiškos, ypač Zaporožės kazokų tradiciniai šarovarai.
Smolensko kunigaikščiai

Smolensko kunigaikščiai – Smolensko kunigaikštystės valdovai, nepriklausomais tapę nuo XII a. Nuo 1125 m. jie buvo Riurikaičių dinastijos atšaka, kilusi iš Perejeslavlio kunigaikščių (Monomachovičių). Jie reziduodavo Smolenske.
Kazimieras Juraga-Giedraitis

Biografija

Kilęs iš kunigaikščių Giedraičių giminės, brolis Jonas Juraga-Giedraitis. Nuo 1716 m. jėzuitas. 1716 m. baigė Vilniaus universitetą. Studijavo filosofiją Plocke, 1725–1729 m. – teologiją Varšuvoje. 1731 m. filosofijos daktaras.
1718–1720 m. dėstė Kražių jėzuitų kolegijoje. Nuo 1731 m. Vilniaus universiteto etikos profesorius, nuo 1732 m. Varšuvos universiteto filosofijos katedros vadovas; čia taip pat dėstė poleminę teologiją. 1736–1740 m. O. K. Radvilaitės sūnaus Jeronimo mokytojas. 1740–1746 m. Lietuvos jėzuitų provincijos prokuratorius, 1746–1748 m. provincijos archyvo direktorius, parengė Lietuvos jėzuitų provincijos archyvo bibliografijos sąrašą (Bibliotheca scriptorum Societatis Jesn Provincine Lithuaniae). Paskutiniais gyvenimo metais – Lomžos, Gardino ir Minsko kolegijų rektorius.
Modernizavo mokymą, inicijavo daugelio bažnyčių statybą ir restauraciją. Parašė kunigaikštienei Kazimierai Radvilienei (Kazanie przy obloczynach J. O. Księžnej Kazimiery Radziwilowney, išspausdinta 1745 m.) ir Onos Sanguškaitės-Radvilienės laidotuvėms (Kazanie na pogrzebię Anny z Ksiąząt Sangusckoyv Radziwillowney, Kanclerzyny W. Ks. Litewskiego, išspausdinta 1747 m.) skirtus pamokslus.
RMI/IIOP

RMI-IIOP (angl. remote method invocation over internet inter orb protocol) – standartų sistema koordinuotam kelių programų darbui Internete.
RMI/IIOP yra bandymas sujungti RMI ir CORBA architektūras, siekiant supaprastinti CORBA programavimą, neatsisakant jos teikiamų galimybių. Kuriant šį standartą, buvo atsisakyta objektų aprašymo atskira IDL kalba. Labai plačiai CORBA naudojamas automatiškai generuotas kodas daug kur pakeistas refleksijos metodais. Ten, kur kodo generatorius vis dar naudojamas, jis susirenka reikiamą informaciją irgi per refleksiją, nereikalaudamas jos aprašyti atskirai. Taigi RMI/IIOP lengviau išmokti ir paprasčiau, greičiau naudoti. Tačiau refleksija dirba lėčiau nei generuotas kodas. Būdamas naujesnis, šis standatas taip pat nėra tiek gerai „nušlifuotas“ kaip CORBA. Nors RMI/IIOP irgi siekia būti nepriklausoma nuo programavimo kalbų ir vykdymo platformos, CORBA straipsnio rašymo metu gerai palaiko daugiau kalbų. Bet kuriuo atveju, šis standartas laikomas geresniu už RMI kurį sudėtinga naudoti už Java ribų.
CORBA ir RMI/IIOP naudoja tuos pačius ryšio protokolus ir turi iš esmės tą patį objekto - tarno - orbo organizacijos planą. Galimas dialogas tarp CORBA ir RMI/IIOP sistemų.
Algimantas Čepaitis

Biografija

1955 m. Vilniuje baigė finansų mokyklą, 1962 m. baigė Leningrado kūno kultūros ir sporto institutą.
1951-1984 m. tarnavo SSRS ginkluotosiose pajėgose. 1956-1957 m. 16-osios lietuvių šaulių divizijos finansų tarnybos viršininkas. 1957-1958 m. ir 1962-1974 m. divizijos fizinio parengimo viršininkas. 1977-1980 m. Leningrado transporto ir užnugario karo akademijos Fizinio parengimo ir sporto katedros viršininkas. 1980-1984 m. LSSR Savanoriškosios draugijos armijai, aviacijai ir laivynui remti pirmininko pavaduotojas. 1985-1989 m. dirbo LSSR Švietimo ministerijoje, 1987-1988 m. Karinio rengimo skyriaus viršininkas.
1992 m. pulkininkas. 1992-1995 m. ir nuo 1999 m. Krašto apsaugos mokyklos (nuo 1994 m. Lietuvos karo akademija) darbuotojas.
Elohim

Elohim (hebr. אֱלֹהִים) – vienas iš Dievo įvardijimų Senojo Testamento mitologijoje. Biblijoje sutinkamas virš 2000 kartų.
Žodis „Elohim“, esantis daugiskaitinės lyties, mena senovės hebrajų genčių politeizmą. Tiesa, pats žodis Biblijoje beveik visados vartojamas kaip vienaskaita (tą rodo derinamieji būdvardžiai, veiksmažodžiai), todėl greičiau išreiškia kvintesenciją, aukščiausią kokybiškumą, dievišką pilnatvę vieno dievo pavidale, visų ankstesnių dievų savybių sukaupimą (plg.,elohey haelohоm – „dievų Dievas“, Įst. 10, 17).
Pats žodis kilo iš senovės semitų dievui skirto įvardinti žodžio El (ʾĒl), iš kurio taip pat kilo arabų Alachas, akadų ilu. Priesaga -im nurodo daugiskaitą. Be to, Biblijoje pasitaiko ir pati žodžio „Elohim“ šaknis El (pvz., el elion – „Aukščiausiasis Dievas“) bei asmenvardžiuose Michaelis, Rafaelis ir kt. Daugiskaitinė lytis, atitinkanti žydų „Elohim“, sutinkama ir kitose semitų mitologijose, pvz., akadų, kur ji rodo, kad šis dievas buvo garbinamas kaip vienas iš dievų.
Manoma, kad dėl to, jog semitai žodžiu el įvardindavo aukščiausiąją dievybę, ypač judėjų užkariautame Kanaane, judėjai priėmė žodžio daugiskaitinę lytį kaip priešpriešą. Archajiška poetinė Biblijos sandara išsaugojo tam tikrus senovės semitų Elo įvaizdžius: tai sparnuotas saulės dievas, žinomas iš Finikijos, Biblo kraštų, išskleidžiantis sparnus virš savo paukštukų, aprašytas Psalmėse.
„Elohim“ vardas, pradžioje buvęs dievą įvardinančiu vardu, veikiamas monoteistinių tendencijų, Biblijoje palaipsniui virto tikriniu vardu. Pirmąja reikšme žodis sutinkamas pranašo Elijo lūpose: „Jeigu Viešpats (=YHVH) yra Dievas (=Elohim), sekite paskui jį, bet jeigu Baalas, sekite jį“ (1 Kar, 18, 21). Antrojo pobūdžio naudojimas kilo dėl to, jog tikrasis Dievo vardas (YHVH) yra saugomas griežto tabu.
Jagorlyko įlanka

Jagorlyko įlanka (ukr. Ягорлицька затока) – sekli Juodosios jūros įlanka Ukrainos pakrantėse (Chersono ir Mykolojivo sritys), įsiterpusi tarp Kinburno pusiasalio šiaurėje ir Jagorlyko Kuto pusiasalio pietuose. Ilgis 26 km, plotis ties susiliejimu su jūra 15 km, gylis iki 5 m. Nuo jūros įlanką atriboja Ilgoji ir Apvalioji salos. Pakrantės paskelbtos biosferos draustiniu.
Pavadinimas atėjo iš tiurkų k. žodžio Gyaurlyk, reiškiančio „netikinčiųjų kelias“.
Birutė Bieliauskienė

Biografija

Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilkaviškio rajono skyriaus narė. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos skyriaus pirmininkės pavaduotoja.
Nuo 2003 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narė.
Organizacijos „Gelbėkit vaikus“ narė. Vyras – Bronius, vaikai – Darius, Egidijus, Brigita, Bronius, Jūratė.
Rytų pretorinė prefektūra

Raida

Prefektūra buvo įkurta 337 m., po Konstantino mirties, kuomet trys jo sūnūs pasidalino imperiją į tris prefektūras. Rytų prefektūra atiteko jo sūnui Konstancijui II, ir pradžioje ją sudarė keturios diecezijos. 395 m. padalinus Romos Imperiją į dvi dalis, prefektūra priskirta Rytų Romos imperijai. Tai tapo svarbiausia imperijos prefektūra, kurios administracinis centras Konstantinopolis sutapo su visos imperijos sostine. Jos prefektas pagal statusą buvo antrasis žmogus po imperatoriaus.
Pretorinė prefektūra nunyko VII a., kuomet neteko teritorijų Trakijoje (jas nukariavo slavai), Egipte ir Sirijoje (jas nukariavo Kalifatas). Prefektūros likučiai Mažojoje Azijoje ir Balkanuose buvo perorganizuoti į temas.
Vyžuonos

Aplinkinės gyvenvietės

SVĖDASAI – 15 kmUŽPALIAI – 9 kmŠiaudiniai – 4 km
UTENA – 13 km

Pavadinimo kilmė

Anot legendos, kilęs iš pagonių dievaičio Vyžo vardo, turėjusio žalčio pavidalą. Pasakojama, kad ant netoliese esančio Kartuvių kalno degusi amžinoji ugnis saulei ir žalčiui pagerbti. Miestelio bažnyčios sienoje ligi šiol išlikusi įmūryta akmeninė žalčio Vyžo galva. Tačiau labiau tikėtina, kad miestelio pavadinimas bus hidroniminis – pro miestelį prateka Vyžuona.
Eslingas

Eslingas (liuks. Éislek) − Liuksemburgo regionas, apimantis šiaurinę šalies dalį.
Eslingas užima 32 % Liuksemburgo teritorijos; likusią šalies dalį užima piečiau esantis Gutlandas. Eslingo regionas yra kalvotas, jame auga dideli lapuočių miškai − ąžuolynai ir bukynai. Beveik visos aukščiausios Liuksemburgo kalvos yra Eslinge, ypač šiaurinėje ir šiaurės vakarinėje dalyje, prie Belgijos ir Vokietijos pasienio. Kalvos išraižytos vaizdingais upių slėniais.
Eslingas yra retai apgyvendintas. Jame tik keli didesni miestai, iš kurių tik Vilcas turi daugiau kaip 2000 gyventojų.
Eslingas pasižymi ir vaizdingais kaimeliais, esančiais kalvų šlaituose, kurie pritraukia didelį skaičių turistų.
Domantai (Jurbarkas)

Žymūs žmonės

Domantuose 1878 m. lapkričio 16 d. gimė vargonininkas, chorvedys Jonas Hodelis.
Užuožeriai

Žymūs žmonės

Keturias pirmas klases Užuožerių pradinėje mokykloje lankė būsimasis ministras pirmininkas Algirdas Butkevičius.
Agrinijas

Istorija

Pasak legendos, miestą įkūręs Agrijas (Aitolo anūkas). 314 m. pr. m. e. miestą sugriovė makedonų karalius Kasandras. Viduramžiais miestas vadintas Vrakoriu (Βραχώρι) ir buvo apgyvendintas daugiausia turkų. 1887 m. Agriniją nuniokojo žemės drebėjimas.
Viktoras Ponta

Biografija

1995 m. baigęs teisės studijas Bukarešto universitete, dirbo prokuratūroje. Nuo 1998 m. buvo Rumunijos Aukščiausiojo Teismo prokuroras, tyrė korupcijos bylas.
2004 m. tapo Deputatų rūmų (Rumunijos parlamento) nariu, 2006 m. išrinktas parlamento vicepirmininku. 2008–2009 m. buvo Emilio Boko vyriausybės ministras ryšiams su parlamentu.
2003 m. išrinktas Rumunijos socialdemokratų partijos vicepirmininku, nuo 2010 m. vasario mėn. yra šios partijos pirmininkas.
2012 m. gegužės 7 d. Rumunijos prezidento Trajano Basesku teikimu paskirtas Rumunijos ministru pirmininku. Po tų pačių metų gruodžio mėn. įvykusių parlamento rinkimų į šias pareigas paskirtas pakartotinai.
2014 m. bolotiravosi Rumunijos prezidento rinkimuose, tačiau antrajame ture daug kam netikėtai pralaimėjo Klausui Johanisui.
Moteris (Kanada)

„Moteris“ – Kanados lietuvių žurnalas, ėjęs 1955–1988 m. Toronte.

Istorija

Įkurtas Hamiltone. Leido Kanados lietuvių katalikių moterų draugija. Iš pradžių ėjo keturi, 1962 m. – penki, nuo 1963 m. – šeši numeriai per metus. Išėjo 186 numeriai. Tiražas 2500 egz. (1985 m.).
Rašė apie lietuvių moterų kūrybinį, visuomeninį, religinį gyvenimą, buitį, moterų organizacijų veiklą, skelbė grožinę kūrybą, knygų, periodinių leidinių recenzijas, apžvalgas.
Spa (Belgija)

Istorija

Spa apylinkėse esantys karštieji šaltiniai buvo žinomi nuo romėnų laikų. Nuo XIV a. Spa vystėsi komercinė gydymo karštųjų šaltinių vandeniu veikla, Spa pamažu tapo įžymiu kurortu, į kurį žmonės atvyksta gydytis karštųjų srovių vandeniu. Panašiems kurortams plintant pasaulyje, Spa tapo kurorto, kuriame gydoma vandeniu, sinonimu (šiuo metu anglų kalboje žodis Spa gali reikšti bet kokį kurortą, sanatoriją, arba bet kokias grožio procedūras).
XVIII amžiaus pabaigoje Spa tapo Europos aukštuomenės susitikimo vieta, Austrijos imperatorius Juozapas II, 1781 m. apsilankęs Spa, pavadino miestą „Europos kavine“. 1762 m. Spa įkurtas pirmasis šiuolaikinis kazino – La Redoute. Spa lankėsi Rusijos caras Petras I, visa Belgijos karališkoji šeima, Kazanova, Victor Hugo, Alexandre Dumas (tėvas).
Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje (1918 m.) Spa buvo įsikūręs Vokietijos kariuomenės generalinis štabas. 1920 m. mieste vyko Spa konferencija, kurioje buvo siekiama nustatyti Lenkijos sienas.

Pavadinimo kilmė

Spa pavadinimas kildinamas iš valonų kalbos (prancūzų kalbos tarmės Belgijoje) žodžio Espa, reiškiančio „fontanas“, arba iš su juo susijusio lotyniško žodžio spagere, reiškiančio „purkšti, drėkinti“.
Populiariojoje kultūroje Spa dažnai pateikiamas kaip įvairių lotyniškų frazių, pvz., Salus Per Aquam arba Sanitas Per Aquam („sveikata per vandenį“) sutrumpinimas. Tačiau šitos frazės sugalvotos ne anksčiau kaip XX amžiuje.
IF Gnistan

Istorija

Klubas įkurtas 1926 m. Pastaraisiais metais žaidė trečios pakopos pirmenybėse. 
2017 m. pateko į antros pakopos pirmenybes, tačiau liko paskutiniai ir iškrito į trečią pakopą.
Visžalė sekvoja

Paplitimas

Savaime auga Šiaurės Amerikos žemyno vakaruose (JAV vakarai). Savaiminio paplitimo arealas nedidelis – šiaurinė arealo dalis yra p.v. Oregono valstijos Kario apygardoje ir palei Didžiojo vandenyno pakrantę siauru ruožu per vakarinę Kalifornijos valstijos dalį tęsiasi iki p.v. Kalifornijoje esančios San Lujis Obispo apygardos.

Auginimas Lietuvoje

Visžalės sekvojos dėl joms nepalankių klimatinių sąlygų, kaip dekoratyvinis augalas Lietuvoje neauginamos.

Augavietės

Visžalės sekvojos išplitusios virš jūros lygio (1-)30–750(-920) m aukščiuose.

Požymiai

Visžalė sekvoja nemaišytina su gimininga ir kitur Kalifornijoje augančia mamutmedžių (Sequoiadendron) gentimi. Jos žievė stora (30 cm), bet gan minkšta. Spygliai plokšti, 15–25 mm ilgio. Kankorėžiai 15–32 mm ilgio, turi 15–25 sėklalizdes, kurių kiekvienoje yra 3–7 sėklos. Visžalės sekvojos – ilgaamžiai medžiai, jų amžius gali siekti 2200 metų.

Amžius

Visžalės sekvojos ilgaamžiai medžiai. Jos augdamos savo arealo natūralioje aplinkoje gyvena 1200–1800 metų. Žinomiems seniausiems šios rūšies individams buvo nustatyta atitinkamai 2200 ir 2267 metai.

Matmenys

Visžalės sekvojos itin aukšti, masyvūs medžiai. Vidutiniškai visžalės sekvojos perauga 60 metrų ribą ir dažnai pasitaiko 90 m aukščio medžių. Kaip teigia istoriniai šaltiniai, 1886 metų lapkričio mėnesį, Humboldt apygardoje (š. Kalifornija), buvo nukirsta 129,26 m aukščio visžalė sekvoja. Teoriškai manoma kad jos gali užaugti iki 122–130 m aukščio.

Pavojai

Nors visžalių sekvojų populiacija yra gana didelė, bet dėl neteisingai tvarkomos miškininkystės, pastebimas brandžių medžių mažėjimas. Populiacijos fragmentiškos.
Validas II

Biografija

Validas II buvo kalifo Jazido II sūnus (pilnas vardas – Abu al Abasas al Validas ibn Jazidas). Nuo jaunystės jis garsėjo palaidu elgesiu ir girtuoklyste, tad po tėvo mirties 724 m. Damaske kalifu buvo patvirtintas jo dėdė Hišamas. Validas pasitraukė į dykumą, kur nuolat lėbavo privačiose rezidencijose apsisupęs sugėrovais. Jis buvo, sakoma, neprastas poetas, skyręs eiles meilei, moterims ir vynui, bei neužmiršdavęs paskirti kandžių eilių dėdei Hišamui. Panašu, kad jis gaudavo nemažai pajamų ir jo rėmimui priskiriamos Al Mšatos (dab. Jordanija) ir Al Mafdžaro (dab. Vakarų krantas) rūmų statybos (dabar likę griuvėsiai). Abu šie rūmai yra to meto Omejadų architektūros ryškūs pavyzdžiai, kurių dekore nepaisyta griežtų islamo reikalavimų vaizdiniams. 
Po Hišamo mirties 743 m. Validas tapo Damasko kalifu pagal Jazido II nustatytą paveldėjimo eiliškumą. To meto kalifate buvo pradėję vėl nerimti šiitai ir charidžitai, o nearabų musulmonai mavaliai, numaldyti Umaro II politikos, irgi pradėjo kelti nepasitenkinimą dėl nelygių teisių su arabais musulmonais. Tačiau pagrindinė grėsmė Valido II valdžiai kilo iš kitų Omejadų pretendentų, nes Hišamas dar anksčiau jau buvo ruošęs sąlygas tapti kalifu vienam iš savo sūnų. Validas II greitai susidorojo su opozicija, įkalino pusbrolį Suleimaną ibn Hišamą. Savo įpėdiniais Validas II paskyrė kelis savo menkai žinomus sūnus. Tai sukėlė dar vieną nepasitenkinimo bangą tarp Omejadų ir tarp jų lyderiu iškilo Valido I sūnus Jazidas (vėliau Jazidas III). 744 m. pavasarį, kai Validas II buvo išvykęs, Jazidas su savo šalininkais užėmė Damaską, taip pradėdamas Trečiąjį kalifato pilietinį karą (Trečiąją fitną). Jazidas III turėjo kalbitų, jemenitų ir kai kurių šalininkų iš Šiaurės Sirijos genčių paramą. Validas II prisiglaudė rūmuose prie Palmyros, kur buvo surastas ir nužudytas.
SK Vorwärts Steyr

Istorija

Klubo ištakos siekia 1919 m. kovo 23 d. yra žaidę Bundeslygoje, bet turėjo finansinių problemų ir iškrito į regionines pirmenybes.
Pastaruoju metu vėl iškopė į antros pakopos pirmenybes ir žaidžia Austrijos 2. Liga.
Gopė

Gopė arba gopika (skr. गोपी = gopī – 'piemenaitė, karviaganė') – sąvoka, sutinkama hinduizme, dažniausiai vartojama kalbant apie karves ganančių piemenaičių grupę, kurios yra garsios vaišnavizmo teologijoje dėl jų besąlygiško atsidavimo (bhaktės) Krišnai, nupasakoto Bhagavatos puranoje ir kituose puraniniuose tekstuose. Šioje grupėje, viena gopė, vardu Radha (arba Radhika) vaidina ypatingai svarbų vaidmenį daugelyje vaišnavų tradicijų, ypatingai gaudija vaišnavizme. Ji laikoma aukščiausiojo viešpaties palaimos įsikūnijimu. XV–XVI a. vaišnavai gopės kultą pagrindė teologiškai, jas laiko tobulo atsidavimo dievui pavyzdžiais.
Pasak tekstų, Vrindavane, kur Krišna praleidęs jaunystę, gopės buvo jo intymiausių žaidimų (lyla) dalyvės. Pagal sakmes apie gopių meilę Krišnai sukurta grožinių kūrinių įvairiomis Indijos kalbomis, svarbiausi – Bhagavatapurana ir Džajadevos poema „Gytagovinda“.