Šiunga

Produkcija

Tiek kuriant ukijo-e paveikslėlius, tiek šiungas – kūryboje dalyvaudavo, pagrinde, 4 žmonės: menininkas, raižytojas, spausdintojas ir leidėjas. Leidėjas, paprastai būdavo atsakingas už platinimą ir už kokybės vertinimą bei išleidimą. Menininkas buvo priklausomas nuo raižytojo ir spausdintojo, kad butų idėja pilnai perkelta ant popieriaus.
Paveikslėliai buvo kuriami ant medinių lentelių. Menininkai iš pradžių naudojo piešimą tušu pagal šabloną ir spausdinimą medžio kaladėlėmis. Po piešinio suformavimo ant popieriaus ar šilko, jis būdavo spalvojamas ranka su dažais. 
Pradžioje menininkas nupiešdavo piešinį ant popieriaus. Vėliau, piešinys būdavo perkeliamas ant beveik permatomo popieriaus. Tada raižytojas, pagal piešinį, medinėse lentelėse, išskaptuodavo duotą paveikslėlį, kuriose aukštesni plotai ir linijos būdavo skirti dengti dažais ir tušu. 
Išskaptuotos lentelės, su norimais paveiksliukais, būdavo nudažomos, taip kaip menininkui atrodydavo gražiau ar pagal užsakymą. Galiausiai ant nudažytų lentelių, būdavo dedamas rankraštis ar popierius ant kurio atsispausdavo paveikslėlis. 
Dažniausiai būdavo naudojamas popierius pagamintas iš šilkmedžio, o lentelės pagamintos iš vyšnios. Šilkmedžio lapai – pakankamai patvarūs, kad atlaikytų spaudimą daug kartų ir labai gerai sugėrė tušą. Pagal vieną pagamintą formą, buvo galima pagaminti iki kelių tūkstančių kopijų. 
Šiungoje dažniausiai būdavo vaizduojamos moters ir vyro sekso scenos, tačiau retais atvejais, galima buvo rasti ir vyro su vyru bei moters su moterimi ar net vienų moterų sekso scenų.
Šiungos kokybė taipogi skyrėsi, kadangi jas tapė daug menininkų. Pradedantieji ir mėgėjai menininkai, parduodavo savo kūrinius pigiau ir prastesnės kokybės, tuo metu patyrę menininkai ar net garsūs ukijo tapytojai, parduodavo savo kūrinius brangiau ir daug geresnės kokybės. Vienas žinomiausių vakarų pasauliui ukijo-e tapytojų Hokusai (jap. 葛飾北斎 = Katsushika Hokusai, 1760–1849).
Menininkas gavęs iš pasiturinčio užsakovo užsakymą, galėdavo pragyventi net šešis mėnesius, atlikęs savo darbą.

Šiungos paskirtis

Kadangi Edo laikotarpiu, Japonijoje, seksas nebuvo matomas kaip tabu, bet suprantamas, kaip natūralus dalykas, šiungos paveikslėliais, dalijosi artimi draugai ir seksualiniai partneriai. Brangūs paveikslėliai, tapyti garsiausių, tų laikų, menininkų, namuose, buvo laikomi, kaip didelė vertybė.
Taip pat šiunga buvo naudojama, kaip informacinė priemonė, pasiturinčių žmonių, vaikams. Tačiau šių paveikslėlių turinys, kaip informacijos šaltinis, dėl nerealaus dydžio genetalijos, fiziškai sunkiai padaromų sekso pozų, tai palieka klausimu. Tačiau neginčijamas faktas yra, jog paveikslėliai buvo dovanojami jauniems žmonėms. 
Kariai išvykdami toli nuo savo namų, atlikti karo tarnybos, gyvendami barakuose, taipogi, turėdavo šiuos paveikslėlius, kurie jiems suteikdavo drąsos ir būdavo tarsi sėkmės talismanas, kuris juos turėjo apsaugoti nuo mirties ir atnešti pergalę. 
Pirkliai ir parduotuvėse, laikydavo šiungos paveikslėlių, manydami jog tai turi jiems atnešti sėkmę prekyboje ir apsaugoti jų turtą nuo gaisrų ar kitokių negandų. 
Šiunga buvo vertinama ir tarp moterų. Savo kolekcijas rodydavo ir dalindavosi su savo draugėm bei draugais ar svečiais. Netgi per vestuves, nuotakai buvo dovanojamos šiungos.

Žiūrovai

Šiungos kūrinius galėjo pirkti visi, kurie turėjo pinigų tam. Dažnai yra manoma, jog viskas kas yra susiję su seksu yra labiau orientuota į vyrus, tačiau taip nebuvo Edo laikotarpiu. Šiungos žiūrovai buvo tiek moterys, tiek vyrai. To meto Japonijos visuomenėje, moterys, o ypač dukros ir žmonos vidutinės ar elito klasės vyro, buvo išsilavinusios ir raštingos. Taip jos turėjo ir laisvo laiko bei galėjo turėti papildomų pajamų šaltinių. Iš knygų parduotuvių atkeliavusios šiungos, pirmiausia atsidurdavo namų moters rankose.  
Taip pat nepasiturintys turėjo galimybę pamatyti šiungą, kadangi, Japonijoje, komercinės bibliotekos, o ypač miestuose, buvo stipriai išvysčiusios savo pardavimo tinklus ir ryšius. Netgi Edo laikotarpio viduryje, dėl išvystytų tinklų, pirkliai patys ateidavo iki namų ir už prieinamą kainą, išnuomodavo knygas. Taip pat daugelis knygų parduotuvių, leisdavo taip daryti. Antrasis būdas – nusipirkti kopijas šiungos arba nelegalius kūrinius. Populiaru buvo ir skolintis iš draugų ar pažįstamų, ne vien šiungas, bet ir knygas. 
Aukštų rangų samurajai bei valdžios atsovai, leido sau kolekcionuoti ir šnekėtis su įvairių lyčių žmonėmis apie tai. 
Taigi šiungos kūrinius pirko ir žiūrėjo visų socialinių grupių žmonės, neatsižvelgiant į lytį ar statusą.

Istorija

Šiunga yra dažniausiai siejama su Edo laikotarpiu, tačiau šie dailės kūriniai datuojami net Heian laikotarpiu. Šiunga gamino daugelis Edo laikotarpio menininkų. Vieni buvo nežinomi, o kiti tokie kaip, Kitagava Utamaras (喜多川歌麿 = Kitagawa Utamaro, 1753–1806) ir Kacušika Hokusajus, buvo vieni žymiausių tų laikų ukijo-e, o tuo pačiu ir šiungos menininkų. Manoma, jog šiungos menas, buvo stipriai paveiktas kinų, Tangų dinastijos, menininkų.
Daugiausia šiungos ūurinių, buvo pagaminta tarp 16 ir 19 amžiaus.  Pagaminti paveikslėliai, buvo parduodami po viena arba sudedami į knygas vadinamomis enpon, kuriose dažniausiai būdavo po 12 egzempliorių. Taip pat, paveikslėliai, buvo gaminami ir rankraščių formatu – kakemono-e (jap. 掛け物絵 = kakemono). Rankraščiai buvo brangesni, kadangi juos reikėdavo tapyti ranka. 
Edo mieste tapyti kūriniai būdavo turtingesni spalvose, negu – Kiote ar Osakoje. Šiuos skirtumus daugiausia lėmė, estetikos suvokimas tarp regionų. Edo regione buvo labiau mėgiamas puošnumas bei prabanga, tuo metu Kamigatos regione buvo vertinama ramesni tonai.
Nuo 1744 m. atsiradus benizuri-e tapybos stiliui, buvo galima spausdinti piešinius ribotu spalvų kiekiu, t. y. žalia ir rožine. Pilnai spalvotų šiungų spausdinimas atsirado apie 1765 m. Tačiau prieš tai spalvos buvo pridedamos rankiniu būdu. Nors ir atsiradus pilnam spalvų spausdinimui, daugelis menininkų vis tiek rinkosi rankinį spalvinimo būdą, kadangi norėdavo sutaupyti gamybos kaštus arba buvo pratę prie seno gaminimo būdo. 
Buvo daug pasikartojančiu valstybės bandymų uždrausti šiunga. Vienas šių bandymų 1661 m. Tokugavos šiogūnato išleistas įsakas, kuris cenzūravo ne tik šiunga bet ir erotines knygas – košiokubon (jap. 好色本 = koshokubon). Kitas draudimas buvo 1722 m. Japonijos Šiogunato. Šiuo metu šiungos kūriniai buvo draudžiami publikuoti ir jų gamyba bei produkcija sumažėjo, tačiau kadangi jas buvo galima įsigyti bibliotekose bei knygų parduotuvėse, pardavimai liko dideli.  Tačiau daugėlis šiungos autorių nustojo pasirašinėti ant savo kurinių. Praėjus dviems dešimtmečiams, 1740 m. gamyba vėl išaugo ir nesikeitė iki 18a. pabaigos. 
19a. vakariečiams, šiungos menas, buvo labai didelis šokas, dėl krikščionybės įdiegtų normų. Atvykę vakariečiai, svečiuotis į Japoniją, dažnai pasibjaurėdavo ar išsigąsdavo, erotinių paveikslėlių.  Vienu atveju, amerikietis verslinikas, atvykęs į Japoniją, buvo šokiruotas kelis kartus. Tai buvo, kai jo pažystami japonai ir jų žmonos, jam svečiuojantis, parodė jam šiungos paveikslėlius.
Erotiniai paveikslėliai 20a. muziejuose, vakaruose, taip pat turėjo sunkumų, dėl savo erotinės kilmės.
Prasidėjus Meidži laikotarpiui (jap. 明治時代 = Meiji jidai, 1868–1912), vėlyvame 19a. bei 20a., vyriausybė vėl pasmerkė šiungos kūrinius. Kadangi vyriausybė gaudavo daug nusiskundimų, iš kitų šalių avykusių žmonių, šiuo laikotarpiu, Meidži vyriausybė, apsiemė į savo rankas „civilizuoti“ Japoniją. „Civilizuoti“ kraštai buvo laikomi „vakarai“, tokie kaip Europa. Taip buvo reglamentuota prostitucija ir beveik visi ukijo-e dailininkai nustojo gaminti erotinius paveikslėlius. Erotika ir šiunga tapo stipri tabų tema. Žmonės gėdijosi, turėdami kūrinius, bei viskas kas susiją su seksu tapo nemaloni tema. Vėliau Meidži laikotarpyje, atsiranda labai prabangūs šiungos kūriniai, tačiau tai skirta tik kolekcionieriams arba pasiturintiems, kadangi tai išlieka tabu.

Turinys

Šiungos paveikslėliuose buvo tapomi įvairūs scenarijai, kadangi meninkai galėjo laisvai reikšti savo idėjas bei mintis. Personažai, atsižvelgimas į laikotarpį, subtilios detalės, padėjo šiam žanrui, tapti žinomu ir už Japonijos ribų.

Personažai

Dažniausiai būdavo vaizduojami paprastų žmonių seksuolinis gyvenimas: pirkliai, miestiečiai, žemdirbiai ir amatininkai.
Tačiau labiausiai seksualizuoti buvo teisėsaugos pareigūnai, teisėjai bei kabuki aktoriai. Ypatingai buvo mėgiami Tokugavos regiono teisėsaugininkai, jie buvo tarsi sekso simboliai, Edo laikotarpiu. Taip buvo todėl, jog jie buvo matomi kaip atsakyngi ir įsitempę žmonės. Moterys juos matė, kaip nepasiekiemas sekso ikonas, kadangi tik turtingi galėjo su jais būti. Tuo metu vyrai idealizavo juos kaip mados simbolius ir įkvėpimo šaltinius, dėl jų gyvenimo stiliaus ir būdo.  Tačiau šių teisėsaugininkų gyvenimas buvo stipriai idealizuotas. Šiungų tematikoje, galėjo būti maskuojama: korupcija, prostitucija, moterų išnaudojimas ir vergystė.
Kabuki (jap. 歌舞伎 = kabuki) aktoriai taip pat turėjo vaidmenį šiungoje. Kadangi ukijo-e meninkai artimai bendradarbiaudavo su aktoriais, piešdavo jiems plakatus bei dekoracijas, taip atsirado ir jų personažai, erotiniuose paveikslėliuose. Laikui bėgant, kabuki aktoriai buvo paversti į žvaigždes ir įgavo naujas roles šiungoje. 1719 m. menininkas Yakuša Makura Gaeši išleido šiungas, kuriose, to meto, garsiausi aktoriai buvo vaizduojami, atliekantys meilės aktus su moterim. Taip buvo norima parodyti, jog aktoriai nebuvo tiesiog sekso daiktai, o labiau – sekso fantazijos. 
Vienas labiausiai žinomų Edo miesto (jap. 江戸 = Edo – įlankos durys) rajonų buvo Yošivara (jap. 吉原 = yoshiwara), tai tarsi šių laikų „raudonūjų žibintų“ kvartalas.
Apranga buvo vienas svarbių detalių šiuose piešiniuose. Edo laikotarpio Japonijoje, nuogas kūnas nebuvo seksualizuojamas, kaip šiais laikais. Taip buvo todėl, nes bendros prausyklos turėjo didelę reikšmę šeimos gyvenime ir žmonės buvo pratę matyti priešingos lyties atstovus nuogus. Taip pat apranga turėjo ir meninę paskirtį. Drabužiai padėdavo atskirti žmonių sluosknius, profesijas ar net užseniečius. Neuždengtos rūbais kūno vietos, pritraukdavo daugiau dėmesio ir išryškindavo vietas kur reikia žiūreti.  
Kadangi šiungo buvo labai populiari ir turėjo didėlį žiūrovų skaičių, tai buvo tam tikra priemonė, meninkam perteikti savo nuomonę. Kurejai reikšdavo paveikslėliuose, savo nepasitenkinimą užseniečiais ir jų idealogijos kyšimasį į tradicinę Japonijos visuomenę. Erotiniai paveikslėliai buvo piešiami su centre žmonėmis, kurie atlieka meilės aktą, o už nugaros stovinčiais užseniečiais, su pasibjaurėjusiais arba nuostabos veidais.
Genetalijų dydis patraukia visų dėmesį, tačiau tai nėra priemonė pasigirti savo lytiniu organu. Lytinių organų padidinimas, buvo tarsi antro proto išraiška. Kadangi žmogus, erotinių paveikslėlių meninkų akimis, yra vedamas ne tik savo loginio proto, bet ir instiktų. Todėl visuomet vyro lytiniai bei moters lytiniai organai buvo panašaus dydžio kaip veikėjų galvos.

Temos

Pagrindinė tema, dialogai ar papildoma informacija apie scenraijų šiungos, būdavo suteikiama pačioje šiungoje ar prieduose prie jos. Piešiniuose galima buvo ir įžiūrėti simbolizmo, tokių kaip: audinio skiautės, kurios reikšdavo artejančią ejakuliacija ar slyvų žiedlapiai kurie simbolizavo nekaltybę. 
Temos ir scenarijai varijavo nuo paprastų seksuolinių sueičių su savo partneriu iki sekso tryse ar po viena. Veiksme galėjo dalyvauti ir vyras su vyru ar moteris su moterim. Diskriminacijos ir steriotipų čia nebuvo, kadangi visi scenarijai buvo galimi: moteris vylioja vyrą, vyras vylioja moterį, vyras vylioja vyrą ir moteris moterį. Taip pat buvo scenarijai susija su išdavystėm, senų porų meilė ar net nekaltų porų pirmi kartai bei seksas su aštunkojais. Vieno asmens masturbacija taip pat buvo šiungos tema. 
Tokugavos Šiogunate (jap. 江戸幕府 = edo bakufu) seksualinės pakraipos nebuvo ribojamos ir neturėjo stiprių įsišakojusių steriotipų, taigi žmonės galėjo laisvai rinktis savo sekso partnerius ir pirkti kokias nori šiungas.

Šiunga vakaruose

Šiungos kūriniai rado prieglobsti Europoje, kuriuos realizavo šiungos meno mylėtojai. Vienas tokių globėjų 2013 m. tapo Britų muziejus.  Šio muziejaus ekpozicija siekė 170 šiungos kurinių iš : Amerikos, Japonijos, Europos bei Didžiosios Britanijos. Šie kuriniai įkvepė menininkus, tokius kaip : Anri de Tuluz-Lotrekas, Obris Berdslis, Augustas Rodinas, Pablas Pikasas.

Šiunga šiais laikais

Šiunga Japonijos kultūroje turi išliekamąją vertę. Nuo Edo laikotarpio iki dabar, daug kas pasikeitė erotikos pasaulyje. Milžinišką įtaką turėjo vakarai. Tačiau šiunga Japonijoje išliko iki šių laikų, tik įgavo kitoki formatą, labiau pritaikytą šiuolaikiniam žmogui.
Šiais laikais šiunga Japonijoje įgavo hentai manga pavadinimą. Tai, taip pat, yra erotiniai paveikslėliai, vakarų pasaulyje žinomi kaip: erotiniai komiksai. Tačiau šių laikų žmogaus fantazija pasidarė lakesnė, todėl atsirado įvairiasnių temų bei veikėjų, tokių kaip: mostrai, robotai, demonai ir t. t. Ne visos mangos – tokios, yra ir primenančių Edo laikotarpio temų, apie dviejų žmonių meilę, ar pajuokinačių tam tikrus žmogaus aspektus, tačiau pritaikytų šiuolaikiniam žmogui.
Tokių komiksų žiūrėjimas ar kalbėjimas apie tai Japonijoje pasidarė tabu, po visų vyriausybės draudimų ir vakarietiško požiūrio įdiegimo. Tai kas buvo negėdinga, natūralu ir net skatinama, šiais laikais Japonijoje pasidarė cenzūruojama ir gėdinga.
Japonijos televizijoje ir pornografiniuose filmuose, rodymas genetalyjų yra griežtai cenzūruojamas, ko nebuvo Edo laikotarpyje. Tai turėjo giliasnę reikšmę nei tiesiog genetalijos ir sekso simbolis, tai buvo simbolinė išraiška žmogaus „antram protui“ ir primityviems instinktmas.