Japonų tapyba

Japonų tapyba (jap. ?絵画 = kaiga, taip pat 画道 = gadō) – vienas iš seniausių ir nepaprastai ištobulintas Japonijos vaizduojamasis menas, apimantis plačią žanrų ir stilių įvairovę. Japonų tapybos istorijai būdinga sintezė ir konkuravimas tarp vietinės Japonijos meno estetikos ir daugiausia iš Kinijos perimtų idėjų adaptacijos. Vakarų įtaka įgyja reikšmę tik nuo XVI a. pabaigos, kai prasidėjo ir Japonijos įtaka menui Vakaruose.      
Japonų menas skiriasi nuo vakarietiškojo savo turinio ir formos koncepcija, kuri yra glaudžiai susijusi su rytietiška gyvenimo samprata, estetika bei kultūra.   
Oficialus Japonijos Nacionalinių Vertybių Sąrašas (paveikslai) apima 158 darbus ar darbų komplektus nuo VIII a. iki XIX a. (įskaitant daug kiniškų paveikslų, kurie ilgai buvo Japonijoje), jie atstovauja geriausius meno kūrinius arba yra itin reti ir išlikę nuo ankstyvųjų periodų.

Archaiškasis periodas (iki 794 m.)

Seniausi japonų tapybos pavyzdžiai yra išlikę laidojamųjų nišų sienose Kiūšiū saloje ir tebėra visiškai primityvūs. Didesnis susidomėjimas menu atėjo kartu su budizmu iš Kinijos VI a. viduryje. Šio laikotarpio žymiausias paminklas yra kinų Šešių Dinastijų periodo mokyklos stiliaus Tamamušino-dzuši šventyklos paveikslai. VII-VIII a. japonų menas vystėsi kinų Tang dinastijos tapybos įtakoje, pasisavindamas jos techniką, tematiką, butaforiją, indiškąją ikonografiją ir indiškąjį notan stilių.

Momojama periodas

Susilpnėjus su budizmu susijusiems menams, tapyba tapo praktiškesnė, skirta papuošti pastatų vidų bei išorę. Tapyta ant sienų, širmų, kambarius skiriančių pertvarų ir pan. Paveikslai dažnai didelio formato, todėl juose trūksta detalių ir kruopštumo reikalaujančių elementų. Populiariausi gamtos motyvai, peizažai, žymūs asmenys, epizodai iš kiniškų istorijų ar legendų. Daug spalvų – paveikslai tarnauja kaip puošyba, prabangą kuriantis elementas, o ne kviečia medituoti.

Pokario periodas

Vyriausybės remta Japonijos meno akademija (Nihon Geijutsuin) savo sudėčiai priskyrė ir yoga ir nihonga tapybos atšakas. Nihonga klestėjimas tęsėsi ir po II-ojo pasaulinio karo. Šis esminis tradicinis stilius pokario metais buvo aktyviai skatinamas, kaip ir kitos japoniško meno formos. Tradicinės temos tokios kaip flora, fauna ir kraštovaizdis buvo sujungtos, pasitelkiant šiuolaikines abstrakcijas, modernias miestų ir pramonės scenas. Rezultate, kūriniai, kuriuose buvo naudojami tradiciniai pigmentai ir teptukai, leido numatyti įdomią Japonijos modernizmo versiją. 
Daugelis menininkų dar kartą atsigręžė į išskirtinių Japonijos temų vaizdavimą kūriniuose, pabrėžiant ar tyrinėjant Japonijos tapatumą ir aukštinant Japonijos meno tradicijas. Nors šie menininkai, įtraukiant Jamagučis Akira (山口 晃 Yamaguchi Akira, 1969), Tenmjouja Hisašis (天明屋尚 Tenmyouya Hisashi, 1966) ir Jamamoto Taro (山本 太郎 Yamamoto Tarō, 1974) daugiau linkę tapyti naudojant aliejų, skaitmeninio redagavimo ir kitas ne tradicines žiniasklaidos priemones, visgi jų darbuose vyrauja tradiciniai stiliai ir pateikiamos nuorodos į konkrečius ir žinomus istorinius darbus, juos derinant su nuorodomis į šiuolaikinę komercinę kultūrą. 
Daugelis senesnių meno mokyklų, ypač iš Edo ir prieškario periodų, vis dar praktikuojamos. Pvz.: Rimpa, Kano mokyklos. 
Taip pat yra daug šiuolaikinių dailininkų, kurių darbai didžia dalimi yra įkvėpti anime subkultūros ir kitų populiarių jaunimo kultūrų. Bene pats garsiausias anime dalininkas yra Takaši Murakami ( (村上 隆 Murakami Takashi, 1962).