google/wiki40b huggingface dataset:
Marijus Adomaitis

Marijus Adomaitis (Mario Basanov, Ten Walls) – Lietuvos muzikos prodiuseris, dirbantis su tokiais dainininkais kaip Egidijus Dragūnas, Jurga Šeduikytė, Vaidas Baumila, Mantas Jankavičius, Alanas Chošnau ir Vudis. Šiuo metu užsienyje žinomas pseudonimu Ten Walls. 2014 m. jo kūrinys Walking with Elephants pasiekė Didžiosios Britanijos radijo stoties BBC Radio 1 grojamiausių kūrinių pirmąjį dešimtuką ir užėmė 2-ąją vietą D. Britanijos muzikos topuose.
Muzikos atlikėjo ir prodiuserio Lino Adomaičio brolis.

Veikla

Kuria šiuolaikinę šokių muziką.
Propaguojami stiliai: Electronica, Experimental, House. Išleido ne vieną populiarų kūrinį kartu su kitais Lietuvos atlikėjais, taip pat adaptavo jų kūrinius į savo propaguojamų stilių versijas.

Homofobijos skandalas

2015 m. birželio mėn. atlikėjas Facebook paskyroje padarė įrašą, kuriame ypač neigiamai atsiliepė apie homoseksualius asmenis ir prilygino juos pedofilams. Po šio pareiškimo vienam žymiausių Lietuvos muzikantų užsitrenkė „Sonar“, „Creamfields“, „Pitch“ ir kitų tarptautinių festivalių durys, bendradarbiauti atsisakė stambi agentūra „Coda“. 
Tokį poelgį pasmerkė ir Lietuvos pramogų pasaulio atstovai.
Spektrinė klasifikacija

Spektrinė klasifikacija astronomijoje yra žvaigždžių skirstymas į grupes pagal spektruose stebimų cheminių elementų ir jų junginių sugerties linijų ar juostų gylius ir pločius. Iš jų galima nustatyti žvaigždės spektrinę klasę (temperatūrą), šviesio klasę (spindulį) ir metalingumą (sunkesnių nei vandenilis ir helis elementų kiekį).
Krinkų žydų kapinės

Krinkų žydų kapinės (lenk. Cmentarz żydowski w Krynkach) – žydų kapinės esančios Krinkų mieste. Kapinės įkurtos 1662 metais. Užima 2,3 ha plotą, kuriame yra apie 3100 antkapių iš kurių nemaža dalis pastatyti dar 1750 metais. Kapinės padalytos į senasias XVII–XVIII a. ir naujasias nuo 1840 metų.
Kubanka

Kubanka (rus. кубанка) – vyriška kailinė kepurė (žema papacha) su plokščiu audekliniu (gelumbė ar aksomas) viršumi. Viršus dažniausiai raudonas. Anksčiau buvo labai populiarios Kubanėje, Kaukaze ir Vidurio Azijoje.

Kazokų kubankos

Kubankos buvo uniforminės Kubanės ir Tereko kazokų kariuomenių kepurės. Pavadinimas (rus. кубанка atsirado Pirmojo pasaulinio karo metais. Dono kazokų kubankų viršus raudonas, Astrachanės kazokų – geltonas, Tereko kazokų – mėlynas.
Kubankos viršus paprastai tradiciškai turi dvi baltas linijas, sudarančias kryžių. Kubankos viršus paprastai susiuvamas iš keturių elementų, ir siūlėse tarp jų įsiūtas apvadas ir sudaro kryžių.
Antrojo pasaulinio karo metais kubankos buvo kai kurių kazokų dalinių vermachte dalis.
Dabartinėje Rusijos Federacijoje kubankos yra rejestrinių kazokų uniformos dalis.

TSRS ir Rusijos Federacijos uniforminės kubankos

Tarybų Sąjungoje kubankos ir jų tipo kepurės buvo ne tik kazokų, bet ir kai kurių žinybų uniformų dalis. Pvz., kubankos įėjo į NKVD eilinio ir seržantų personalo žieminę aprangą (pagal TSRS NKVD 1943 m. vasario 18 d, įsakymą Nr. 126),
Dabartinėje Rusijoje kubankos irgi naudojamos kaip uniformų elementas. Jos įeina, pvz., į Rusijos Federalinės veterinarinės ir fitosanitarinės priežiūros tarnybos žiemines moteriškas uniformas. Tiesa, nuo įprastinių kubankų skiriasi tuo, kad viršus ne audeklinis, o kailinis.

Pramoninio siuvimo kubankos

Kailinė kubankos dalis būdavo siuvama iš juodų ar kitokių spalvų karakulio kailiukų. Visas kailis turėjo būti vienodas – vienodo formos karakulio garbanėlės, plaukai vienodų spalvos ir žvilgesio. Visi kailio plaukai turėjo gulėti iš kairės dešinėn. Pamušalas būdavo šilkinis, tokios pat spalvos kaip ir kailis.
Kubankos buvo gaminamos nuo 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62 ir 63 dydžių.
Verpstukas

Verpstukas – verpimo įrankis. Tai apvalus medinis kotelis siūlams vynioti su ant galo užmautu 2–5 cm skersmens smagračiu. Verpstukų smagračiai gaminti iš molio, gintaro, akmens, rago, kartais iš metalo.
Naudoti verpstukai daugiausia senovėje – nuo neolito iki atsirandant verpimo rateliui (XV–XIX a.). Lietuvoje verpstukai atsiranda sulyg virvelinės keramikos kultūros atėjimu (III tūkstm. pr. m. e. pab. – II tūkstm. pr. m. e.). Daugiausia verpstukų smagračiai aptinkami I–II tūkstm. pr. moterų kapuose.
Sigitas Serbenta

Sigitas Serbenta (g. 1939 m. birželio 26 d. Tupikuose, Šakių raj.) – choro dirigentas ir muzikos mokytojas.

Biografija

Lankė Žvirgždaičių septynmetę ir Kudirkos Naumiesčio vidurinę mokyklą. 1958–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikume (dėst. Vladas Balsys). 1970–1975 m. choro dirigavimą studijavo neakivaizdiniu būdu Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. V. Raupėno ir doc. Jono Motiekaičio klasės).
Nuo 1963 m. rudens – Kybartų kultūros namų meno vadovas, suorganizavo pagyvenusių žmonių mišrųjį chorą. 1964 m. iš B. Šulskio perėmė kultūros namų mišrųjį chorą, kurį parengė 1965 m. respublikinei dainų šventei ir konkursui – pelnė ketvirtąją vietą. Kybartų muzikos mokykloje vaikus mokė griežti akordeonu. 1966 m. Jonavos kultūros namuose suorganizavo mišrųjį chorą, vadovavo Jonavos baldų kombinato dainų ir šokių liaudies ansamblio chorui, Jonavos vaikų muzikos mokykloje dėstė akordeoną.
Nuo 1969 m. – Kauno valstybinio mišriojo choro dainininkas, vėliau – chormeisteris. 1972–1977 m. – „Kauno audinių“ mišriojo choro meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą išmokė įvairių kūrinių, dalyvavo koncertuose, parengė 1974 m. Kauno miesto dainų šventei ir 1975 m. respublikinei dainų šventei Vilniuje. Keletą metų vadovavo Kauno mokytojų namų mišriajam chorui, kurį parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei ir 1977 m. meno mėgėjų festivaliui.
Nuo 1974 m. – Kauno miesto vyrų choro „Perkūnas“ chormeisteris – dirigentas, nuo 1979 m. – meno vadovas ir dirigentas. Chorą išmokė nemaža lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, koncertavo Kaune, Vilniuje ir kituose Lietuvos miestuose, Lenkijoje, Vokietijoje, Vengrijoje, Bulgarijoje, Čekoslovakijoje, parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, konkursuose pelnė prizinių vietų. 1985 m. respublikinei dainų šventei parengė ir „Kauno baldų“ gamybinio susivienijimo vyrų chorą. Daug metų vadovavo Kauno vilnų gamybinio susivienijimo „Drobė“ mišriajam chorui, kuris pajėgė atlikti sudėtingesnius kūrinius, dažnai koncertavo, dalyvavo Kauno miesto bei 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėse dainų šventėse, konkursuose laimėjo prizinių vietų. Dar vadovavo Kauno konditerijos fabriko mišriajam chorui, buvo Kauno politechnikos instituto vyrų choro chormeisteris.
1988 m. chorvedys išvyko į Alytų, suorganizavo miesto ikimokyklinių įstaigų darbuotojų moterų chorą ir jį parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. Vadovavo Alytaus įmonių vokaliniams ansambliams, akompanavo šokėjams.
S. Serbenta buvo rajoninių ir regioninių dainų švenčių Kybartuose, Jonavoje, Vilkaviškyje, Marijampolėje, Alytuje, Prienuose dirigentas ir Kauno miesto dainų švenčių dirigentas.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Dalia Gudavičiūtė

Biografija

1973 m. įstojo į Vilniaus universiteto Filologijos fakulteto lietuvių kalbos ir literatūros specialybę. Po trečiojo kurso mokslą tęsė Leningrado universiteto žurnalistikos fakultete, kurį 1979 m. baigė ir įgijo televizijos žurnalistės specialybę.
1979–1987 m. dirbo Lietuvos televizijos informacijos skyriuje, 1987–1991 m. – Lietuvos mokslų akademijos Kultūros ir meno instituto Teatro skyriaus mokslinė bendradarbė, 1991–1993 m. dienraščio „Respublika“ žurnalistė. Nuo 1993 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ priedo „TV antena“ žurnalistė, dienraščio specialioji korespondentė. Paskelbė straipsnių apie Vilniaus paveldą, Lietuvos moterų judėjimą, lėlių teatrą ir kt.
KF Arbëria

Istorija

Klubas įkurtas 1977 m. Dalyvavo šalies Pirmos futbolo lygos pirmenybėse. 2007/2008 m. užėmė 12 vietą. 2008/2009 m. pasitraukė iš pirmenybių po pirmojo rato.
Rungtynes žaidė Lipliano miesto stadione.
Jonas Rinkevičius

Biografija

1898 m. atvyko į Vilnių, dirbo įvairius darbus, mokėsi laikraščio „Vilniaus žinios“ spaustuvėje rinkėju. Kartu su kitais platino draudžiamą spaudą, nuo 1907 m. laikraščio „Viltis“ skelbimų platintojas, bendradarbis. Vaižganto patariamas, 1909 m. pradėjo leisti kalendorius ir knygas, 1913 m. – žurnalą „Vaivorykštė“. Iki 1915 m. išleido 130 įvairių leidinių.
Rusų išsiųsdintas, iki 1917 m. dirbo Petrograde, Voroneže vadovavo Centrinio lietuvių komiteto nukentėjusiems nuo karo šelpti spaustuvėje. Grįžęs į Vilnių, kartu su kitais įkūrė „Švyturio“ leidyklą. Vėliau persikėlusi į Kauną jo vadovaujama leidykla iki 1926 m. išleido 547 leidinius. 1928 m. „Spindulio“ bendrovės steigėjas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. atvyko į JAV.
Bauskės pilis

Bauskės pilis – pilis Latvijoje, Žiemgaloje, Bauskėje, Nemunėlio ir Mūšos santakoje, 70 km nuo Rygos ir 20 km nuo Lietuvos sienos.

Istorija

Pradėta statyti 1443 m., kai Vokiečių ordinas, pabūgęs sustiprėjusios Lietuvos didžiosios kunigaikštystės pradėjo stiprinti savo valstybės pietines sienas. Senoji renesanso stiliaus pilis baigta 1456 m.
Pastatyta ant dolomito pagrindo, todėl pamatai beveik neįgilinti. Tačiau šiuo metu dėl susiformavusio kultūrinio sluoksnio pamatų apačia atsidūrė 2–5 m gylyje. Statybai naudotas tas pats dolomitas, lauko rieduliai, pastatų kampai ir angos išmūryti degtomis molio plytomis. Perdangoms pirmuosiuose aukštuose naudotos arkinės konstrukcijos, viršutinių aukštų perdengimai ir stogų konstrukcija iš medienos. Išorinių pilies sienų storis siekia 2,5 m.
Statant bokštą jis kelis kartus griuvo. Pasak legendos, statytojai kreipėsi į žynį, kuris pataręs į bošto sieną įmūryti ką nors gyvą, kas pirmasis ateis prie pilies. Tačiau, koks buvo statybininkų nustebimas, kai auštant pasigirdo žingsniai ir iš rūko išniro… paties statybos viršininko jaunutė žmona, atnešusi jam pusryčius. Laimė, kad prieš ją bėgo šunelis. Jis ir tapo pilies bokšto tvirtybės garantu. Sakoma, kad ir dabar tyliomis vasaros naktimis vis dar pasigirsta jo balsas. Nuo bokšto atsiveria plati Bauskės apylinkių panorama.
Apie 1518 m. greta pilies jau buvo išaugęs miestelis Vairogmiests. Tačiau 1562 m. pilis tapo Vokiečių ordino sostine, todėl buvo praplėsta, pristatyta Naujoji pilis. 1587–1596 m. pilis tapo ir pirmojo Kuršo hercogo Gothardo Ketlerio rezidencija, todėl miestelis buvo perkeltas toliau ir pavadintas Bauske.
Šiaurės karo metu pilį kelis kartus buvo užėmę švedai, rusai, lietuviai. 1706 m. pilį užėmę rusai ją susprogdino ir po to, kaip netekusi fortifikacinės reikšmės, ji nebeatstatyta. Griuvėsius naikino ir aplinkiniai gyventojai, statydami savo namus.

Aplinkiniai piliakalniai

Mežuotnės piliakalnis 9 km
Lyčų piliakalnis 26 km
Auželių piliakalnis 14 km
Žeimelio piliakalnis 18 km
Šimonių piliakalnis 40 km
Kamardės piliakalnis 16 km
Cirkliškio Mostovskių koplyčia

Istorija

Dvaro rūmai grafo Edvardo Mostovskio pastatyti 1823–1830 m. pagal Vienos architekto projektą. Tuo metu buvo sukurtas ir parkas, statyti kiti ūkiniai pastatai. E. Mostovskis koplyčią-mauzoliejų pastatė 1826 m. Pirmoji koplyčioje buvo palaidota grafo Edvardo Mostovskio motina Domicelė Mostovska. E. Mostovskis mirė 1855 m.
1939–1940 m. koplyčia buvo apiplėšta, išvartyti karstai, dingo kulto reikmenys. Vokiečių okupacijos metais karstai vėl buvo sudėti į vietas. 1947 m. koplyčia buvo susprogdinta, į jos vietą iš Švenčionių perkelti II pasaulinio karo karių palaikai, pastatytas paminklas SSRS kariams.

Architektūra

Koplyčios–mauzoliejaus statinys buvo vėlyvojo klasicizmo formų, stačiakampio plano, darnių proporcijų. Pastato frontoną puošė lotyniškas įrašas stambiomis raidėmis „SPES IN DEO“ (liet. „Tikiu Dievu"). Jame buvo įrengtas altorius, kurį puošė Šv. Domicelės paveikslas. Koridorius koplyčios vidų dalino į dvi dalis. Koplyčios sienose buvo įrengtos 24 nišos karstams.
Ivet Lalova

Jaunių varžybos

Lalova karjerą aukšto rango varžybose pradėjo 2001 m. sudalyvaudama pasaulio jaunių čempionate. Debrecene vykusiame čempionate bulgarė startavo dviejuose nuotoliuose. 100 m bėgime pusfinalyje Lalova liko trečia ir finale nestartavo, o 200 m bėgimo finale sprinterė iškovojo aukštąją ketvirtąją vietą.

Jaunimo varžybos

2002 m. Lalova startavo pasaulio jaunimo čempionate. 100 m bėgimo nuotolyje sportininkė pasiekė pusfinalį, bet savo bėgime likusi ketvirta į finalą ji nepateko. Po metų vykusiame Europos jaunimo čempionate sprinterė varžėsi 200 m bėgime. Finaliniame bėgime distanciją įveikusi per 22,88 s sportininkė tapo čempione.

Suaugusiųjų varžybos

2004 m. Lalova sėkmingai startavo Atėnų olimpiadoje. Sportininkė startavusi dviejuose nuotoliuose pateko į abiejų finalinius bėgimus. 200 m sprinte bulgarė užėmė penktąją vietą, o 100 m bėgime ketvirtąją. 2005 m. žiemos sezono metu Lalova tapo Europos uždarų patalpų čempione 200 m bėgime. Tais pačiais metais sportininkė patyrė sunkia traumą ir nesportavo dvejus metus. 2007 m. sportininkė grįžusi į didįjį sportą startavo 2007 m. pasaulio čempionate, bet 100 m bėgime net nepasiekė pusfinalio bėgimų. Pekino olimpiadoje lengvaatletei sekėsi prasčiau nei prieš ketverius metu. 100 m pusfinalyje savo bėgime ji liko septinta ir į finalą nepateko, o 200 m bėgime net nepavyko pasiekti pusfinalio bėgimų. Taip pat nesėkmingai Lalova startavo ir 2009 m. pasaulio čempionate. 2010 m. bulgarei nepavyko prasimušti į pusfinalius Europos čempionate. 2011 m. Lalova grįžo į savo ankstesniąją formą. Ji laimėjo IAAF Deimantinės lygos penktąjį etapą. Pasaulio čempionato 100 m bėgimo finale ji distanciją įveikė per 11,27 s ir užėmė aukštąją septintąją vietą.
Krakovskio akmuo

Krakovskio akmuo – stambus riedulys Trakų rajono savivaldybėje, saugomas geologinis gamtos paveldo objektas Užugirio kaime (Trakų sen.). Pasiekiamas kelyje  107  Trakai–Vievis  pasukus iš kryžkelės ties Bražuolės gyvenvietės šiauriniu pakraščiu į rytus, į kelią, pažymėtą kaip Bokšto gatve, pavažiuoti apie 500 m ir ties nr.6 pasukti į kairę įkalnėn, dar pavažiuoti apie 300 m, iki užtvaro su užrašu „Privati valda“. Praėjus tiesiai, pasukus dešiniau, tarp dviejų sodybų, atsiveria nedirbamas laukas. Akmuo guli šalia nedidelės lauko rūsio pašiūrės. Vietovė banguota, netoliese statomi pavieniai nauji namai. Riedulys informacinėmis nuorodomis nepažymėtas.
Krakovskio akmuo paskelbtas saugomu 1964 m. Jo matmenys – 2,7 x 2,4 x 1,25 m.
Amirantų salos

Amirantų salos (angl. Amirante Islands) – koralinių salų ir atolų grupė Indijos vandenyne, į šiaurę-šiaurės rytus nuo Madagaskaro. Priklauso Seišelių valstybei, išorinių salų grupei. Plotas – 85 km² (tik sausuma – 9,91 km²). Amirantų salas sudaro 8 vientisos salos, 3 atolai, taip pat rifai, seklumos (iš viso ~150 darinių).
Svarbiausios salos: Darosas (D’Arros), Derošas (Desroches), Šv. Juozapo atolas, Poivras, Remiras, Mari Luizos sala.
Amirantų salose gyvena ~100 gyventojų. Dauguma jų susitelkę Derošo saloje, kur yra pagrindinė salyno gyvenvietė bei aerodromas. Yra kokospalmių plantacijos, verčiamasi žvejyba, vėžlių gaudymu.

Istorija

Salos 1502 m. atrastos portugalų keliautojo Vasko da Gamos ir pavadintos „Admirolo salomis“ (portug. Ilhas do Almirante). 1742 m. į salas pretenzijas pareiškė Prancūzija, 1814 m. jos perleistos britams ir tapo Mauricijaus kolonijos dalimi. 1909 m. priskirtos naujai Seišelių kolonijai, 1965–1976 m. Amirantų salos priklausė Britų Indijos vandenyno teritorijai ir buvo naudojamos karinėms reikmėms.
Girnos

Girnos – įrengimas, skirtas malti grūdams. Sudaro du akmenys, tarp kurių patekę grūdai trinami, kol virsta miltais.
Lietuvoje nuo neolito laikų naudotos trinamosios girnos – jas sudarė akmuo su įdubimu, į kurį būdavo pilami grūdai ir mažesnis akmuo, su kuriuo būdavo trinama. Tokių girnų randama nuo I tūkstantmečio pr. m. e. iki I tūkstantmečio pr. m. e. laikotarpio radiniuose. Nuo X a. pradėtos naudoti sukamosios girnos – du skritulio formos akmenys tarpusavyje sujungti vertikalia ašimi, aplink kurią būdavo sukamas viršutinis akmuo. Viduryje buvo 4–6 cm skersmens skylė grūdams pilti. Akmenys grublėtai aptašyti, viršutinis šiek tiek įgaubtas, o apatinis – išgaubtas. Senovinės sukamosios girnos būdavo įrengiamos 50–65 cm pločio, 110–160 cm ilgio lovyje. Naudotos iki XIV a. Jų randama piliakalniuose, senovinių gyvenviečių liekanose. Su laiku girnos buvo tobulinamos, nuo XIX a. įrengiamos medinėse dežėse, sukamos ilga lazda (miliniu), tarpas tarp girnapusių, nuo kurio priklausė malimo stambumas, buvo reguliuojamas bruzgūliuku su virvute arba pleištu.
Girnos buvo laikomos priemenėje, prikaitėje arba svirne. Taip pat būdavo arklinių girnų, pritaisomų prie maniežo. Rankinių girnų poreikis sumažėjo dėl malūnų, kuriuose girnos buvo sukamos mechanizuotai, vėjo ar vandens pagalba. Ilgiausiai rankinės girnos naudotos iki XX a. vidurio rytų Lietuvoje.
Lietuvoje veikia Pasvalio girnų muziejus.
Pernambukas

Geografija

Rytinę teritorijos dalį užima siaura pakrantės žemuma. Einant į vakarus paviršius kyla į plynaukštes ir plokščiakalnius (Borboremos plokščiakalnį). Aukščiausia valstijos vieta yra Papagajo kalnas (1260 m). Valstijai priklauso Fernando de Noronijos salos Atlanto vandenyne. Svarbiausios Pernambuko upės yra San Fransiskas, Ipožuka, Una, Pažeu, Gojana.
Klimatas subekvatorinis; karštas ir drėgnas. Plokščiakalnyje vėsiau, žiemą temperatūra nukrenta iki 5-10 °C.
Vandenyno pakrantėje auga Pernambuko pakrančių miškai, kurie yra Atlanto miškų šiaurinis pratęsimas. Centrinėje dalyje auga subekvatoriniai, lapus metantys miškai, tiesa, dauguma jų iškirsti, vietoje jų užveistos plantacijos ir ganyklos. Giliau link žemyno driekiasi kaatingos krūmynų plotai bei sertano stepės.
Viktorija (Kanada)

Istorija

1776 m. dabartinio miesto apylinkėse lankėsi Džeimso Kuko ekspedicija, 1790-1792 m. pakrantes tyrinėjo ispanai. Tačiau tik 1843 m. britai įkūrė Fort Kamosuną (vėliau pervadintas į Viktoriją) kaip prekybos kailiais punktą. Miestas pradėjo augti 1858 m. Britų Kolumbijoje atradus aukso.
Lepšiai (Panevėžys)

Archeologiniai radiniai

Archeologas P. Bliumas kaime buvo radęs seną kapyną, išsidėsčiusį 6 ha plote.
Regina Čiuplevičienė

Biografija

1979 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytoja, 2003 m. baigė Kauno technologijos universitetą, viešojo administravimo magistras. VĮ Marijampolės pirminės sveikatos priežiūros centro vyr. gydytoja.
2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Marijampolės skyriaus narė. 2007 m. ir 2011 m. (dėl pareigų mandato atsisakė) Marijampolės savivaldybės tarybos narė. 
Marijampolės Raudonojo Kryžiaus pirmininkė. Sutuoktinis Augenijus, vaikai Marius, Eugenijus.
Jankūnai (Krakės)

Istorija

XX a. pr. Jankūnai buvo kaimas ir valda Krakių valsčiuje, priklausiusi Jaugėloms ir Liudkevičiams.
Adomas Brakas

Biografija

Brolis Martynas Brakas. 1908–1909 m. studijavo Paryžiaus dailės akademijoje. Nuo 1914 m. gyveno Klaipėdoje. Pažiūrų formavimąsi nulėmė Vydūno idėjos. 1918 m. Prūsų lietuvių tautos tarybos narys. 1920–1923 m. Klaipėdos kraštą valdant prancūzams Lietuvininkų susivienijimo Prūsuose tarybos pirmininkas. 1922 m. Paryžiuje, Ambasadorių konferencijoje, įrodinėjo, kad Klaipėdos kraštą būtina prijungti prie Lietuvos. Per Klaipėdos sukilimą 1923 m. sausio mėn. suorganizavo Gelbėjimo komitetą.
Po Pirmojo pasaulinio karo vadovavo jaunimo draugijų sąjungai „Santara“, su kitais įsteigė ir vadovavo giedotojų draugijai „Aida“, kultūros ir švietimo draugijai „Aukuras“, įsteigė Klaipėdos konservatoriją (muzikos mokyklą), operą, simfoninį orkestrą, Klaipėdos krašto muziejų.
Režisavo daugiau kaip 100 spektaklių, tarp jų 14 Vydūno dramų, daugeliui spektaklių piešė ir dekoracijas. 1922–1939 m. Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijoje dėstė piešimą. Sukūrė apie 300 grafikos, molbertinės tapybos kūrinių. Vienas pirmųjų XX a. lietuviškų knygų iliustruotojų, knygų grafika sudaro didžiąją jo kūrybos dalį. Iliustravo Vydūno knygas, 1909 m. Tilžėje išleistus V. Kudirkos „Raštus“ (6 t., su savo mokytoju E. Loevy). Tyrė ir piešė lietuvių antkapinius paminklus, medines namų puošmenas. Kūrybai būdinga dekoratyvi stilizacija, simbolizmas, lietuvininkų etnografiniai motyvai. Pagal jo projektą Pagėgiuose pastatyta Lietuvos bankas ir K. Donelaičio progimnazija, Priekulėje – mokykla. Jo architektūriniais sprendimais naudotasi statant Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnaziją.
1939 m. kovo mėn. Klaipėdos kraštą užėmus Vokietijai kalintas, turėjo išvykti iš Mažosios Lietuvos. Apsigyveno ir mokytojavo Kaune. 1940–1941 m. atsisakė pasinaudoti vokiečių repatriacijos teise. 1941 m. birželio mėn. su sūnumi Tautvydu NKVD ištremtas į Altajaus kraštą. 1947 m. apkaltintas antisovietine agitacija ir įkalintas Bijsko lageryje. Mirė apakęs ir netekęs sveikatos.
Fruktozė

Vartojimas

Fruktozė pasaulyje vis dažniau vartojama vietoje cukraus. Jos yra meduje, visuose vaisiuose bei uogose, turinčiose salsvą skonį, todėl ji dar vadinama vaisių cukrumi, tačiau per dieną rekomenduojama suvartoti ne daugiau kaip 45 g. Fruktozę, kaip atskirą produktą, galima nusipirkti beveik visose parduotuvėse.
Fruktozė tapo svarbia nesveiko maisto pramonės žaliava. Ja saldinami džemai, šokoladai, sausainiai, sultys, konditerijos gaminiai, jogurtai, gėrimai. Vis dažniau fruktozės dedama ir į motinos pieną pakeičiančius mišinius, vaisių tyreles.
Fruktozė išryškina kai kurių kavos rūšių kartoką skonį, tad tinka saldinti kavą, taip pat ir arbatą, kompotus. Jos daugiau reikia tam pačiam saldumo efektui pasiekti karštuose gėrimuose ir daug mažiau šaltuose.
Fruktozė paryškina natūralų vaisių ir uogų kvapą, skonį, todėl su ja išvirtos uogienės būna labai aromatingos, tik reikia žinoti, kad ilgai virinant dalis fruktozės gali suirti, tad patartina ja saldinti jau bebaigiančias virti uogienes ir džemus. Verdant uogas, ypač braškių tyrę, jos gali pakeisti savo spalvingumą, tapti neįprastos spalvos.
Kepiniai su fruktoze yra gražaus rusvo atspalvio. Juos reikia kepti maždaug 50 laipsnių žemesnėje temperatūroje negu kepinius su cukrumi. Fruktozė gerai sugeria drėgmę, todėl kepiniai ilgiau liks švieži, minkšti ir purūs. Bet dėl šios savybės fruktozės miltelius reikia saugoti nuo drėgmės, visuomet laikyti sandariai uždengtus ir sausoje vietoje.
Vietoj cukraus panaudojus fruktozę labai kvapnios tampa visos sultys, uogienės, ypač fruktoze apibarstytos šviežios uogos, įvairūs desertai, netgi šiek tiek ja paskaninta mėsa. Su fruktoze gaminami vynai yra išskirtiniai ir aromatingi.
FC Machida Zelvia

Istorija

Klubo ištakos siekia 1989 m., bet dideliais laimėjimais negali pasigirti.
Nuo 2016 m. žaidžia J2 lygoje.
Ijo vulkanologija

Ijo vulkanologija – lavos srovių, ugnikalnių ir vulkanizmo Ijo paviršiuje mokslinės studijos. Ijo yra vienas iš Jupiterio palydovų. Ijo vulkaninę veiklą 1979 m. pastebėjo praskrendančio Voyager 1 fotografijos specialistė Linda Morabito. Daugiau nei 150 aktyvių vulkanų buvo pamatyta praskrendančių erdvėlaivių (Voyager, Galileo, Cassini ir New Horizons) Ijo nuotraukose bei astronomų nuo Žemės paviršiaus. Pagal visas surinktas nuotraukas sprendžiama, kad Ijo paviršiuje yra iki 400 tokių vulkanų. Ijo yra vienas iš vos keturių Saulės sistemos kūnų (planetų ar palydovų), ant kurių paviršiaus buvo pastebėti aktyvūs vulkanai (kiti – Žemė, Saturno palydovas Enceladus ir Neptūno palydovas Tritonas.
Gailaičiai (Šilutė)

Istorija

1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje minimas Gailaičių bičių ūkis, 1695 m. kaime gyveno 7 šeimos. Gailaičių kaimas pažymėtas (užrašas Gailaten) 1736 m. J. F. Betgenat Prūsų Lietuva ir 1763 m. Klaipėdos apskrities Prūsijoje išleistuose žemėlapiuose. 1919–1940 ir 1946–1956 m. Gailaičiuose veikė pradinė mokykla. 1923 m. buvo 47 gyventojai, 5 ūkiai, kurie turėjo 119 ha žemės; stambiausias ūkininkas P. Gedmintas (52 ha). 1939 m. kaimas išsikėlė į vienkiemius. 1940–1941 m. Gailaičiuose, ūkininko P. Gedminto sodyboje, buvo įsikūrusi Sovietų 105-ojo Kretingos pasienio būrio Švėkšnos trečiosios pasienio komendatūros 9-oji užkarda. Antrojo pasaulinio karo pradžioje rusų pasieniečiai nukankino gimnazistą Joną Gedmintą, vokiečiai – Stanislovą Jušą, po karo už „politinę“ veiklą suimti Juozas Būdvytis (nukankintas lageryje) ir Stasys Pupšys.
Sovietmečiu Gailaičių kaimas priklausė Inkaklių apylinkei. Suvalstybintoje ūkininko Gedminto daržinėje buvo laikomi javai, šienas; laukuose – auginami javai.
1977–1981 m., „Ašvos” tarybinio ūkio vadovų spaudžiami ir melioracijos skatinami, beveik visi gyventojai iš kaimo išsikėlė (iš šešių sodybų liko viena).
1975 m. Gailaičiuose gyveno 13 gyventojų (10 pensijinio, 2 darbingo, 1 ikimokyklinio amžiaus), 1990 m. – 1 gyventojas.