google/wiki40b huggingface dataset:
Jonas Kairevičius

Biografija

1959 m. baigė Tauragės 1-ąją vidurinę mokyklą. 1960–1965 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1990–1994 klausė TSRS evangelikų liuteronų bažnyčios teologijos seminarus.
1959–1960 m. Ariogalos rajono kultūros namų direktorius, rajoninio laikraščio „Žvaigždė“ literatūros darbuotojas, 1963–1966 m. Lietuvos TSR Viešosios tvarkos apsaugos ministerijos Tardymo valdybos tardytojas, 1966–1984 – advokatas Klaipėdoje, nuo 1984 m. – Kaune.
Iki 2002 m. kovo 15 d. ir nuo 2008 m. balandžio 18 d. Lietuvos advokatų tarybos narys, iki 2008 m. balandžio 18 d. Lietuvos advokatūros Advokatų garbės teismo pirmininkas.
Bendradarbiauja pasaulietinėje ir bažnytinėje spaudoje. Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios konsistorijos leidinio „Lietuvos evangelikų kelias“ ir laikraščio „Kauno aidas“ (1988–1989) redakcijos kolegijų narys. Kauno miesto savivaldybės laikraščio „Kauno laikas“ direktorių valdybos narys (1994). Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios sinodų (1990, 1995, 2000) pirmininkas ir konsistorijos narys.
Rinkinių: „Advokatų kalbos teisme“ (1984, 1991), „Rinktinės advokatų kalbos teisme“ (1998), „Širdis – Lietuva. Vytautas Antanas Dambrava diplomatinėje tarnyboje“ (2000), „Gairė – pilnutinė demokratija“ (2001) bendraautoris. Lietuvos Sąjūdžio I Seimo narys (1989). Lietuvos teisininkų draugijos Kauno skyriaus valdybos pirmininkas. (1990–1993). 2001–2002 m. žurnalo “Lietuvos advokatūra“ redakcinės kolegijos narys.
Lietuvos teisininkų draugijos narys, Juozo Lukšos-Daumanto fondo (JAV) koordinatorius Lietuvoje, JAV lietuvių fondo „Į Laisvę“ lietuviškai kultūrai ugdyti Lietuvos filialo tarybos pirmininkas, Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios sinodų pirmininkas.
Žmona Vida (g. 1949 m.), pedagogė.
Moka anglų, rusų, vokiečių kalbas.

Apdovanojimai

Lietuvos nepriklausomybės medalis (2000).
Knygos (žurnalas)

Istorija

Leido Švietimo ministerijos knygų leidimo komisija. Paskelbta recenzijų, anotacijų, straipsnių, kronikos, lituanistika (nuo 1904 m.), V. Biržiškos „Lietuvių bibliografija“ (1-2 d.). Spausdino Š. Neimano spaustuvė Kaune. Išėjo 7 numeriai.
Redagavo Vaclovas Biržiška.
Sugdo provincija

Geografija

Provincijos pietuose nusidriekę Turkestano (aukštis iki 5509 m) ir Zeravšano (5489 m) kalnagūbriai, priklausantys Gisaro Alajaus sistemai, atskirti Zeravšano upės slėniu. Šiaurinė provincijos dalis – Ferganos slėnis, drėkinamas Syrdarjos upės ir Kairakumų tvenkinio. Klimatas subtropinis, kontinentinis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -1 °C (slėniuose), liepos 28 °C. Kalnuose (1000 m aukštyje) atitinkamai -4 °C ir 26 °C. Per metus iškrenta apie 150–400 mm kritulių. Vyrauja pilkžemių dirvožemiai. Slėniuose – stepių augalija, kalnuose – kalnų stepės, alpinės ir subalpinės pievos, akmenynai.

Ekonomika

Išgaunama nafta, akmens anglys, spalvotieji ir retieji metalai. Metalo apdirbimo, lengvoji (šilko, medvilnės, kilimų), maisto (įskaitant vyną) pramonė. Yra Kairakumų HE. Medvilnės, vaisių, moliūginių kultūrų, vynuogių auginimas. Šilkininkystė. Slėniuose auginami galvijai, kalnuose – avys.
Urai

Istorija

Urų tauta susidarė dar priešinkiniu laikotarpiu ir yra kultūriškai bei fiziologiškai skirtinga nuo aplinkinių kečujų ir aimarų tautų. Nėra žinoma šios tautos kilmė, pagal vieną iš teorijų urai yra tiesioginiai Pietų Amerikos krantus pasiekusių polineziečių palikuonys, kiti autoriai juos bando kildinti iš Amazonijos indėnų. Pradžioje jie galėję atsikelti prie Uru Uru ežero Bolivijoje, o vėliau prie Titikakos, kur palaipsniui asimiliavosi su kečujais ir aimarais. Dalis urų ir dabar tebegyvena prie Bolivijos vandens telkinių – Poopo ežero, Koipasos lagūnos, Desaguadero upės. Patys urai save vadina „Saulės sūnumis“ (Lupihaques)
Tradicinėje urų religijoje buvo svarbus Mėnulio kultas, taip pat tikėta Saulės, žvaigždžių dievybėmis, dvasiomis, globojančiomis upes, žemes, gyvūnus, laukus. Dabar urai išpažįsta krikščionybę.

Veikla

Pagrindinis urų verslas yra žvejyba (daugiausia gaudo dantkarpius, šamus). Taip pat medžioja paukščius (antis, flamingus, kirus), gano galvijus (net ir gyvenantys plaukiojančiose salose). Urų gyvenime labai svarbus augalas yra kaliforninis meldas (vadinamas totora), augantis ežerų pakrantėse – iš jo urai statosi savo namus, gamina valtis, kuria salas, naudoja maistui. Moterys gerai įvaldžiusios tekstilės amatą, taip pat pina suvenyrus iš meldų. Dabar urai, ypač gyvenantys Titikakoje, verčiasi turizmu, taip pat prekiauja su pakrančių tautomis. Nors urai gerai išlaikę tradicinį gyvenimo būdą, jie nėra nusistatę prieš technologijas ir dalis naudojasi radijo imtuvais, yra įsirengę saulės baterijas, valtyse turi motorinius variklius.

Plaukiojančios salos

Šiaurės vakarinėje Titikakos dalyje urai iš meldų yra sudarę ~20 dirbtinių salų. Meldai palaipsniui tręšta, todėl salos nuolat turi būti atnaujinamos naujais meldais. Tai tapo rimta problema išaugus turistų srautui į salas. Vienoje saloje paprastai gyvena nuo 3 iki 10 šeimų. Didesnėse salose yra mokyklos, bažnyčios, bendruomenės namai. Nuo 2007 m. Bolivijoje taip pat įrengtos 4 urų salos.
Linas Čekanavičius

Biografija

Brolis Vydas Čekanavičius. 1980 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonominės kibernetikos ir finansų fakultetą. 1986 m. ekonomikos mokslų kandidatas.
Nuo 1983 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1993–2003 m. Ekonomikos sisteminės analizės katedros vedėjas, 2002–2007 m. Ekonomikos fakulteto prodekanas, nuo 2003 m. Kiekybinių metodų ir modeliavimo katedros vedėjas; nuo 2008 m. profesorius. 1993–2005 m. ekonomikos Baltijos jūros valstybių tarybos ir Baltijos šalių universitetų vykdomos tarptautinio programos „Eurofakultetas“ vicedirektorius ir Vilniaus centro vadovas. 2002–2003 m. Lietuvos ūkio plėtotės ilgalaikės (iki 2015 m.) strategijos rengimo komisijos darbo grupės vadovas.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų sritys: gamtonaudos ekonomikos modeliavimas ir valdymas, lyginamoji ekonomika, ekonomikos kiekybinė analizė. 1987 m. stažavo Maskvoje, 1991–1992 m. Stokholme, 1994 m. Arhuse, 1995 m. Harvarde ir Utrechte, 1996 m. ir 1998 m. Londone, 1997 m. Roskildėje.
Pranašo mečetė

Pranašo mečetė (arab. المسجد النبوي = al-Masdschid an-Nabawi) – pagrindinė Medinos mečetė. Viena švenčiausių vietų tarp musulmonų, piligrimystės centras, joje palaidotas pranašas Mahometas.
622 m. į Jasribą (tuomet taip vadinta Medina) persikėlus Mahometui su pasekėjais iš Mekos, jam buvo suteiktas sklypas namui ir maldos vietai įsirengti. Pirmoji mečetė buvo apie 30x35 m matmenų aptvertas kiemas prie kurio iš rytų pusės buvo Mahometo namas ir po to statyti būstai Mahometo žmonoms. 629 m. kiemas buvo praplėstas į kitas puses ir įgavo kvadrato formą. Mahometas naudojo trijų pakopų minbarą Korano mokymui, tačiau mečetėje dar nebuvo michrabo. Iš pradžių Mahometas meldėsi atsisukęs į Jeruzalę. Po apreiškimo jis pakeitė meldimosi kryptį į Mekoje esančią Kaabą. Toje pusėje kieme buvo pastatyta pavėsinė (kiblos pirmtakė). 632 m. miręs Mahometas buvo palaidotas vienos iš žmonų, Aišos būste. Po to ten pat buvo palaidoti du pirmieji kalifai Abu Bakras (634 m.) ir Umaras (644 m.). Valdant Umarui pavėsinės palmių kamienai buvo pakeisti akmeninėmis kolonomis ir pastatytas naujas medinis stogas.
Pirmas stambus mečetės praplėtimas įgyvendintas valdant Validui I (705−715 m.). Mečetė tapo daugiau nei dvigubai didesnė, į jos struktūrą įtraukti kapai, pastatytas michrabas ir keturi minaretai. Vidus dekoruotas mozaikomis ir marmuru. Reikšmingus praplėtimus vėliau 781 m. įgyvendino kalifas Mahdis ir 862 m. − kalifas Mutevakilis. 1256 m. mečetėje kilęs didelis gaisras sunaikino lubas, Usmano Koraną ir Mahometo minbarą. Ją atstatė Egipto sultonas Beibarsas. 1279 m. sultono Kalaūno al Mansūro nurodymu pastatytas medinis kupolas virš Mahometo kapo. 1467 m. sultonas Kaitbėjus perstatė kupolą į akmeninį ir perstatė maksurą. XVI a. Mediną užkariavo osmanai. Suleimanas Didysis pastatė mihrabą ir amžiaus pabaigoje mečetė praplėsta į vakarų pusę, prie jos pristatytas penktasis minaretas. Dabartinio pavidalo žalias kupolas pastatytas 1818 m. Mahmudo II nurodymu.
1951 m. Saudidai pradėjo atnaujinimų programą, po kurios mečetės plotas buvo praplėstas iki beveik 23 000 m². 1973 m. vakarų pusėje įrengta didžiulė aikštė piligrimams. Nuo pat įkūrimo pradžios Pranašo mečetė buvo statybų pavyzdžių kitoms musulmonų mečetėms. Ji yra antra švenčiausia musulmonų vieta po Kaabos šventyklos Mekoje ir vienas didžiausių musulmonų piligrimystės centrų.
Vila Badoer

Istorija

Vila sukurta Venecijos bajoro Francesco Badoer užsakymu. Ją 1554 m. suprojektavo Andrea Palladio. Vila pastatyta 1556 m. Francesco Badoer reikėjo vilos, iš kurios galėtų valdyti įsigytus plačius žemdirbystės plotus.
Fasade naudojamos jonėninės kolonos. Vilos plane nuo fasado abiejų pusių nueina pusapskritiminiai sparnai su dalinėmis lodžijomis, kurie, kartu su išorine vilos tvora, sudaro pusapskritiminį centrinio įėjimo kiemą. Už vilos, tipiškai, įrengtas sodas. Vilos vidaus dekorą sukūrė Palladio minimas dailininkas „Giallo Fiorentino“, kurio reali asmenybė nenustatyta. Pažymima, kad vilos vidaus dekoras yra menkos vertės ir kontrastuoja su pastato didingumu.
Pastatas pastatytas ant viduramžių pilies liekanų. Nuo miestelio jį skiria kanalas. Fasadą puošia Badoer šeimos simbolika. Pastato sparnai nėra sujungti su fasadu, o stovi šiek tiek atskirai ir pastumti į priekį. Anot Andrea Palladio, taip jie sukuria įspūdį, tarsi apglėbtų lankytoją. Vilos sparnuose buvo įrengtos ūkio pagalbinės patalpos, arklidės ir pan.
1960 m. vila perėjo savivaldybės nuosavybėn, buvo restauruota ir atidaryta viešam lankymui. 2009 m. viename sparnų atsidarė Nacionalinis Frata Polezinės archeologijos muziejus.
Daukliūnų akmuo

Daukliūnų akmuo (Meškos akmuo) – riedulys Daukliūnuose (Užusalių seniūnija, Jonavos rajonas). Jis yra 60 m į pietryčius nuo Kauno–Jonavos geležinkelio (priešingoje pusėje nei Daukliūnai, Karmėlavos oro uostas) Jonavos miškų urėdijoje, Svilonių girininkijos 71 kv., Didžiojo Raisto miške.
Vienas iš kelių pasiekti objektą veda mišku nuo Neveronių gyvenvietės Tvenkinio gatvės: važiuoti žvyruotu keliu tiesiai apie 2 km, o keliui ties vandens grioviu darant vingį į dešinę (priekyje už 100 m matyti brasta), kelionę nepasukant tęsti tiesiai per griovį nutiestu miško keliu apie 150 m. Nuo akmens gerai matyti geležinkelis, toje vietoje po jo sankasa vamzdžiu prateka upelis. 2014 m. gegužės mėn.duomenimis, riedulys vietovėje nuorodomis nebuvo pažymėtas, per audrą išvirtusios prie pat akmens stovėjusios dvi suaugusios eglės. Akmuo apie 40 cm iškilęs virš žemės, apvalytas nuo samanų, aptvertas, įrengta atokvėpio vieta.

Vertė

Kaip turintis istorinę ir mitologinę vertę Daukliūnų akmuo 2004 m. sausio 20 d. buvo įrašytas į LR Nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (unik. kodas 2010).  Ma­ty­ti „meš­kos" ir „veršiuko“ pė­dų žen­klai. Skelbtinas saugomu gamtos objektu.
Mažoji gulbė

Išvaizda

Mažesnė už kitas gulbių rūšis. Priklausomai nuo porūšio, snapas juodas su prie pagrindo geltona maža dėmele, arba didesnė snapo priekinė dalis juoda, bet pamatinė dalis geltona. Patinas ir patelė balti. Plikos odos plotelis tarp snapo ir akių geltonas. Kojos juodos. Jauniklių galva, kaklas ir nugara rusvai pilki, apatinė kūno dalis pilkai balta. Snapo pamatinė dalis rausva, viršūnė beveik juoda.

Sibirinės mažosios gulbės ir gulbės giesmininkės išvaizdos skirtumai

Nepatyrusiam žmogui, sibirinės mažosios gulbės ir gulbės giesmininkės skirtumus iš pirmo žvilgsnio įžvelgti sunkoka. Sibirinės mažosios gulbės didesnė pusė snapo priekinė dalis yra juoda, o mažesnė geltona dalis prie pagrindo kuri nesiekia šnervės. Sibirinės mažosios gulbės gerokai mažesnės už gulbes giesmininkes. Sibirinių mažųjų gulbių kojos juodos, kaklas trumpesnis, galva apvalesnė nei pas gulbes giesmininkes.

Balsas

Balsas skardesnis ir gilesnis nei gulbių giesmininkių.

Biologija

Monogamės. Lizdą krauna tik patelė, paprastai vandens telkinio pakrantėje arba tiesiog pelkėtoje lygumoje iš samanų, o gūžtą iškloja pernykštėmis viksvomis, švyliais. Kiekvieną pavasarį apsistoja tose pačiose lizdavietėse, jas šiek tiek paremontuodamos.
Dėtyje paprastai būna 2–4 kiaušiniai, kartais – tik 1. Peri tik patelė, o patinas saugo ją ir aplinkinę teritoriją. Jaunikliams išsiritus, mažųjų gulbių šeima persikelia ir gyvena vandenyje. Gulbiukai, sulaukę 40–45 dienų amžiaus, jau skraido.

Mityba

Minta augaliniu maistu.

Medžioklė

Kai kuriose pasaulio vietovėse mažųjų gulbių medžioklė legali ir medžiojamos, įskaitant Šiaurės Karoliną ir Šiaurės Dakotą (JAV).

Paplitimas pasaulyje

Gyvena Eurazijos tundrose nuo Kolos pusiasalio iki Kolymos bei Šiaurės Amerikos žemyno šiaurinėje dalyje. Žiemoja Vakarų Europoje bei Šiaurės Amerikos vidutinių platumų klimato juostoje.

Paplitimas Lietuvoje

Lietuvoje aptinkamos sibirinės mažosios gulbės. Tai atsitiktinai perinti, per paukščių migraciją praskrendanti, retai žiemojanti rūšis. Lietuvoje dažniausiai aptinkama kovo-balandžio, bei spalio-lapkričio mėnesiais. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Teresė Birutė Burauskaitė

Biografija

1965 m. baigė Kauno politechnikos instituto Cheminės technologijos fakultetą. Dirbo Anykščių drenažo vamzdžių gamykloje, Raseinių plytinės gamybos viršininke, 1967–1979 m. mokslo tyrimų institute „Termoizoliacija“, 1979–1985 m. Respublikiniame statybos remonto, 1985–1991 m. Melioracijos statybos technologiniame treste.
1968 m. įsitraukė į besiplečiantį kraštotyros judėjimą, 1971 m. su Rimantu Matuliu įkūrė Liaudies dainų klubą prie Profesinių sąjungų rūmų (nuo 1988 m. „Raskila“). Dėl veiklos 1973 m., 1974 m., 1976 m. tardyta KGB. 1976–1984 m. leido nelegalių leidinį „Laisvės šauklys“, perspausdindavo „ Perpsektyvas“, daugino ir platino antisovietinę literatūrą; palaikė ryšius su rusų, estų disidentais. Pasirašė žmogaus teisių gynimo dokumentų.
1988–1991 m. Sąjūdžio komisijos stalinizmo nusikaltimams tirti narė. 1992–1997 m. Represijų Lietuvoje tyrimo centro prie Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto vadovė. 1997–2008 m. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro Archyvinių vardynų skyriaus vadovė, Genocido ir rezistencijos tyrimo departamento direktoriaus pavaduotoja. 2000–2007 m. dirbo Liustracijos komisijoje. Nuo 2009 m. sausio mėn. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro generalinė direktorė.
Lietuvių studentų sąjunga

Lietuvių studentų sąjunga – JAV lietuvių organizacija, veikusi XX a. antroje pusėje – XXI a. pradžioje.

Istorija

Įsteigta 1951 m., iniciatoriai studentai Vytautas Žvirzdys-Vardys ir Vytautas Kavolis. Buvo pradėti skelbti atsišaukimai, straipsniai ir mintys, skatinant visus studentus jungtis į Lietuvių Studentų Sąjungą. 1951 m. birželio 24 d. išrinkta pirmoji LSS centro valdyba ir revizijos komisija.
1952–1953 m. sąjunga turėjo 11, 1956–1957 m. 22, 1962 m. – 14 skyrių, 1953 m. joje buvo 576 nariai, 1958 m. apie 700, 1962 m. – apie 500 narių. Lietuvių studentų sąjunga 1951 m. įsteigė Šalpos fondą. 1952 m. pradėtas leisti „L.S.S. JAV Biuletenis“, kuris vėliau pavadintas „Studentų Gairėmis“. 1954–1964 m. sąjunga leido žurnalą anglų kalba „Lituanus“, nuo 1964 m. jį leidžia Lituanus Foundation. Nuo XX a. aštuntojo dešimtmečio sąjungos veikla susilpnėjo, XXI a. pr. organizacija ją nutraukė.

Veikla

Lietuvių studentų sąjunga JAV lietuvių bendruomenėje bei įvairiose įstaigose bei tarptautinėse organizacijose atstovavo JAV studijuojantiems lietuviams ir lietuvių kilmės studentams. Sąjunga organizavo bendrą studentų veiklą lietuvybei palaikyti, pvz., 1964 m. surengė Baltų studentų konferenciją. Ji dalyvavo JAV lietuvių organizacijų veikloje dėl Lietuvos laisvės, pvz., 1956 m. įteikiant JAV viceprezidentui R. Niksonui peticiją su 40 000 parašų. Kartu su JAV lietuvių bendruomene 1957 m. surengė Jaunimo kongresą, 1966 m. su lietuvių jaunimo antikolonijine lyga dalyvavo BATUN organizacijos kūrime. Nuo 1963 m. turėjo atstovą Amerikos lietuvių taryboje. Lietuvių studentų sąjungos dokumentus perėmė Pasaulio lietuvių archyvas.
ULEB Europos taurės 2008–2009 m. sezonas

2008-2009 m. ULEB Europos taurės (anksčiau žinomos kaip ULEB taurė) sezonas – šeštasis Europos vyrų klubinio krepšinio turnyro sezonas. Turnyro čempionais tapo Vilniaus „Lietuvos Ryto“ krepšininkai.

Atrankos turnyras

Prieš reguliarųjį ULEB Europos taurės sezoną 23 klubai turėjo dalyvauti atrankos varžybose, iš kurių 8 iškovojo teisę dalyvauti pagrindiniame turnyre, o kitos ekipos buvo deleguotos į trečiąjį pagal pajėgumą Europos Iššūkio taurės turnyrą.

Antras etapas

Antras etapas prasidėjo sausio 27 dieną ir baigėsi kovo 10 dieną.
Transcendentinė meditacija

Transcendentinė meditacija arba T.M. (angl. Transcendental Meditation) – 1955 metais Mahariši Maheš Jogi sukurtas meditacinis judėjimas, kuris už pinigus (1970 m. JAV $75) medituotojui pasako jo „slaptąją mantrą“. Gavus iš Transcendentinės meditacijos mokytojo „slaptąją mantrą“, ją reikia kartoti ryte ir vakare po 20 minučių, kad medituotojas galėtų pasiekti savo „transcendentinę Nirvaną“. Labiausiai vakaruose transcendentinę meditaciją išpopuliarino grupė The Beatles. Vasario 5 dieną 2008 metais mirus Mahariši Maheš Jogi judėjimui vadovauja naujas lyderis.
Gaideliai (Zarasai)

Istorija

Pirmą kartą paminėti 1675 m. Vencavų dvaro inventoriuje. 1911 m. Gaidelių dvarą įsigijo Vaitkevičus. 1958 m. Gaidelių dvaro laukuose pastatyta Antalieptės HE.

Žymūs žmonės

Čia augo Romualdas Vaitkevičius (1898–1935), Lietuvos kariuomenės karininkas, Vyčio kryžiaus ordininkas, palaidotas Antalieptės kapinėse.
Pikiruojamasis bombonešis

Pikiruojamasis bombonešis – bombonešis, pikiruojantis link taikinio prieš bombos numetimą, kad pasiektų didesnį tikslumą. Šio tipo bombonešiai buvo daugiausiai naudojami iki Antrojo pasaulinio karo ir jo metu.
Dažniausiai pikiruojamieji bombonešiai atakuodavo mažus arba judančius taikinius, į kuriuos tiksliai pataikyti kitais būdais būdavo sudėtinga. Pavyzdžiui, laivus ar tiltus.
Pikiruojamuosius bombonešius, kuomet jie nusileisdavo mesti bombas, būdavo sąlyginai nesunku apšaudyti nuo žemės. Tai jų bene didžiausias trūkumas. Po Antrojo pasaulinio karo, tobulėjant priešlėktuvinei gynybai, sąlyginai lėtus pikiruojamuosius bombonešius tapo labai lengva numušti. Tuo pačiu tobulėjo bombų nutaikymo įranga, todėl pikiravimas tapo nebūtinas, ir šių bombonešių buvo atsisakyta. Kai kurie lėktuvai dar šiek tiek pikiruodavo prieš mesdami bombą, tačiau nebe taip žemai ir staigiai, ir pati jų konstrukcija jau nebebuvo pritaikyta pikiravimui kitų galimybių sąskaita. Todėl jie jau nebelaikomi pikiruojamaisiais bombonešiais.
Žmogaus vertė (filmas)

Turinys

Filmas prasideda kalėdiniu vakarėliu privačioje mokykloje. Jam pasibaigus, padavėjai tvarko patalpas, o vienas jų anksčiau už kitus išvažiuoja dviračiu. Tamsiame kelyje jį partrenkia automobilis, kurio vairuotojas, palaukęs kelias akimirkas nuvažiuoja toliau. Tolimesnė filmo eiga: 4 atskiros dalys, pasakojančios apie šį įvykį iš skirtingų žmonių pozicijų.
Pirma dalis. „Dino“
Dino – nekilnojamojo turto agentas ir psichologas, trokštantis pakelti savo socialinę vertę. Jo duktė Dina susitikinėja su Maksimilianu – turtingo verslininko Džovanio sūnumi. Dino susipažįsta su Džovaniu ir patiki šio pasiūlytu verslo planų, žadančiu didelį uždarbį. Jis pasiskolina iš banko 700 tūkstančių eurų, kuriuos įveša į Džovanio fondą, bet netrukus situacija pasikeičia ir jo turimos akcijos nuvertėja 90 procentų. Po nemalonaus judviejų pokalbio Džovanis pažada Dino kitą dieną atsiusti čekį likusiai 10 proc. sumai.
Antra dalis. „Karla“
Džovanis įsigyja teatrą, kurį atstatyti ir vadovauti patiki žmonai Karlai. Ši griebiasi darbo ir netrukus tampa meninio direktoriaus Donato meiluže. Po pusmečio Džovanis, susidūręs su finansinėmis problemomis, uždaro teatrą ir parduoda pastatą, o žmona išsiskiria su meilužiu.
Šeimą aplanko policijos detektyvas, tiriantis naktį partrenkto oficianto bylą. Įtariama, kad tai padarė jų neblaivus sūnus Maksimilianas, vykęs iš mokyklos vakarėlio. Šis tvirtina, kad namo jį parvežė draugė Serena, mergina patvirtina žodžius, tačiau policininkas įsitikinęs, jog ši meluoja.
Trečia dalis. „Serena“
Dino duktė Serena lanko privačią mokyklą, nors ir neatitinka čia besimokančiųjų socialinio statuso. Mergina nekenčia tėvo, santykiai su motina taip pat įtempti. Motinos (psichiatrės Robertos) priimamajame ji susipažįsta su 17-mečiu Liuku, kuris prisiėmė svetimą kaltę dėl narkotikų platinimo ir dabar priverstas lankytis pas psichologą. Jaunuoliai suartėja, tačiau savo santykius Serena nuo tėvų slepia, mat šie galvoja, jog ji susitikinėja su Maksimilianu.
Ketvirta dalis. „Žmogaus vertė“
Serenai paskambina mokslo draugai ir prašo atvažiuoti į vakarėlį, kuriame yra visiškai girtas Maksimilianas. Ji atvažiuoja su Liuku, kuris sėda už Maksimiliano mašinos vairo, o šį Serena įsodina į savo automobilį. Liukas nuskuba pirmas, o vėl susitikus prie Maksimiliano namų prisipažįsta partrenkęs dviratininką ir pabėgęs iš įvykio vietos. Policijos apklausiama Serena tvirtina, kad parvežė Maksimilianą jo automobiliu, o raktus paliko ant stalo. Vėliau ji rašo elektroninį laišką Liukui, kad jį myli ir jo neišduos. Šį aptinka merginos tėvas Dino, kuris jį perduoda Maksimiliano motinai Karlai už 980 tūkstančių eurų (savo įnašą į jos vyro verslą bei palūkanas), vaikinas išteisinamas, o Liukas patenka į kalėjimą...
Darius Gudelis

Biografija

1992 m. baigė Anykščių Jono Biliūno vidurinę mokyklą, 1996 m. – Vilniaus pedagoginį universitetą, 1998 m. – Kauno technologijos universitetą, 2004 m. – Mykolo Romerio universitetą, įgijo viešojo administravimo magistro laipsnį.
1996 m. Anykščių rajono savivaldybės administracijos Kraštotvarkos tarnybos žemėtvarkininkas, 1996–1998 m. – administracijos užsienio ryšių ir turizmo specialistas. 1998–2000 m. Anykščių rajono savivaldybės mero patarėjas.
2001–2004 m. Anykščių rajono savivaldybės meras. 2004–2006 m. Lietuvos Respublikos Prezidento Valdo Adamkaus patarėjas, Vidaus politikos ir analizės skyriaus vadovas.
Nuo 2006 m. UAB „VIP Viešosios informacijos partneriai“ (VIP communications) steigėjas ir direktorius.
2000–2007 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys.
Dukas

Dukas (gr. Δούκας, apie 1400–1470 m.) – Bizantijos istorikas. Paskutiniojo Bizantijos imperatoriaus Konstantino XI Paleologo valdymo istoriografas.

Biografija

Kilęs iš didikų Dukų giminės. Jo senelis buvo imperatoriaus Jono VI Kantakuzino kariuomenės vadas.
Nuo 1450 m. Konstantino XI Paleologo istorikas. Kai buvo užimtas Konstantinopolis, perėjo į tarnybą turkų neužimtose salose, iki 1462 m. Genujai priklausančios Lesbo salos valdovų Dorino ir Domeniko Gatelucių diplomatas.
Parašė istorinį veikalą, be pavadinimo, parašytas apie 1462 m. 1421–1462 m. įvykius aprašė remdamasis asmeniniais įspūdžiais, įvykių liudytojų pasakojimais bei graikų, italų ir turkų dokumentais. Manuskriptas saugomas Paryžiuje. Pirmą kartą jį išspausdino 1649 m. būsimasis astronomas Ismaelis Bujo. 1834 m. rinkinyje „Corpus scriptorum Hist. Byz.“ išleistas Bonoje.

Literatūra

D. I. Polemis, The Doukai, London, 1968.
Šiaulių Universitetas-ABRO

Šiaulių Universitetas-ABRO – krepšinio klubas iš Šiaulių, žaidžiantis Nacionalinėje Krepšinio Lygoje. RKL nugalėtojai 2008 metais. Komandos vyr. treneris Rolandas Vaičiūnas.
Benzoinis stirakas

Augalo morfologija

Benzoinio stirako visžalis medis vidutiniškai yra 15 m aukščio. Lapai pražangūs, kiaušiniški su smailėjančiu galu, iš viršaus lygūs, o apačia su daug plaukelių. Baltas žiedas sudaro šluotelę. Vaisius – susiraukšlėjusi ruda, suspaustos apvalios formos, neatsidaranti uoga.

Vardai

Benzoinis stirakas dar vadinamas: angl. cbenzoin, benzointree, gum benjamin-tree, onycha, styraxtree, Sumatra benzointree, pranc. arbre à benjoin, vok. Benzoebaum, Storaxbaum, isp. árbol de benjuí, portug. benjoeiro, indonez. kemenyan.

Panaudojimas

Benzoinis stirakas auginamas dėl benzoinės dervos iš kurios gaminamas eterinis aliejus. Benzoinė derva naudojama odos priežiūros kosmetikos priemonių gamyboje, kvepaluose ji naudojama visų pirma lakesnių komponentų įtvirtinimui.