google/wiki40b huggingface dataset:
Antanas Sugintas

Biografija

1916 m. baigė teisę Petrogrado universitete, 1924 m. baigė Lietuvos universiteto Teisių fakultetą.
1916–1917 m. Smolensko „Vilijos“ fabriko juriskonsultas. 1918 m. grįžęs į Lietuvą, dirbo Valstybės tarybos teisių komisijos įstatymų vertėju. 1919–1921 m. Raseinių apskrities teismo tardytojas, 1921–1923 m. – Kauno apygardos teismo teisėjas. Nuo 1922 m. Pirmojo, nuo 1923 m. Antrojo, 1926–1927 m. Trečiojo Seimų atstovas. Nuo 1917 m. priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų sąjungai, nuo 1918 m. – Lietuvos revoliucinių socialistų liaudininkų partijai.
1924–1944 m. advokatas Kaune; 1941–1944 m. Lietuvos advokatų tarybos narys. 1949 m. išvyko į JAV, apsigyveno Čikagoje.
Spaudoje bendradarbiavo nuo 1908 m. Rašė leidiniams „Lietuvos ūkininkas“, „Aušrinė“, „Varpas“, „Lietuvos žinios“, „Sėja“. 1913–1914 m. kartu su kitais „Aušrinės“ redaktorius, Petrograde 1915 m. išleisto almanacho „Aušrinės keliai“ redakcijos narys. 1917 m. redagavo savaitraštį „Naujoji Lietuva“, 1924–1925 m. dienraštį „Lietuvos žinios“.
Avola

Istorija

Anksčiau čia gyveno sikanai, kol neįsiveržė sikelai XIII-XII a. pr. m. e. Avolos įkūrimas tikriausiai susijęs su Hybla Major miestu. Hybla buvo priešgraikinė dievybė, vėliau tapatinta su Afrodite. Graikų kolonizacija prasidėjo VIII a. pr. m. e.
Kai romėnai užėmė Siciliją 227 m. pr. m. e., Sirakūzai išlaikė dalį autonomijos ir valdė šias žemes. Tai truko iki Antrojo pūnų karo (212 m. pr. m. e.). Hybla išnyko ankstyvaisiais viduramžiais, o šios sritys buvo iš naujo apgyvendintos, kai musulmonai valdė Siciliją (IX-XI a.). Tačiau kaimas prie dabartinės Avolos teritorijos atsirado tik normanų ir Štaufenų laikais (XII-XIII a.).
Kaip visa pietryčių Sicilija, Avola buvo sugriauta per žemės drebėjimą 1693 m. Miestas buvo perkeltas į kitą vietą ir pastatytas pagal architekto Angelo Italia geometrinį planą.
Nero d'Avola vynas pradėtas gaminti Avoloje, bet dabar vynuogės šiam vynui auginamos ir kitose salos dalyse.
Per 1968 m. „Karštą vasarą“ Avoloje įvyko skerdynės, kai policija pradėjo šaudyti į darbininkus, kurie prašė kontrakto atnaujinimo. Du žuvo, buvo daug sužeistų. Šie įvykiai vaizduojami filme Il Grande Sogno.
Moldavijos lėja

Istorija

1918-1940 m. ir dar kartą 1941-1944 m., kai Moldavija buvo Rumunijos dalimi, Rumunijos lėja buvo naudojama rytinėje Moldavijos dalyje. Moldovos lėja buvo įvesta 1993 m. lapkričio 29 d., po Tarybų Sąjungos griūties ir Moldovos Respublikos nepriklausomybės atkūrimo. Ji pakeitė senesnius Moldovos kuponus santykiu 1 lėja = 1000 kuponų.
Padniestrėje, nepripažintoje atsiskyrusioje nuo Moldovos respublikoje, vietoj lėjos naudojamas Padniestrės rublis.

Monetos

1, 5, 10 ir 25 banų monetos kaldintos iš aliuminio bei 50 banų, kaldintos iš aliuminio-bronzos. 1993 m. išleistos 50 banų, 1 ir 5 lėjų monetos buvo iš nerūdijančio plieno, bet jos yra išimtos iš apyvartos.

Neoficialios valiutos

Antroji, neoficiali, valiuta Moldovoje yra JAV doleris. Po Europos Sąjungos sukūrimo, trečiąja neoficialia valiuta tapo euras. Šių valiutų kursas stipriai veikiamas politinio ir ekonominio nestabilumo Moldovoje.
Sergejus Albridzio

Biografija

1956–1966 m. mokėsi Krasnodaro (Rusija) 52-oje vidurinėje mokykloje, 1969–1973 m. studijavo Krasnodaro kūno kultūros institute, kūno kultūros mokytojas.
1973–1976 m. Krasnodaro kūno kultūros instituto dėstytojas, 1976–1977 m. tarnavo tarybinėje armijoje. Nuo 1977 m. Visagino vidurinės mokyklos fizinio lavinimo mokytojas. Nuo 1979 m. Visagino sporto mokyklos akrobatikos treneris, nuo 1983 m. vyr. treneris. 1986–1994 m. mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 1994–2010 m. Visagino akrobatikos sporto mokyklos direktorius, nuo 2010 m. Visagino kūno kultūros ir sporto centro treneris.
Lietuvos socialdemokratų partijos Visagino skyriaus, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Visagino skyriaus narys.
2000–2003 m., 2007 m. (mandato atsisakė) ir nuo 2011 m. Visagino savivaldybės tarybos narys.
Vėjo žvarbumas

Vėjo žvarbumas – meteorologinis matmuo, priklausantis nuo (žemos) oro temperatūros ir vėjo greičio. Vėjo žvarbumas nusako realiai atviroje kūno vietoje jaučiamą temperatūrą. Meteorologinės tarnybos vėjo žvarbumą skaičiuoja nuo +5 °C oro temperatūros ir nuo 1,5 m/s vėjo greičio. Kuo žemesnė oro temperatūra ir stipresnis vėjas, tuo didesnis jo žvarbumas. Net esant 0 °C oro temperatūrai, jei vėjo greitis yra 15 m/s, vėjo žvarbumas bus -8 °C.
Tai svarbus matmuo, norint išvengti nušalimų.
Žurnalistika (metraštis)

Žurnalistika – Lietuvos žurnalistų sąjungos metraštis, leistas 1973–1991 m. ir nuo 2008 m. Vilniuje.

Istorija

Atsakingasis redaktorius-sudarytojas Domas Šniukas. Tiražas 1973 m. – 3000 egz., 1977–1991 m. – 1000 egz. Išleista 18 numerių.
Metraštyje buvo apžvelgiami svarbiausi metų įvykiai, žurnalistų sąjungos ir jos narių veikla, nagrinėjami žurnalistikos istorijos, teorijos ir praktikos dalykai, spausdinamos knygų ir kitų leidinių recenzijos, publicistiniai ir kritikos straipsniai, kelionių įspūdžiai, pateikiama tarptautinio žurnalistų gyvenimo naujienų, įvykių kronika, bibliografinė ir kitokia informacija. 
2008 m. almanachą atgaivino Aurelija Arlauskienė.
Jacqueline Bracamontes

Ankstyvasis gyvenimo tarpsnis

Jacqueline Bracamontes gimė 1979 m. gruodžio 23 d. Gvadalacharoje, Chaliske, Meksikoje, Jesus Bracamontes, buvusio populiarios Meksikos futbolo komandos Chivas Rayadas del Guadalajara trenerio, ir Jacqueline van Hoorde, belgų kilmės meksikietės, šeimoje. Ji yra vyriausia iš trijų vaikų, turi seserį Aliną ir brolį Jesus jaunesnįjį. Jos tėvas šiuo metu dirba futbolo analitiku ispanų-amerikiečių televizijos tinklui Univision.

Grožio konkursai

Lupita Jones, Mis Visata 1991, pamačiusi Jacqueline nuotrauką vieno žurnalo viršelyje, su ja susisiekė ir paskatino sudalyvauti Mis Meksika konkurse. Jacqueline laimėjo valstijos ir šalies gražuolės titulus bei atstovavo Meksikai Mis Visata 2001 konkurse, vykusiame Puerto Rike.

TV laidų vedėjos ir aktorės karjera

Karūnuota Mis Meksika 2000-aisiais, Jacqueline nusprendė išbandyti savo jėgas televizijoje. Ji pradėjo savo karjerą vesdama loterijas ir specialias laidas, tokias kaip Acafest, Premios TVyNovelas ir Fiesta Mexicana.
Būdama atsidavusia futbolo gerbėja, 2001-ųjų rugpjūtį ji tapo vieno Vision AM (Meksikos sporto radijas) šou vedėja. Vėliau Univision ją pakvietė būti XVII pasaulio futbolo čempionato laidos vedėja ir korespondente. Ji kurį laiką dirbo ir su Televisa Deportes.
2003 m. Jacqueline buvo atrinkta vaidinti meksikiečių telenovelėje Alegrijes y Rebujos, kurią pastatė Rosy Ocampo. Po metų ji gavo vaidmenį populiariame seriale Rubi (Bloga mergaitė Rubi), greta Barbaros Mori ir Eduardo Santamarina.
2006 m. Jacqueline gavo pirmąjį pagrindinį vaidmenį meksikiečių novelėje Heridas de Amor, greta Brazilijoje gimusio aktoriaus Guy Ecker. Ši muilo opera buvo transliuojama keliose šalyse.
2007 m. pavasarį Jacqueline buvo atrinkta savo pirmajam meniniam filmui, pavadintam Cuando Las Cosas Suceden, vaidinti vienuolės Liusijos vaidmenį. Vėliau tais pačiais metais ji trumpam grįžo į pramoginę televiziją, vesti žaidimą De Por Vida, bet greit jis buvo nutrauktas.
2008 m. Jacqueline pasirodė komiškame Meksikos seriale Las Tontas No Van al Cielo (Naivuolė), greta Jaime Camil.
2009 m. Jacqueline Bracamontes vaidino su Kubos aktoriumi William Levy, didelio pasisiekimo sulaukusiame seriale Sortilegio(Likimo kerai).
2010 m. Jacky buvo pakviesta filmuotis trečiajame Mujeres Asesinas sezone, ją buvo galima išvysti pirmoje sezono serijoje: Irma, De Los Peces.

Asmeninis gyvenimas

Jacqueline Bracamontes buvo siejama su aktoriumi Valentino Lanús, futbolo žvaigžde Francisco "Kikin" Fonseca ir aktoriumi Arturo Carmona.
2008 m. sausio 11 d. Jacqueline patvirtino naujus santykius su Fernando Schoenwald, bet jie buvo nutraukti 2009 m. gegužę. Vėlau aktorė ir modelis susituokė su Meksikos lenktynininku Martin Fuentes ir 2013 metais jiems gimė dukra Jacky.
Vilks Baris

Istorija

Vilks Barį europiečiai lenapių žemėse įkūrė 1769 m. Vilks Barį 1778 m,. nusiaubė gaisras. Gyvenvietė sparčiai augti ėmė XIX a. pr., apylinkėse radus didelius antracito telkinius. Suklestėjo metalurgijos, metalo apdirbimo pramonė, į miestą plūdo imigrantai (lenkai, vokiečiai, airiai, valai, italai, slovakai, rusai, lietuviai ir kt.). 1871 m. Vilks Bariui suteiktas miesto statusas. Apie 1930 m. čia gyveno virš 80 tūkst. žmonių. Nuo XX a. vid. pramonės reikšmė sumažėjo, o XX a. antrojoje pusėje uždarytos visos anglies kasyklos.

Lietuviai

Vilks Baris buvo svarbus lietuvių išeivijos centras. Lietuviai čia ėmė kurtis nuo XIX a. antrosios pusės: 1982 m. jų būta ~600, 1914 m. – ~4300, 1980 m. – mažiau nei 2000. XXI a. pr. lietuvių kilmės žmonės sudarė ~9 % Vilks Bario gyventojų. Vilks Bario lietuviai buvo įsteigę savišvietos kuopas ir draugijas, turėjo chorą „Aidas“. 
Dar XIX a. pab. įsteigtos Švč.Trejybės, Šv.Mykolo, Šv.Jurgio draugijos ir „Algirdo draugystės“ organizacija. 1906 m. susirinkę delegatai įkūrė Amerikos lietuvių Romos katalikų federaciją. Kurį laiką mieste veikė Lietuvių Romos katalikų susivienijimo Amerikoje centras, nuo 1930 m. leidžiamas laikraštis „Garsas“. Veiklą vystė Amerikos lietuvių darbininkų lietratūros draugijos  ir Susivienijimo lietuvių Amerikoje kopos, draugija „Daina“ ir Moterų apšvietos klubas. 1909–1912 m. spausdintas seniausias lietuvių dienraštis „Draugas“. Vilks Bare vargonininkais ir chorvedžiais darbavosi Petras Karašauskas, Mamertas Karbauskas, Juozas Žilevičius, Jonas Šaučiūnas, Vaclovas Romanas-Ramanauskas. Čia paskutinius savo gyvenimo metus praleido buvęs kunigas, o vėliau gydytojo praktiką mieste turėjęs Antanas Varnagiris. Miesto koledže kurį laiką profesoriavo Bronis Kaslas.
 Pirmąją tautišką parapiją įkūrė gretimame Plimute klebonavęs kun. Aleksandras Burba. 1893 m. iškilo lietuviška Švč. Trejybės bažnyčia (1911 m. pašventintas naujas neogotikinis pastatas). Pamaldoms kun. A.Burba atvykdavo iš Plimuto, vėliau klebonais tarnavo vietiniai kunigai: Mykolas Šedvydis, Antanas Kaupas, Jonas Balsevičius, J.Martin (airis), Adomas Lopatto, Aleksandras Šulinskas, dr.Vincentas Vizgirda, Jonas Šupšinskas, Pankracas B. Paukštis ir kt. Prieš Antrąjį pasaulinį karą Švč.Trejybės parapija įsigijo sklypų kapinėms, taip pat buvo nupirkti 1728 balsų „Tellers Kent“ firmos vargonai ir marmurinis altorius.
Antaniškių piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Maniuliškių piliakalnis 10 km
Sviliškių piliakalnis 8 kmSuvieko piliakalnis 5 kmApšių piliakalnis 18 km
Kakiškių piliakalnis 20 kmKuklių piliakalnis (Zarasai) 3 km
Petraučiznos piliakalnis 6 kmBaltkajų piliakalnis 22 kmGolubiškių piliakalnis 3,5 km
Jatkūniškių piliakalnis 10 kmAvilių piliakalnis 5 km
Mineikiškių piliakalnis 10 kmJurkalnio piliakalnis 22 km
Liaudiškių piliakalnis 9 km
Juciūnai

Istorija

Juciūnai minimi 1604 m., tuomet čia buvo 8 kiemai ir 4 valakai žemės. XIX a. buvo Juciūnų dvaras ir kaimas. XIX a. pab. Juciūnai priklausė Žeimių valsčiui ir parapijai, palivarkas buvo Kulviečių valda. Juciūnų dvarą su 113 ha žemės 1930–1944 m. buvo įsigijęs buvęs Marijampolės ir Šiaulių apskričių viršininkas Alfonsas Pimpė (1898–1994), nuo sovietinės okupacijos su šeima pasitraukęs į Vakarus. Tarybiniais metais priklausė Nociūnų apylinkei.
Irena Viliūtė

Kūryba

Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narė nuo 1983 m. ir nuo tų pačių metų pradėjo dalyvauti parodose. 2017 m. Gargždų krašto muziejuje surenkta menininkės personalinė paroda. Šios parodos tematika - metų laikai.
Sogndal Fotball

Istorija

Klubas įkurtas 1926 m.
Jonšiopingas

Istorija

1284 m. gegužės 18 d. suteiktos miesto teisės.
Rudakepurė jaunabudė

Išvaizda

Kepurėlė 2- 4,5 cm skersmens, plona nemėsinga, iš pradžių kūgiška, vėliau iškili ir galiausiai beveik horizontali, kraštai apžėlę baltais pūkuotais plaušeliais (apvalkalo liekanos). Luobelė lygi ir šiek tiek lipni. Kotas 4- 7 cm ilgio, cilindriškas, kartais kreivas, beveik visas tuščiaviduris. Lakšteliai glebūs, tankūs. Trama balta, yra ridikų kvapo ir kartoko skonio.
Spalvos kaita: kepurėlė šviesiai ruda arba rusvai geltona, vidurys tamsiai rudas. Kotas balkšvas, apatinė dalis ruda. Kepurėlės trama balta, koto pagrindo rusva.

Augavietė

Šis grybas aptinkamas spygliuočių miškuose.
Sezonas: rugsėjis – lapkritis.
Saurimo FC

Istorija

Įkurtas Saurimo mieste. Iš pradžių vadinosi Bikuku FC.
2018 m. Antrojo diviziono Serie B pirmenybėse iškovojo 1 vietą ir iškopė į elito divizioną.
Kovoje dėl Antrojo diviziono nugalėtojų vardo pralaimėjo varžovams (ASA, Serie A nugalėtojams).
Kai užsitikrino vietą elito divizione, pasikeitė pavadinimą ir tapo Saurimo FC. 
2018–2019 m. sezone debiutavo Girabola pirmenybėse. Jose liko paskutinėje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.
Namų rungtynes žaidžia Estádio das Mangueiras stadione.
Vladas Leparskas

Biografija

Tėvas buvo vargonininkas, todėl ir sūnų išmokė vargonuoti. 1916–1927 m. Vladas vargonininkavo ir vadovavo chorui Žagarėje, kur baigė ir „Saulės“ progimnaziją. 1927–1931 m. Klaipėdos muzikos mokykloje pas Juozą Žilevičių mokėsi diriguoti, o pas A. Johowa – vargonuoti. 1931–1937 m. dainavo Valstybės teatre Kaune, 1938–1940 m. Kauno konservatorijoje studijavo dainavimą (E. Vittingo klasė).
1940–1942 m. ir 1944–1945 m. – Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio solistas ir chormeisteris. Vokiečių okupacijos metais buvo Šiaulių operetės chormeisteris ir solistas. 1946–1948 m. – Lietuvos valstybinio operos ir baleto teatro, 1949–1952 m. – Kauno valstybinio muzikinio teatro chormeisteris. Kurį laiką dėstė teorines disciplinas Kauno dešimtmetėje muzikos mokykloje, vadovavo Lietuvos žemės ūkio akademijos studentų mišriajam chorui. 1952–1954 m. – vėl Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio chormeisteris – chorą parengė 1954 m. Lietuvių literatūros ir meno dekadai Maskvoje.
1955–1958 m. vadovavo „Kauno audinių“ fabriko mišriajam chorui, kurį parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei ir 1957 m. I respublikiniam jaunimo festivaliui Vilniuje. Abiejų švenčių konkursuose choras laimėjo pirmąsias vietas. 1959–1964 m. buvo Kretingos rajoninių kultūros namų meno vadovas, 1960–1963 m. – Kretingos rajkoopsąjungos mišriojo choro „Gintaras“ (1963 m.) meno vadovas ir dirigentas. Choras surengė koncertų daugelyje Žemaitijos miestų ir miestelių, dainavo Vilniuje (dalyvavo televizijos laidoje) ir Latvijoje. Buvo paruoštas 1960 m. respublikinei dainų šventei, chorų apžiūrose ir konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Choro repertuare buvo ir sudėtingesnių dainų: Juozo Žilevičiaus „Anoj pusėj ežero„, Česlovo Sasnausko „Užmigo žemė“, Stasio Šimkaus „Darbininko daina", chorų iš Richardo Vagnerio ir Šarlio Gouno operų.
Nuo 1964 m. – chorvedys – Šakių rajoninių kultūros namų meno vadovas, kultūros namų mišriojo ir rajoninės ligoninės moterų choro dirigentas. Chorus parengė 1965, 1970 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo su jais koncertuose. 1975–1979 m. buvo Sintautų kultūros namų meno vadovas ir vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. Vadovavo kultūros namų ir mokyklos chorams bei vokaliniams ansambliams. 1976 m. su kultūros namų meno mėgėjais pastatė Viktoro Kuprevičiaus operetę „Kraitis". 1980 m. respublikinei dainų šventei parengė Šakių centrinės ligoninės ir Slavikų kultūros namų jungtinį moterų chorą.
Nuo 1979 m. iki mirties vadovavo moterų vokaliniams ansambliams Šakiuose ir Slavikuose. Buvo Kretingos ir Šakių rajonų dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas.
Baščelako kalnagūbris

Baščelako kalnagūbris (rus. Бащелакский хребет) – kalnagūbris Rusijoje, Altajaus krašte, Altajaus kalnų sistemos šiaurės vakaruose. Nusidriekęs 120 km tarp Čaryšo ir Anujaus upių (sudaro jų vandenskyrą). Aukštis – iki 2421 m. Sudarytas iš kristalinių skalūnų ir granito. Šiaurės vakarinė dalis žema, padengta miškastepe, šiaurėje ir šiaurės rytuose auga kalnų taiga, pietuose – maumedžių miškai. Didesniame nei 2000 m aukštyje plyti kalnų tundra ir alpinės pievos.
Kalnagūbrio šlaituose yra keletas urvų, Šinoko upė sudaro krioklių kaskadą.
Galvinė utėlė

Glindos

Galvinės utėlės kiaušiniai vadinami glindomis. Subrendęs kiaušinis kiaušintakiu patenka į neporinį kanalą. Iš glindos priekinės dalies ant plauko išsiskiria lipni medžiaga, pritvirtinanti ją prie plauko. Galvinės utėlės patelė per gyvenimą padeda iki 300 glindų, kurios vystosi 2-3 savaites, o nepalankiomis sąlygomis ir ilgiau.
Dėl įvairių priežasčių žuvę kiaušiniai gali likti prikibę iki šešių mėnesių. Juos paprasta atskirti nuo pleiskanų, nes yra gerai pritvirtinti ir lengvai neatsiskiria. Saugantis utėlių plitimo, daugumoje šalių žmogus su glindomis nebus aptarnautas kirpykloje.

Gydymas

Šiuo metu žinoma nemažai utėles ir glindas naikinančių cheminių preparatų. Visus parazitus paprasta pašalinti nukerpant plaukus, tačiau tai sudarko išvaizdą ir, pavyzdžiui, vaikui gali būti didelė psichologinė trauma.
Glindas galima iššukuoti specialiomis tankiomis šukomis. Gydant vien šiuo būdu, patariama šukuoti apie 14 dienų, kasdien ar kas antrą dieną (geriau šukuoti drėgnus plaukus). Šukos naudojamos ir glindoms aptikti (ligai diagnozuoti). Seniau žmonės glindas iš plaukų išrinkdavo rankomis, tačiau tai labai ilgas darbas.
Svarbu taip pat sunaikinti rūbuose ir kitur likusius parazitus – daiktai virinami, šaldomi ar dvi savaites laikomi nenaudojami maišeliuose (utėlės žūsta iš bado).
Kjøbenhavns BK

Istorija

1879 m. klubas įkūrė futbolo komandą, kuri yra seniausia žemyninės Europos futbolo komanda, nors 1991 m. ji susijungė su BK 1903, suformuodama profesionalų komandą FC Copenhagen.
Asta Krikščiūnaitė

Biografija

1987 m. baigė Lietuvos konservatorijos Aldonos Kiselienės dainavimo klasę. Nuo 1987 m. Klaipėdos muzikinio teatro solistė.
1991–1994 m. stažavo Niujorke (JAV) pas C. Alexander, Y. Abelį bei Jane Bakken Klaviter. Nuo 1995 m. Lietuvos nacionalinės filharmonijos, nuo 1998 m. dar ir Estijos nacionalinės operos „Estonia“, nuo 1999 m. Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro kviečiama solistė.
Koncertuoja kaip kamerinė dainininkė ir su simfoniniais orkestrais, rengia solinius koncertus. Gastroliavo Rusijoje, Vokietijoje, Švedijoje, Norvegijoje, JAV, Lenkijoje, Prancūzijoje, Estijoje, Baltarusijoje, Azerbaidžiane, Moldovoje, Izraelyje.
Šiaurės Vidžemės biosferos rezervatas

Istorija

1990 m. dabartinio rezervato vietoje Latvijos vyriausybė įkūrė Šiaurės Vidžemės regiono gamtos saugojimo kompleksą. Komplekso administracija įsikūrė Salacgryvoje. Tuo metu pradėti kurti pirmojo šalyje biosferos rezervato įkūrimo planai.
Šiaurės Vidžemės biosferos rezervatas oficialiai atidarytas 1997 m. gruodžio 11 d., kaip Pasaulinio biosferos rezervatų tinklo dalis.

Administracija

Administracija įsikūrusi Salacgryvoje. Biosferos rezervate dirba 11 darbuotojų.
Adomiškis (Molėtai)

Istorija

1794 m. kaimas užrašytas Alantos mirusiųjų metrikų knygoje, 1909 m. – juodraštinėje Balninkų priešvedybinių apklausų knygoje.
Alfonsas Andriuškevičius (1940)

Išsilavinimas ir veikla

1965 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. 1974–1990 metais dirbo Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės institute.
1989–2009 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje. 1993–2001 m. Dailės istorijos ir teorijos katedros vedėjas. 1991 m. docentas, 2010 m. garbės profesorius.
Grupės 24 (veikė 1989–2000 m.), Tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA, nuo 1991) narys.

Veikalai

Tyrinėjimų sritys – 20 a. lietuvių estetika ir šiuolaikinė lietuvių dailė bei jos kritika. Svarbiausi veikalai: studija Grožis ir menas lietuvių estetikoje 1918–1940 (1989 m.), kritikos straipsnių rinkiniai Lietuvių dailė: 1975–1995 (1997 m.), Lietuvių dailė: 1996–2005 (2006 m.), leidinys 72 lietuvių dailininkai – apie dailę (1998 m., sudarytojas).
Paskelbė daugiau kaip 300 mokslinių straipsnių Lietuvos, Estijos, Rusijos, Jungtinių Amerikos Valstijų leidiniuose.

Grožinė kūryba

Sukūrė eilėraščių: 33 eilėraščiai (1994 m.), 66 eilėraščiai (1998 m.), Eilėraščiai (2000 m.), Prieš(paskutiniai) eilėraščiai (2005 m.), Beveik visi eilėraščiai (2015 m.).
Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto literatūros premija 2016 m.
Esė: Rašymas dūmais (2004 m.), Sufalsifikuoti dienoraščiai (2017 m.).
Išvertė ir sudarė eilėraščių rinktinę 10 anglakalbių poetų (2008 m.)
Išleido eilėraščių, esė ir Rytų poezijos vertimų knygą Vėlyvieji tekstai (2010 m.).
Kasiteritas

Kasiteritas – oksidų klasės mineralas, alavo oksidas, SnO₂.
Kasiteritas naudojamas kaip alavo rūda. Kasiteritas randamas aliuviniuose sąnašynuose, o pirminis šio mineralo šaltinis – hidroterminės gyslos ar magminės uolienos. Dažnai randamas kartu su kvarcu pegmatituose. Kartu su kasiteritu randamas turmalinas, topazas, fluoritas, apatitas, volframitas, molibdenitas, arsenopiritas.
Kietumas pagal Moso skalę 6-7.
Kasiterito spalva violetinė, juoda, balta, rusva.
Didžiausios šio mineralo atsargos yra Malaizijoje, Tailande, Rusijoje ir Indonezijoje.
Činča Alta

Istorija

Vietovė gyvenama nuo IX-X a., kuomet čia įsikūrė žvejų ir moliuskų rankiotojų bendruomenė. Apie XI a. į regioną įsiveržė karinga činčų kultūra. Jie turėjo jaguaro garbinimo kultą, vertėsi žemdirbyste, laukus tręšdami surinktu guanu. 1458-1460 m. činčų žemes užkariavo inkai.
2007 m. miestas nukentėjo nuo žemės drebėjimo.
Jonas Oginskis

Biografija

Kilęs iš bajorų, būsimųjų Lietuvos kunigaikščių Oginskių giminės. Tėvas Marcijonas Bogdanas Oginskis. Broliai Dimitrijus Oginskis, Aleksandras Oginskis (1590–1653), Samuelis Levas Oginskis (1595–1657 m.)

Šeima

Žmona Kotryna Žilinskaitė.

Dvarai

1620–1631 m. jam atiteko Karmėlava, Zacionys ir Eicionys Žaslių seniūnijoje, Klopotovščinos dvaras Mozyrio apskrityje. 1630 m. su broliais pasidalijo tėvo palikimą, gaudamas Kruonį ir Uogintus. 1633 m. motina jam užrašė vieną trečdalį Mikulino dvaro Vitebsko vaivadijoje, dalį Misiutino, Vievio dvarų Trakų vaivadijoje .
1623 m. Ukmergės apskrityje nusipirko pusę Raguvos dvaro, o kita pusė jam atiteko kaip žmonos Kotrynos Žilinskaitės kraitis. Kitą to kraičio dalį sudarė Tulovo dvaras Vitebsko vaivadijoje bei valda Sieversko vaivadijoje.
1629–1636 m. Jonas Oginskis globojo Boguslavą Radvilą ir gavo Pakapių kaimą Kauno seniūnijoje bei Viazino dvarą Minsko vaivadijoje.

Valstybės tarnyba

Artimai bendravo su Jonušu Radvila. 1633 m. paskirtas Mstislavlio pilininku, vėliau Mstislavlio vaivada.
Vadas (savaitraštis)

Vadas – lietuvių katalikų savaitinis laikraštis, savaitraštis, leistas 1916–1918 m. Rusijoje.

Istorija

Leistas Petrograde, nuo 1917 m. Voroneže. Leido Liaudies sąjunga, vienijusi beveik visas katalikų organizacijas. Spausdino Lietuvių spaustuvė Petrograde, Voroneže. Išėjo 113 numerių. Leido priedą „Žvaigždelė“.
Rašė apie lietuvių, gyvenančių įvairiuose Rusijos miestuose, problemas, nukentėjusiųjų nuo karo sunkumus, žadino tautinį, politinį, visuomeninį lietuvių susipratimą, gynė tautiečių politinius ir ekonominius reikalus, rūpinosi karo pabėgėlių socialiniais klausimais.
Bendradarbiavo Jonas Avižonis, Juozas Akelaitis, K. Čepulis, Blažiejus Čėsnys, Eliziejus Draugelis, Motiejus Gustaitis, J. Matulevičius, Vincas Mykolaitis-Putinas, M. Rugys, Jonas Totoraitis, Juozas Tumas-Vaižgantas, Juozas Vailokaitis ir kt.
Redagavo P. Dambrauskas, Petras Karvelis, Kazimieras Rėklaitis.
Ubeda

Paveldas

Mieste labai gerai išsilaikiusi renesansinė architektūra: Vaskeso de Molinos rūmai (XVI a. vid., dabar rotušė), Švč. Alkasaro karalių Mergelės Marijos bazilika (XIII a. pastatyta mečetės vietoje, XVI–XVII a. perstatyta), Atpirkėjo koplyčia, Šv. Jokūbo ligoninė (XVI a.), XVI a. rūmai, paversti viešbučiu, centrinė Vaskeso de Molinos aikštė. Ubedos architektūra darė didelę įtaką Lotynų Amerikos architektūros plėtotei.
Dėl savo išskirtinio paveldo Ubeda podraug su gretima Baesa 2003 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija

Gyvenvietės čia būta jau iberų laikais. Vėliau ją valdė romėnai, vizgotai. Į miestą išaugo maurų laikais ir pavadinta Arabų Ubada (arab. أُبَّدَة الْعَرَب = Ubbadat-Al-Arab). 1233 m. miestą užkariavo Kastilijos karalius Ferdinandas III. Vėl suklestėjo XVI a., pastatyta daug reikšmingų architektūros paminklų. XVIII–XIX a. Ubedos reikšmė vėl labai sumenko.

Žymūs žmonės

Ubedoje prieš pat mirtį gyveno krikščionių mistikas Šv. Kryžiaus Jonas. Mieste likę dalis jo relikvijų.