google/wiki40b huggingface dataset:
Sonata

Sonata (lot. sonare – skambėti) – kamerinės instrumentinės (rečiau vokalinės instrumentinės) muzikos žanras.
Dažniausiai 3-4 dalių; skiriama vienam arba keliems instrumentams, kai kada – balsui ir instrumentui.
Sonatos žanras yra svarbiausias austrų kompozitorių Joseph Haydn (1732–1809) ir Gustav Mahler (1860–1911) kūryboje.

Sonatos atsiradimas ir raida

Atsiradęs terminas „sonata“ muzikoje reiškė tai, kas „skamba“, bet ne kas „dainuojama“. Tačiau XVIII a. juo imtas vadinti konkretus muzikos žanras, kuris ėmė dominuoti beveik visoje instrumentinėje muzikoje.
Sonatos žanro atsiradimas neturi tikslios datos. Ankstyvas pasireiškimas buvo italų kompozitoriaus Giovanni Gabrieli „Sonata pian e forte“ 1597 m. smuikui, kornetui ir šešiems trombonams.
Kūrinys nebuvo susistemintas į keturias dalis, kol to nepadarė italas Arcangelo Corelli (1653–1713). XVIII a. Carl Philipp Emanuel Bach, Johann Sebastian Bach sūnus, sonatos žanrą pritaikė klavišiniams instrumentams, o Joseph Haydn ir Wolfgang Amadeus Mozart jį dar labiau ištobulino.
Teoriniai sonatos pamatai buvo padėti prancūzo Jean-Philippe Rameau „Traktate apie harmoniją“ (pranc. Traite d‘harmonie) 1722 m. Tačiau žanras detaliai apibūdintas buvo tik austro Carl Czerny veikale „Praktinių kompozicijų mokykla“ (angl. School of Practical Compositions) 1848 m., praėjus dvidešimtmečiui po didžiojo sonatos meistro Ludwig van Beethoven mirties.
Vitas Valatka

Biografija

Gimė mažažemių valstiečių šeimoje. Nuo mažens buvo smalsus, jį domino knygelės, o ypač Petro Tarasenkos parašytos, kuriose buvo pasakojama apie užburtus lobius, milžinkapius, piliakalnių paslaptis. Žiemą lankydamas pradžios mokyklą, vasarą ganydamas gyvulius, svajojo užaugęs būti toks, kaip Medingėnų kunigas Juozapas Žiogas, kuris rinko įvairias senienas, domėjosi piliakalniais ir senkapiais. Baigęs pradinę mokyklą 1941-1945 m. mokėsi Plungės, vėliau Telšių gimnazijoje. Kurį laiką mokėsi Telšių kunigų seminarijoje. Nelengva buvo apvilti artimuosius, tačiau palikęs seminariją Vitas Valatka dirbo eiliniu kaimo mokytoju, vėliau Telšių bibliotekoje. Tuometinio Telšių muziejaus direktoriaus Broniaus Švėgždavičiaus pakviestas, 1947 m. spalio 15 d. peržengė Žemaičių „Alkos“ muziejaus slenkstį. Prasidėjo naujas, viliojantis darbas, leidžiantis prisiliesti prie šimtmečių paslapčių. Pradžioje buvo paskirtas muziejaus fondų saugotoju, vėliau vyresniu moksliniu bendradarbiu. Nuo 1957 m. studijavo istoriją Vilniaus universitete neakivaizdiniu būdu. Dėl pablogėjusios sveikatos ir per didelio darbo krūvio studijas teko nutraukti IV kurse.
1969-1971 m. Telšių kraštotyros muziejaus direktorius. Administratoriaus darbas nebuvęs prie širdies ir savo noru V. Valatka grįžo į mokslinio bendradarbio pareigas, tęsė toliau savo mėgiamą mokslinį darbą. Jo svajonė buvo sukurti Žemaičių krašto buities muziejų, bet jo pradėtus darbus tęsė jau kiti. 1975 m. pradžioje išsipildė dar viena jo svajonė – muziejaus Dailės salėje įvyko pirmasis kamerinės muzikos koncertas. Tokie sekmadieniniai koncertai muziejuje tapo tradicija ir tęsėsi 10 metų. Būdamas poeto Vytauto Mačernio poezijos gerbėjas, jis buvo ir pirmojo viešo poeto pagerbimo organizatorius 1971 m. birželio 12 d. Šarnelėje ir Telšiuose.
Ferlas

Geografija ir kraštovaizdis

Ferlas užima 70 000 km², apie trečdalį Senegalo ploto.
Klimatas yra labai sausas, būdingas ilgas sausasis sezonas (kuris trunka apie devynis mėnesius per metus), taip pat pučia stiprūs vėjai iš Sacharos dykumos. Drėgnasis sezonas, nuo liepos iki rugsėjo, yra trumpas ir sukelia lietų, kurį sukelia drėgnos oro mases iš Gvinėjos įlankos. Dėl sauso klimato regionas yra retai apgyvendintas. Lingeras, kuriame gyvena beveik 13 000 gyventojų, yra didžiausias šio regiono miestas. Dykumėjimas taip pat prisidėjo prie regiono gyventojų mažėjimo.
Įsteigti: Šiaurės Ferlo gyvūnijos rezervatas ir Pietų Ferlo gyvūnijos rezervatas.

Ekonomika

Šis Senegalo regionas yra skurdus – žmonės daugiausia užsiima gyvulininkyste. Pagrindinės auginamos kultūros yra soros, žemės riešutai, arbūzai, moliūgai ir akacijos.
Markizė (filmas)

Turinys

Istorija, kurios veiksmas vyksta viduramžiais, pasakoja apie prastos reputacijos markizę Diupak – aktorę, vaidinusią Moljero teatre. Pastarasis rado ją viename miestelyje šokančią ant scenos ir vėliau „aptarnaujančią“ vyrus už pinigus. Susižavėjęs mergina, Moljeras pasiėmė ją su savimi. Palaipsniui merginos talentas ir grožis pakerėjo visus, ne tik dramaturgą Rasiną, bet ir patį karalių Liudviką XIV...
Architektūros muziejus

Architektūros muziejus – Lietuvos architektūros muziejus, veikęs 1968–2006 m. Vilniuje, Šv. Mykolo g. 9, A. Volano g. 13.

Istorija

Architektūros muziejus įsteigtas 1968 m. rugpjūčio 1 d. kaip Istorijos ir etnografijos muziejaus (dab. Lietuvos nacionalinis muziejus) filialas. Pirmoji 374 m² ploto ekspozicija buvo įrengta 1971 m. muziejui paskirtoje Šv. Mykolo bažnyčioje. 1976 m. muziejaus darbuotojai persikėlė į buvusio bernardinių observančių vienuolyno pirmojo aukšto koridorių. 1986 m. muziejui perduotas visas bernardinių observančių vienuolyno kompleksas, tačiau 1993 m. pastatai sugrąžinti teisėtiems savininkams. 1994 m. muziejus tapo pavaldus Kultūros paveldo centrui.

Eksponatai

Muziejus rinko, saugojo, tyrė ir populiarino Lietuvos profesionaliosios architektūros eksponatus. Pirmieji muziejaus eksponatai buvo negatyvai, kokliai, plytos, atvirukai. Rinkinių pradžia – architekto Adolfo Lukošaičio muziejui padovanota kolekcija. Joje buvo keliolika jo paties kurtų projektų negatyvų. 2001 m. muziejaus fonduose buvo 51 470 miestų ir miestelių planų, pastatų projektų, brėžinių, piešinių, fotografijų ir kt. Po 2006 m. eksponatai perduoti Lietuvos nacionaliniam muziejui.
Nuo 1994 m. muziejus buvo Tarptautinės architektūros muziejų konfederacijos (ICAM) narys.
Jūratė Garliauskienė

Biografija

1989 m. baigė Šiaulių K.Preikšo pedagoginį institutą, ikimokyklinės pedagogikos ir psichologijos dėstytoja, ikimokyklinio auklėjimo metodininkė.
Seimo nario Remigijaus Ačo padėjėja, nuo 2011 m. Paliepių seniūnijos seniūnė.
Partijos Tvarka ir teisingumas Raseinių rajono skyriaus narė, skyriaus tarybos narė. 2011 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narė (atsistatydino). 
Remigijaus Ačo labdaros ir paramos fondo valdybos narė, Raseinių rajono kaimų bendruomenių sąjungos pirmininko pavaduotoja, VVG „Raseinių krašto bendrija“ valdybos narė, Gervinės kaimo bendruomenės pirmininkė.
Aktyvioji optika

Aktyvioji optika – teleskopo veidrodžio optimalios formos kontrolės ir palaikymo sistema, kuri veikia deformuodama teleskopo pagrindinį (didįjį) veidrodį tam, kad gautume geriausią galimą vaizdą. Ši technologija išvystyta ir plačiai naudojama visuose po 1980 metų statomuose didžiuosiuose pasaulio teleskopuose. Ji skira kompensuoti veidrodžio ir teleskopo deformacijoms dėl svorio, šilumos ir vėjo poveikio.
Aktyvioji optika taiso maždaug sekundžių trukmės (maždaug tokios eilės yra reakcija į iškraipymus) vaizdų deformacijas. Nereikia jos painioti su kita technologija, adaptyviąja optika, kuri taiso atmosferos sukeliamas vaizdų deformacijas ir turi reaguoti per daug trumpesnį laiką (~0.01 sekundės eilės). Tokiu dažniu didelio pagrindinio veidrodžio formą keisti yra sunku, todėl adaptyvioji optika paprastai veikia antrinį (o kartais papildomą koreguojantį) veidrodį.
Pažyminys

Pažyminys – antrininkė sakinio dalis, atsakanti į klausimus koks?, kokia?, kokie?, kokios?, kieno? Skiriami į dẽrinamuosius ir nedẽrinamuosius pažyminius.
Pagrindinė kalbos dalis, kuria reiškiamas pažyminys, yra būdvardis. Be to, pažyminiu dažnai gali eiti daiktavardis, įvardis, skaitvardis, dalyvis. Pažyminiu apibūdinama sakinio dalis vadinama pažymimuoju žodžiu.
Nagrinėjant sakinio dalimis, žymimas vingiuota linija.
Verslo liudijimas

Verslo liudijimas – pažyma, suteikianti teisę verstis joje nurodytu laikotarpiu gamyba ar prekyba.
Verslo liudijimai išduodami asmenims, norintiems verstis gamyba ar prekyba. Asmuo, įsigijęs verslo liudijimą jame nurodytu laiku gali teikti paslaugas, gaminti gaminius ir juos pardavinėti ar prekiauti. Verslo liudijime nurodoma, kokia būtent veikla asmuo gali užsiimti. Jei asmeniui verstis ūkine veikla padeda kiti jo šeimos nariai, tai ir juos galima įrašyti į jį. Paprastai asmenims, turintiems verslo liudijimą, neprivaloma vesti apskaitą. Už verslo liudijimą yra mokama neatsižvelgiant į asmenų apyvartą ir pelną, atsižvelgiama į asmens amžių, darbingumą, veiklos pobūdį, veiklos vietą. Pasibaigus verslo liudijimo galiojimo laikui ir asmeniui neįsigijus naujo ar nepratęsus jo galiojimo, laikoma, kad asmuo nutraukė savo veiklą.

Verslo liudijimai Lietuvoje

Verslo liudijimas yra patogus tuo, kad nereikia registruoti įmonės, taip pat norint nutraukti veiklą nereikia įmonės išregistruoti. Jei asmuo ne pensinio amžiaus, jam reikia papildomai mokėti socialinio draudimo mokestį. Be to, jei jo apyvarta per 1 metus viršija daugiau kaip 100 tūkst. Lt., jis turi tapti pridėtinės vertės mokesčio mokėtoju. Toks apmokestinimas patogus ir Valstybinei mokesčių inspekcijai, nes asmuo turi sumokėti mokestį prieš gaudamas Verslo liudijimą ir jei jis nėra pridėtinės vertės mokesčio mokėtojas, iš jo nereikia išieškoti jokių nesumokėtų mokesčių.
Olimpiko teatras

Olimpiko teatras (Olimpinis teatras, it. Teatro Olimpico) – XVI a. teatras Vičenzos mieste Italijoje. Tai seniausias išlikęs renesanso stiliaus teatras ir seniausias uždarų patalpų teatras pasaulyje. Vienas garsiausių architekto Andrea Palladio kūrinių.

Istorija

Teatras sumanytas Vičencos Olimpinės akademijos (Accademia Olympica) − miesto menininkų ir mokslininkų institucijos. Vienas akademijos užsiėmimų buvo rengti teatro vaidinimus, tačiau buvęs akademijos pastatas tam buvo per mažas. Idėjos įgyvendinti ėmėsi architektas Andrea Palladio (1508−1580), vienas akademijos narių ir steigėjų. Jis pradėjo planuoti teatrą 1579 m. Andrea Palladio mirė vos pradėjus statybas 1580 m. Jo sumanymus tęsė mokinys Vincenzo Scamozzi, kuris pats suplanavo 2 papildomus kambarius teatre ir įėjimą į teatrą.
Teatras pastatytas vietoj buvusios viduramžių tvirtovės liekanų. Teatro statybos buvo baigtos 1584 m. Vincenzo Scamozzi jas baigti padėjo Andrea Palladio sūnus Silla. 1585 m. kovo 3 d. jame pristatytas pirmas vaidinimas − Sofoklio drama „Karalius Edipas“. Teatro sceną, vaizduojančią Graikijos Delfų miestą, iš medžio ir stiuko sukūrė Vincenzo Scamozzi. Scena buvo planuojama laikina, išrenkama, tačiau išliko originalioje formoje iki pat šių dienų.
Tik pastatytas teatras plačiai išgarsėjo. Amžininkai jame įžvelgė pilną antikinės teatro kultūros atgaivinimą renesanso laikų Italijoje. Kurdamas teatrą Andrea Palladio ėmė pavyzdžio iš antikinių teatrų. Olimpiko teatro auditorija suplanuota kaip atviro antikinio teatro. Ją sudaro 13 sėdimų pakopų. Auditorija yra pusapvalės elipsės formos, o ne apskritimo, dėl vietos taupumo.
2012 m. tapti Klasikinių spektaklių ciklo vadovu Olimpiko teatre buvo pakviestas lietuvių režisierius Eimuntas Nekrošius, kuris pristatė teatre savo spektaklį „Rojaus“ tema pagal Dantės „Dieviškąją Komediją“. Šiais laikais teatre rengiami spektakliai ir klasikinės muzikos koncertai. Žiūrovų įleidžiama apie 400. Ne pasirodymų metu Olimpiko teatrą galima aplankyti su mokamu bilietu arba bendru bilietu į Vičencos muziejus.
Pajaurė (Molėtai)

Istorija

Giedraičių mirusiųjų metrikų knygoje 1790 m. minimas Pajaurės bajorkaimis. 1838 m. Giedraičių bažnyčios Status animarum knygoje minimas Pajaurės vienkiemis.
Uaza (departamentas)

Uaza (60) (pranc. L’Oise) – Prancūzijos departamentas šalies šiaurėje, Aukštutinės Prancūzijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Gyventojai savo vadina izariečiais. Administracinis centras – Bovė.
Departamente 4 apskritys, 41 kantonai ir 693 komunos. Plotas – 5887 km². 1999 m. – 766 441 gyventojų, 131 gyv./km² .

Istorija

Įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė dalį Il de Franso provincijos.
Romos užkariavimų laikais dabartinėje departamento teritorijoje buvo susikūrę trys galų tribos. Belovako triba užėmė visą dešinįjį Uazos krantą, o kairiajame gyveno silvanektų gentys (nuo jų kilo Senlio miesto pavadinimas). 987 m. mirus karaliui Liudvikui V, Paryžiaus kunigaikštis Hugo Kapetas buvo išrinktas Senlio karaliumi.

Geografija

Departamentą supa – Esno, Somos, Uazos slėnio, Senos ir Marnos, Pajūrio Senos, Ero departamentai.
Svarbiausi miestai – Bovė, Klermonas, Kompjenas, Meru, Senlis, Šantilji.
Svarbiausios upės – Esnas , Marna, Soma , Uaza.

Ekonomika

Vyrauja žemės ūkis, grūdų, daržovių auginimas.

Politika

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Filipas Marinis (nuo 1992 m.), Andrė Vantomas (nuo 2001 m.), ir Alenas Vaselis (nuo 1992 m.) (išrinkti 1998 m.), Atstovų rūmuose – 7 departamento atstovai.
Generalinę tarybą sudaro 41 narys, renkamas kas treji metai šešerių metų kadencijai. Generalinės tarybos pirmininkas Yvas Romas. Prefektas nuo 2005 m. Filipas Greguaras.
People Are People

Apie albumą

Albumas pasirodė 1984 m. liepos 2 d. Albume 9 dainos.
Visoms dainoms žodžius bei muziką sukūrė Martin’as Lee Gore’as, išskyrus Work Hard, kurią sukūrė Gore’as ir Wilder’is.
Jonas Strazdauskas

Biografija

1966 m. baigė Mažeikių darbo jaunimo mokyklą. UAB „Santarvės laikraštis“ fotokorespondentas.
2007–2011 m. ir nuo 2019 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys.
Lietuvos fotomeninkų draugijos narys. Sutuoktinė Zinaida, vaikai Kęstutis, Sigitas.
Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.
Pasaulio imtynių čempionatas

Pasaulio imtynių čempionatas – kasmet vykstantis geriausių pasaulio imtynių sportininkų varžybos, kurias organizuoja Tarptautinė imtynių federacija.
Nuo 1904 m. iki 2003 m. vyrų graikų-romėnų imtynės, vyrų laisvo siliaus imtynės ir moterys varžėsi atskiruose čempionatuose.
Semianuvka

Istorija

1634 m. kaimą įkūrė didikai Masalskiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVIII a. kaime pastatyta Semianuvkos Šv. Jurgio cerkvė. kuri yra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 1957 m. įkurta Semianuvkos Šv. Jurgio parapija.
Noliškiai

Istorija

Prie kaimo yra Noliškių pilkapynas (kultūros paminklo kodai AR1007 / A665P). Jų pietrytiniame pakraštyje ir už jo ribų, šalia akmenų grindinių, aptiktos 0,4 x 0,5 m ir 0,3 x 0,35 m degėsių dėmės. Dar vieni pilkapiai į vakarus nuo kaimo sunaikinti. TSRS okupacijos metais kaimas priklausė Bubių apylinkės Gilvyčių tarybiniam ūkiui.

Aplinkinės gyvenvietės

KURŠĖNAI – 10 km 
Butkaičiai – 2,5 km
Pavėkiai – 1 km
ŠIAULIAI – 20 km 
Bitėnai – 3 km
Pavakalnis – 2,5 km
Daubakiškiai – 2 km
Tilybiškė – 1 km 
Gilvyčiai – 2 km
Užčiaušiai – 1,5 km
BUBIAI – 5 km 
Šemetiškiai – 3 km
Pasaulio žaidynės

Pasaulio žaidynės – daugiašakės sporto varžybos, kurios skirtos sporto šakoms ar jų rungtims, nepatekusioms į olimpinę programą. Žaidynes rengia tarptautinė pasaulio žaidynių asociacija.
Vakarų Sajanas

Vakarų Sajanas (rus. Западный Саян) – kalnų sistema Rusijoje, Pietų Sibire, Krasnojarsko krašte ir Tuvoje. Nusitęsęs 600 km šiaurės rytų kryptimi, nuo Mažojo Abakano aukštupio iki susidūrimo su Rytų Sajanu ties Udos aukštupiu. Šiaurėje ribojasi su Minusinsko, pietuose – su Tuvos dubuma.
Kalnai sudaryti iš skalūnų, kvarcitų, klinčių. Įdubose – nuosėdinės uolienos. Geležies, vario, kobalto rūdų, nikelio, chromo, švino, cinko, molibdeno, asbesto telkiniai. Vakarų Sajano vakariniai daliai būdingi siauri aštriaviršūniai kalnagūbriai, suskaidyti upių slėnių. Dauguma kalnagūbrių priklauso vidutinkalniams. Aukštikalnių reljefas būdingas Sajano kalnagūbriui, Kyzyl Taigos masyvui (aukštis 3121 m – aukščiausia Vakarų Sajano vieta), Ergaki kalnagūbriui. Pietuose charakteringos tarpukalnių dubumos (Usos ir Turano-Ujuko). Klimatas ryškiai kontinentinis, su būdinga ilga ir šalta žiema bei trumpa vėsia vasara. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra (1000-1400 m aukštyje) nuo -20 °C iki -25 °C, dubumose iki -30 °C. Vidutinė liepos temperatūra 10-12 °C, dubumose iki 20 °C. Kritulių kiekis priklauso nuo šlaitų padėties: šiauriniuose šlaituose 400-1200 mm per metus, pietiniuose šlaituose ir dubumose – iki 400 mm. Upės priklauso Jenisėjaus baseinui: Abakanas, Kantegiras, Alašas, Usas, Ujukas. Kalnų pašlaitėse vyrauja tamsioji taiga (kedrai, kėniai, eglės), 1500-1800 m aukštyje – kedrų ir maumedžių retmiškiai. Pietiniai Vakarų Sajano šlaitai padengti kalnų miškastepe. Aukštikalnėms būdingos kalnų tundros, subalpinės ir alpinės pievos, akmenynai.
Gintaras Rinkevičius

Išsilavinimas

Baigė Vilniaus M. K. Čiurlionio menų mоkyklą, 1983 m. – Leningrado konservatoriją, 1983–1986 m. stažavosi Maskvos P. Čaikovskio konservatorijoje (pas prof. J. Simonov).

Veikla ir pripažinimas

Gintaras Rinkevičius dalyvavo trijuose dirigentų konkursuose: 1983 m. tapo penktojo sąjunginio dirigentų konkurso Maskvoje nugalėtoju, 1985 m. – tarptautinio Herberto von Karajano fondo dirigentų konkurso Vakarų Berlyne nugalėtoju, 1986 m. – tarptautinio konkurso In memoriam Janos Ferencsik Budapešte laureatu, taip pat jis buvo apdovanotas specialiu prizu už geriausią W. A. Mozarto operos „Užburtoji fleita“ fragmento interpretaciją.
Su Lietuvos valstybiniu simfoniniu orkestru maestro G. Rinkevičius pastatė R. Strausso „Salomė“, L. van Bethoveno „Missa Solemnis“, G. Verdi „Otello“ ir „Simon Boccanegra“, G. Puccini „Turandot“ (visi trys koncertiniai atlikimai), A. Honeggerio „Žana D’Ark“, G. Verdi „Kaukių balius“, R. Leoncavallo operą „Pajacai“. Atliko visas G. Mahlerio ir L. van Beethoveno simfonijas.
Taip pat pastatė spektaklius Latvijos nacionalinėje operoje (P. Čaikovskio „Eugenijus Oneginas“, R. Strausso „Salomė“, W. A. Mozarto „Užburtoji fleita“, G. Verdi „Kaukių balius“), Švedijos Geteborgo ir Malmės operos teatruose (G. Bize „Karmen“, G. Verdi „Aida“, P. Čaikovskio „Eugenijus Oneginas“, R. Strausso „Ariadnė Nakse“) bei Kopenhagos Tivoli koncertų salėje (P. Heise „Drot og marsk“). Bohemiečių trupės vienas iš įkūrėjų, dirba Vilnius City Opera.
G. Rinkevičius dirigavo garsiems Vokietijos, Rusijos, Suomijos, Latvijos, Estijos orkestrams. Jis koncertuoja su žymiausiais Lietuvos ir užsienio dainininkais: I. Milkevičiūte, V. Prudnikovu, E. Vasilevskiu, V. Urmanavičiūte-Urmana, M. Salminenu, P. Burčuladze ir kitais. Jis ne kartą koncertavo su solistais V. Tretjakovu, J. Bašmetu, N. Petrovu, D. Geringu, S. Stadleriu, L. Isakadze, P. Donohoe, N. Gutman, O. Kaganu, N. Demidenko, R. Katiliumi, P. Geniušu.
Televizinė veikla: komisijos narys TV3 muzikiniame projekte „Chorų karai“, kviestinis žiuri narys LTV muzikiniame projekte „Triumfo arka“.
G. Rinkevičius išugdė būrį koncertuojančių dirigentų: Vytautas Lukočius, Martynas Staškus, Mindaugas Piečaitis, Ričardas Šumila.
Liucija Mikulėnienė

Biografija

1993 m. AB „Ekranas“ darbuotojų Laisvosios profesinės sąjungos pirmininkė. Lietuvos profesinių sąjungų konfederacijos Panevėžio profesinių sąjungų centro pirmininkė.
Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio skyriaus narė.
1997–2000 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narė.
Labdaros fondo pirmininkė.
Kukšų dvaro pilis

Kukšų dvaro pilis – pilis Latvijoje, Tukumo rajone, Jaunsatų valsčiuje, Kukšose. Pastatyta 1725 m., nors rašytiniuose šaltiniuose minima dar 1530 m.
Pilis yra prie Vėdzelės arba Kukšupės, apie 22 km nuo Tukumo ir 10 km nuo Kandavos. Dvaro pavadinimas kilęs iš brolių Pėterio, Jekabo ir Klavo Kukšų vardų. Broliai nebuvo šio dvaro savininkai. Yra liudijimų, kad 1530 m. ordino magistras Valteris fon Pletenbergas, vadovaudamasis feodalizmo principais, suteikė lenų teisę savo ordino riteriui Berndtui Tidvicui (Tidevicui), t. y. tris Kandavos parapijoje esančius valstiečių ūkius, kuriuose šeimininkavo šie trys broliai Kukai (Kuckai). Vėliau, 1534 m. Berndtas Tidevicas įkūrė Kukšų dvarą.
Dvaras laikomas iškiliu Latvijos dvarų architektūros pavyzdžiu, kur laipsniškai vyko stilistinė sintezė tarp baroko ir vėlyvojo klasicizmo. Dvare išlikę XVIII a. vidurio juodai glazūruotos koklių krosnys ir durys, taip pat keli XIX a. sienų piešiniai.
Jurgis Aleksandras Liubomirskis

Biografija

Lenkijos kunigaikščių Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Šreniava“ savininkas. Sadecko ir Prejaslavlio seniūno Aleksandro Mykolo Liubomirskio (m. 1675) ir Katerinos Anos Sapiegaitės (m. po 1699) vyresnysis sūnus.
1675 metais po tėvo mirties Jurgis Aleksandras su dviem broliais ir seserimi perėjo į savo dėdės Jeronimo Augustino Liubomirskio globą. 1694 metais buvo pristatytas karaliaus dvare kaip Sadecko seniūnas. 1697 metais elekciniame seime Jurgis Aleksandras Liubomirskis palaikė Prancūzijos princo Francua Lui de Burbon-Konti kandidatūrą, bet vėliau perėjo į Saksonijos kurfiursto Augusto II Stipriojo pusę. 1702 metais gavo Karūnos didžiojo stovyklininko pareigybę.
1704 metais Jurgis Aleksandras Liubomirskis nusprendė palaikyti Stanislovo Leščinskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą, bet liko su savo kariuomene rinkimų lauke. 1706 metais po savo dėdės, Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Jeronimo Augustino Liubomirskio mirties, perėjo į Augusto Stipriojo pusę. 1709 metais po Augusto Stipriojo restauracijos į Lenkijos sostą perėjo į jo opoziciją. Daug kartų buvo renkamas pasiuntiniu (deputatu) į seimą nuo Sandomiro vaivadijos. 1729 metų gegužės 9 d. gavo Sandomiro vaivados pareigybę, bet pasiliko opozicijoje Augustui Stipriajam.
SIMBAD

SIMBAD (angl. Set of Identifications, Measurements, and Bibliography for Astronomical Data) yra astronominių objektų, esančių už Saulės sistemos ribų, duomenų bazė. Ją sukūrė, administruoja ir palaiko Strasbūro astronominių duomenų centras (CDS), esantis Prancūzijoje. Duomenų bazė laisvai prieinama bet kuriam interneto vartotojui.
SIMBAD buvo sukurta1979 metais sujungus žvaigždžių identifikacijos katalogą (angl. Catalog of Stellar Identifications (CSI)) ir žvaigždžių bibliografinių duomenų indeksą (angl. Bibliographic Star Index) Meudon kompiuterių centre. Vėliau ši bazė buvo plečiama pridedant kitus duomenis iš mokslinės literatūros bei katalogų. Pirmoji interaktyvi duomenų bazės versija (vadinama Versija 2), prieinama per internetą buvo sukurta 1981 metais. 1990 metais C kalbos priemonėmis sukurta Versija 3 veikė UNIX operacinėje sistemoje Strasbūro observatorijoje. 2006 metais pasirodė duomenų bazės Versija 4, saugoma PostgreSQL duomenų bazėje ir parašyta grynai Java kalboje.
2007 metų rugpjūčio 24 d. SIMBAD duomenų bazėje buvo 3 828 123 objektų su 11 438 089 skirtingais pavadinimais, 211 162 bibliografinių šaltinių ir 5 489 515 bibliografinių citavimų.
Duomenų bazės garbei jos vardu buvo pavadintas 1983 metais atrastas 4692 SIMBAD asteroidas.
Israel Isidor Elyashev

Biografija

Gimė rugsėjo 13 d. Kaune. Jaunystėje mokėsi pas rabiną Simcha Zissel Ziv Gruobinios ješivoje, tačiau buvo pašalintas. Išvyko mokytis į Šveicariją, vėliau studijavo mediciną ir biologiją Heidelbergo ir Berlyno universitetuose. Dirbdamas literatūros kritiku buvo pirmasis kritikas Lietuvos žydų spaudoje pristatęs rašytojus Sholem Aleichem, Mendele Mocher Sforim, Isaac Leib Peretz, Nahum Sokolow, Hayim Nahman Bialik ir Sholem Asch. Išvertė sionistų lyderio Theodor Herzl knygą Altneuland iš vokiečių į jidiš. Aktyviai dalyvavo sionistų veikloje, dalyvavo pirmajame sionistų kongrese 1897 m. Bazelyje. Mirė 1924 m. sausio 13 d. Kaune.
Nemuno kultūra

Bruožai

Nemuno kultūrai būdinga smailiadugniai puodai (dažniausiai truputį atloštais ir ornamentuotais kakleliais), dubenėliai. Titnaginiai darbo įrankiai artimi mezolito dirbiniams. 
Nemuno kultūroje gyvenvietės buvo sėslios, įkurtos daugiausia prie ežerų, tačiau gana toli viena nuo kitos. Nemuno kultūros pastatų iki šiol nerasta, tačiau tyrinėtojai mano, kad jie buvę antžeminiai, keturkampiai, stulpinės konstrukcijos, greičiausiai dvišlaičiu stogu. Bendruomenę sudarė kelios šeimos.
Pagrindiniai verslai − medžioklė, žvejyba ir rankiojimas. Medžioklės įrankiai − lankas su strėle, ietis. Ietys naudotos ir su antgaliais ir be jų, tik nusmailinus ir apdeginus viršūnę. Šiuo laikotarpiu ypač išpopuliarėjo žvejyba. Naudoti ir tinklai, ir bučiai. Nemuno kultūros žmonės savo mirusiuosius jau laidojo netoli gyvenviečių. Jie guldyti aukštielninki ir apiberti ochra. Įkapės − papuošalai iš pragręžtų žvėrių dantų, titnago skeltės. Yra kapų, kuriuose, kaip ir mezolito kapuose, laidotos tik žmonių galvos. 
III tūkst. pr. m. e. Nemuno kultūroje atsirado Šukinės duobelinės keramikos kultūros ir virvelinės keramikos kultūros bruožų. Didžiausią įtaką padarė pastaroji.