google/wiki40b huggingface dataset:
Vytautas Maželis

Vytautas Maželis (1914 m. sausio 29 d. Užpaliai – 2008 m. balandžio 14 d. Vilnius) – Lietuvos teisininkas, fotografas.

Biografija

Baigęs gimnaziją, Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę, 1939 m. baigė Karo mokyklą Kaune. Kaune vedė Reginą Tamošiūnaitę (jų sūnus Vytautas, g. 1944 m. birželio mėn. – Svėdasų TV direktorius). Bet šeimyninę laimę suardė Antrasis pasaulinis karas. 1941 m. dalyvavo Birželio sukilime, vadovavo sukilėlių būriui. 1942 m. baigė teisę Vytauto Didžiojo universitete. 1942 m. – vietoje Lietuvos aktyvistų fronto sukurtos pogrindinės organizacijos „Lietuvių frontas“ narys, leitenantas, Utenos apskrityje organizavo „Kęstučio“ štabą. 1941–1944 m. dirbo advokatu Kaune.
1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV, apsigyveno Niujorke. Studijavo Fotografijos institute Niujorke, čia įkūrė fotografijos studiją. 1975–1990 m. dirbo Niujorko policijos departamente. JAV sukūrė kitą šeimą. Išgarsėjo kaip fotografas.

Kūryba

Fotografuoti pradėjo apie 1934 m. Studijuodamas pamėgo meninę fotografiją, net ir karo mokykloje šovininėje nuolat nešiojosi nedidelį fotoaparatą, kuriuo užfiksuodavo įdomesnius kariūnų gyvenimo vaizdus. Jo fotografijas spausdino „Karys“, „Jaunoji Romuva“, „Kardas“ ir kiti leidiniai. Jo archyve daug meninių nuotraukų – gamtos vaizdų, įvykių ir vietovių meninių vaizdų. Vėlesnėje kūryboje vyrauja portretai, jis buvo vienas iš pagrindinių visuomenės ir kultūros veikėjų išeivijoje fotografų. Sukūrė lietuvių išeivijos kultūros žmonių portretų (Jonas Mekas, Juozas Žilevičius, Kazys Pakštas), jiems būdinga raiški fragmentinė kompozicija, paprastumas, vengiama įmantrių rakursų, apšvietimu, plastika, faktūra perteikiama portretuojamojo psichologinė būsena, charakteristika. Surengė nemažai parodų JAV, Kanadoje ir Lietuvoje.
Grįžęs į Lietuvą atsivežė kai kurių savo portretinių nuotraukų dublikatus, o visas archyvas, nuotraukos ir negatyvai atkeliavo į Lituanistikos tyrimo ir studijų centrą. Lietuvos fotomenininkų sąjungos garbės narys nuo 1989 m.
FK Trivartis Vilnius

istorija

2005 metais futbolo klubą įkūrė virtualaus futbolo vadybos žaidimo „Hattrick“ (www.hattrick.org) nariai. 
Klubas pagarsėjęs dalyvavimu protų kovose, net 11 „Trivarčio“ atstovų išbandė jėgas TV žaidime „Auksinis protas“.
Povua de Varzinas

Istorija

Vietovė apgyventa jau prieš 6 tūkst. metų. 1-ajame tūkstm. pr. m. e. ėmė formuotis kaip tvirtovė. XVIII a. tapo pagrindiniu šiaurės Portugalijos žvejybos uostu. Nuo XIX a. pabaigos ėmė plėtotis turizmas.
Max Planck

Biografija

Plankas kilo iš tradicinės ir intelektualios šeimos. Jo prosenelis ir senelis iš tėvo pusės abu buvo teologijos profesoriai Getingeno universitete, jo tėvas buvo teisės profesorius Kylio ir Miuncheno universitete.
Maksas Plankas gimė Kylyje, Holšteine, Johano Julijaus Vilhelmo Planko ir jo antros žmonos Emos Patzig šeimoje. Jis buvo šeštas vaikas šeimoje, nors 2 vaikai buvo iš pirmos tėvo santuokos. Planko vienas iš pirmųjų prisiminimų buvo, kai į Kylį žygiavo Prusijos ir Austrijos kareiviai per Antrąjį Šlėzvigo karą, 1864 m. 1867 m. šeima persikėlė į Miuncheną ir Plankas įstojo į Maksimilianų gimnaziją, kur jis buvo globojamas Hermano Miulerio. Miuleris domėjosi jaunimu ir mokė jį astronomijos ir mechanikos bei matematikos. Būtent Miuleris ir išmokė Planką energijos tvermės dėsnio. Plankas pabaigė gimnaziją būdamas septyniolikos metų. Taip Plankas pirmą kartą susipažino su fizika.
Plankas buvo gabus muzikai. Jis lankė dainavimo pamokas ir grojo pianinu, vargonais ir violančele. Taip pat rašė dainas ir operas. Tačiau vietoj muzikos jis pasirinko studijuoti fiziką.
Miuncheno profesorius Filipas von Džolis patarė Plankui neiti į fiziką, sakydamas: „šioje srityje beveik viskas yra atrasta ir viskas, kas liko yra tik užpildyti kelias skyles.“ Plankas atsakė, jog jis nesvajoja atrasti naujų dalykų, bet nori tik suprasti fundamentalius fizikos dėsnius, todėl pradėjo savo studijas 1874 m. Miuncheno universitete. Su Džolio priežiūra, Plankas atliko vienintelius eksperimentus per visą savo mokslinę karjerą, studijuodamas vandenilio difuziją per šildomą platiną.
1877 m. jis pateko į Humboldto universitetą ir metus studijavo su fizikais Hermanu von Helmholcu ir Gustavu Kirchofu bei matematiku Karlu Veierštrasu. Helmholcas ir Plankas greitai tapo artimais draugais.
1879 m. vasarį Plankas apgynė savo disertaciją „Apie antrąjį termodinamikos dėsnį“ (vok. Über den zweiten Hauptsatz der mechanischen Wärmetheorie). Jis trumpai mokė matematikos ir fizikos savo buvusiojoje mokykloje Miunchene.
1880 m. jis pristatė savo habilitacijos tezę „Pusiausvyrinės izotropinių kūnų busenos skirtingose temperatūrose“ (vok. Gleichgewichtszustände isotroper Körper in verschiedenen Temperaturen).

Akademinė karjera

Pristatęs savo habilitacijos tezę Plankas tapo neatlyginamu privačiu dėstytoju Miunchene ir laukė pasiūlymo užimti akademiniai pozicijai. Nors Plankas ir buvo iš pradžių ignoruojamas akademinės bendruomenės, jis tęsė savo darbą šiluminės teorijos srityje ir atrado vieną po kito tas pačias termodinamines formuluotes kaip ir Gibsas, to nežinodamas. Klauzijaus idėjos apie entropiją užėmė Planko darbuose pagrindinę vietą.
1885 m. Plankas buvo paskirtas teoretinės fizikos docentu Kylio universitete. Sekė jo tolimesni darbai su entropija ir jos taikymu fizikinėje chemijoje. Jis išleido savo traktatą „Traktatas apie termodinamiką“ 1897 m.
Per ketverius metus jis tapo Kirchofo įpėdiniu Berlyno universitete. 1907 m. Plankui buvo pasiūlyta Liudvigo Bolcmano vieta Vienoje, bet jis pasiliko Berlyne. Plankas Berlyną paliko 1926 m. sausio 10 d., jį pakeitė Ervinas Šriodingeris.
Kesarianis

Istorija

Miestas įkurtas 1922 m. kaip pabėgėlių iš Mažosios Azijos stovykla. 1934 m. gavo atskiros gyvenvietės statusą (iki tol priklausė Atėnams).
Butrimiškiai

Istorija

TSRS metais Butrimiškiai buvo Luksnėnų sodininkystės tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė ryšių skyrius, biblioteka, girininkija.
Balys Žygelis

Biografija

Žmona Leokadija Belvertaitė-Žygelienė. 1908 m. Sankt Peterburge įgijo mokytojo teises. 1910 m. vasarą lankė Peterburgo universiteto pedagoginius kursus.
Papilės mokyklos, 1909–1910 m. Linkuvos dviklasės mokyklos, nuo 1911 m. Kriukų mokyklos mokytojas. 1914–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1917 m. Peterburgo lietuvių seimo narys. 1918 m. sausio – gegužės mėn. dirbo lietuvių organizacijose Mogiliovo gubernijoje. Tų pačių metų vasarą grįžo į Lietuvą.
Nuo 1918 m. rugsėjo 1 d. pradėjo pedagoginį darbą Joniškyje. Jo pastangomis Joniškyje atidaryta dviklasė valsčiaus mokykla. 1919–1920 m. Joniškio keturklasės vidurinės mokyklos steigėjas ir vedėjas, jo pastangomis mokykla tapo progimnazija.  Kooperatiniais pagrindais Joniškyje įkūrė knygyną. 1918 m. Joniškio valsčiaus tarybos narys, paskirtas švietimo skyriaus vadovu. Joniškio apylinkėse organizavo pasipriešinimą bermontininkams, keletą kartų jų suimtas.
1920 m. liepos 6 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos ir Lietuvos valstiečių sąjungos bloką. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo, 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo, 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas. Valstiečių liaudininkų sąjungos centro komiteto narys.
1921–1933 m. Lietuvos mokytojų profesinės sąjungos pirmininkas, 1926–1940 m. šios sąjungos įkurtos kooperatinės bendrovės „Spaudos Fondo“ pirmininkas ir direktorius. Didžiausias jo nuopelnas – Lietuviškosios enciklopedijos leidimo suorganizavimas.
Lietuvą okupavus TSRS, paskirtas Valstybinės leidyklos direktoriaus pavaduotoju, bet 1941 m. birželio 14 d. ištremtas, ketverius metus kalėjo Uralo šiaurėje. 1944 m. paleistas, po karo grįžo į Lietuvą, dirbo Kauno universitete, įvairiose įstaigose ir organizacijose.
Audronis Kazimieras Kvedaras

Audronis Kazimieras Kvedaras (g. 1937 m. lapkričio 4 d. Utenoje) – Lietuvos statybos inžinierius, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija

1960 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1973–1974 m. Stažavo Čekijos technikos universitete Prahoje, 1977–1979 m. – Londono universiteto Karališkajame mokslo ir technologijų koledže, 1985 m. – Maskvos inžineriniame statybos institute. 2000 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.
1960–1963 m. dirbo Vilniaus statybos treste. 1963–1969 m. Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialo, nuo 1969 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (1969–1991 m. Vilniaus inžinerinis statybos institutas, 1991–1996 m. Vilniaus technikos universitetas) dėstytojas, nuo 1992 m. Inovacinio specialiųjų konstrukcijų ir statinių mokslo instituto „Kompozitas“ direktorius, nuo 2000 m. – Metalinių ir medinių konstrukcijų katedros vedėjas, nuo 2000 m. profesorius.
Nuo 1994 m. Tarptautinio bendradarbiavimo ir kompozicinių plieno ir betono konstrukcijų tyrimo asociacijos (Association for International Cooperation and Research of Steel-Concrete Composite Structures – ASCCS), nuo 1995 m. Tarptautinės tiltų ir statinių asociacijos (International Association for Bridges and Structural Engineering – IABSE) narys.

Mokslinė veikla

Mokslinių darbų svarbiausios sritys: betono ir statybinių konstrukcijų valkšnumas, statybinių konstrukcijų atsparumas kaitrai, įtempiui ir deformacijų būvis, kompozicinių konstrukcijų tamprioji plastiškoji deformacija ir klupumas, plieninių ir kompozicinių betonšerdžių plieninių konstrukcijų projektavimas, tyrimas, gaminimas, montavimas, techninis ir ekonominis vertinimas.
Parengė pastatų laikančiųjų konstrukcijų ir jų rekonstrukcijos projektų Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Babruiske (Baltarusija). Su kitais 1987 m. tyrė naftos platformos Baltijos jūroje ties Nida plieninį antstatą. Daugelio tarptautinių projektų dalyvis.
Georgas Verneris

Georgas Verneris (Werner Georg, XIX a. pab. – XX a. pr.) – architektas, kilęs iš Matrijos, Tirolio.
Bronius Edmundas Dailidė

Biografija

Brolis Pranas Dailidė. 1917 m. mokytojavo Petrogrado lietuvių gimnazijoje. 1918 m. baigė Petrogrado universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą.
1918 m. mokytojavo Lietuvos gimnazijose ir mokytojų seminarijoje. 1919–1921 m. dirbo LR Švietimo ministerijoje. 1921–1923 m. užsienio reikalų ministerijos Europos centro departamento direktorius. 1923–1928 m. Ministrų kabineto reikalų vedėjas. 1928–1933 m. Lietuvos nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Latvijai, 1929–1930 m. ir Švedijai, 1933–1940 m. Estijai, 1934–1940 m. ir Suomijai. Nuo 1940 m. gyveno JAV, Čikagoje.
Čekis

Čekis (pranc. Cheque, angl. Check) – nustatyta tvarka išrašytas mokėjimo dokumentas (vertybinis popierius), kuriuo jį išrašęs asmuo įsako bankui be sąlygų išmokėti čekyje įrašytą pinigų sumą (arba perkelti ją į pateikėjo einamąją sąskaitą) čekyje nurodytam arba jį pateikusiam asmeniui. Kaip ir vekselis šis vertybinis popierius yra mokėjimo priemonė ir yra įprasta civilinėje apyvartoje. Jo galiojimui yra nustatyti minimalūs reikalavimai (nustatoma įstatymų ir kitų teisės aktų). Čekis išrašomas tik bankui ir negali būti akceptuojamas. Čekį gali išrašyti fizinis ar juridinis asmuo, turintis sąskaitą banke. Kiekvienas čekis sujungia trijų asmenų sandėrį: banko, mokėtojo, gavėjo.

Banko čekio ir vekselio palyginimas

Banko ar asmens čekis bei jo panaudojimo būdas atsiskaitymuose yra panašus į vekselį. Tačiau yra vienas esminis skirtumas: čekis nėra juridinis dokumentas, patvirtinantis skolą, jis teturi tik moralinį aspektą patvirtinant finansinį įsipareigojimą. Neapmokėtas čekis, priešingai negu vekselis, negali būti protestuojamas (t. y. pradedama teisminė skolos išieškojimo procedūra) ir bankai jį paprasčiausiai grąžins čekio pateikėjui.
Greitas maistas (filmas)

Siužetas

Šiame filme gausu virėjų pamąstymų apie tešlą ir orgazmus, apie omleto gaminimo paslaptis ir apie nekaltybės praradimą, apie dešrainius ir seksualinę frustraciją. Virėjai čia labiau filosofai gvildenantys egzistencines paslaptis. O po savo filosofijų jie užkanda greitai paruošiamu maistu, gardina maistą svogūnais, garstyčiomis, o kartais mėgaujasi rome išmirkytomis krevetėmis, arba ypatinga milanietiška veršiena (sąskaitas apmokėti vengiančių klientų šviežiai kapoti pirštai). Gyvenimas yra švediškas stalas, ir viskas yra „Trumpa tvarka“ (angl. Short Order).
Melchioras

Melchioras (angl. melchior ; rus. мельхиор; pranc. maillechort; iš Maillot + Chorier, išradėjų pavardės) – vario ir nikelio (5–30%) lydinys, kartais su geležies (≤0,8%) ir mangano (≤1%) priedais.
Melchioro tipo lydiniai yra kieti tirpalai, todėl gerai apdirbami tiek šalti, tiek karšti. Melchioras pasižymi dideliu koroziniu atsparumu gėlame ir jūros vandenyje, sausose dujose, Žemės atmosferoje. Didinant nikelio kiekį didėja tiek korozinis atsparumas, tiek stipris.

Be melchioro yra ir daugiau vario ir nikelio lydinių, pvz., monelmetalas (iki 67% nikelio), naujasidabris (papildomai turi cinko).

Panaudojimas

Melchioras plačiai naudojamas indų ir nebrangių juvelyrinių ir meninių dirbinių gamyboje. Daug šiuolaikinių sidabraspalvių monetų gaminama iš melchioro (paprastai 75 % vario, 25 % nikelio ir mangano priemaišos). Priklausomai nuo sudėties melchioras gali būti elektroneigiamas jūros vandens atžvilgiu, todėl iš jo gamina kokybiškas jūrinių valčių detales. Iš melchioro gamina tikslius varžus, medicininius instrumentus ir pan.
Eugenijus Rinkevičius

Biografija

1982 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas.
Darbo partijos Molėtų skyriaus narys, Molėtų skyriaus pirmininko pavaduotojas. Nuo 2011 m. Molėtų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Zita Rinkevičienė, vaikai Andrius, Ieva, Tadas.
Lo ir Garona

Lo ir Garona (47) (pranc. Lot - et-Garonne, ok. Òlt e Garona / Òut e Garona) – Prancūzijos departamentas šalies pietuose, Akvitanijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upes. Administracinis centras – Aženas (Agen). Generalinės tarybos pirmininkas G. Kamanis (Georges Camani).
Departamente 4 apskritys, 40 kantonų, 23 municipaliniai susivienijimai ir 319 komunų. Plotas – 5 361 km². 2006 m. – 305 380 gyventojų, 57 gyv./km².

Istorija

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais, Gijeno ir Gaskonės provincijų dalyje. 1808 m. keli kantonai prijungti prie Tarno ir Garonos departamento.

Geografija

Lo ir Garonos departamentas ribojasi su Lo, Tarno ir Garonos, Žero, Landų, Žirondos ir Dordonės departamentais.
Departamento teritorija eina transporto ašis Bordo – Tulūza (kanalas, TGV, autostrada).

Kalnai

Departamentas išsidėstęs tarp Centrinio masyvo ir Pirėnų kalnų. Didelių kalnų nėra.

Klimatas

Klimatas švelnus, vidutinė sausio mėn. temperatūra 6,25 °C, liepos – 22 °C. Kritulių – 800 mm per metus.

Kalba

Tradicinė departamento kalba – oksitanų kalba, paplitęs jos gaskonų dialektas. Oficiali kalba – prancūzų.

Ekonomika

Pagrindinės ekonomikos šakos: žemės ūkis, vynuogininkystė, miško pramonė.

Politika

Lo ir Garonos departamentui Prancūzijos senate atstovauja Žanas Fransua Ponsė ir Danielis Sulažas, Atstovų rūmuose – 3 deputatai. Generalinę tarybą sudaro 46 nariai, kurių po pusę renkami kas trejus metus šešerių metų kadencijai.
Vitas Kiaušas

Vitas Kiaušas (g. 1946 m., Memingene, Vokietija ) – Australijos ir Brazilijos gydytojas, labdarys.

Biografija

Gimė mišrioje Antrojo pasaulinio karo pabėgėlių šeimoje Vokietijoje. Motina – Ukrainos rusė, tėvas lietuvis. 1949 m. Kiaušai persikėlė gyventi į Australiją. Šeimoje kalbėjo lietuviškai, tėvas dalyvavo lietuvių bendruomenės veikloje.
Vitas Kiaušas mokėsi St. Mary of the Cross MacKillop pasekėjų vienuolių išlaikomoje pradinėje mokykloje ir Nacionaliniame koledže (angl. Australian National College), vėliau universitete studijavo mediciną. Buvo aktyvus visuomenininkas – dalyvavo  Parvergtųjų tautų organizacijos veikloje, išrinktas  Australijos lietuvių bendruomenės vicepirmininku. Finansiškai parėmė Brisbeno Lietuvių namų statybą. 
1975 m. išvyko dalyvauti Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungos III–jame kongrese Buenos Airėse ir į Australiją daugiau nebegrįžo. Brazilijoje, belaukiant gydytojo diplomo patvirtinimo, gyveno San Paulo priemiestyje Vila Zelinoje, kur veikė stipri lietuvių bendruomenė. Vėliau dirbo gydytoju kun. A. F. Bendoraičio įkurtoje Gerojo Ganytojo ligoninėje Guažara Mirino miestelyje. Ilgą laiką buvo Kraujo banko direktoriumi Porto Velje, dirbo socialinio sveikatos draudimo įstaigoje. 
Savo šeimos nesukūrė. Organizavo labdaringą veiklą Rondonijos provincijos sostinėje Porto Veljo mieste: kieme pastatė virtuvėlę ir už savo lėšas dalino maistą neturtingiesiems. Nuo 1989 m. globon priėmė ir užaugino keturis vietinių brazilų vaikus. Talkino 2005 m. lietuvių ekspedicijos „Keliautojo Mato Šalčiaus takais“ dalyviams.
Laiškas hebrajams

Laiškas hebrajams arba Laiškas žydams – viena iš Naujojo Testamento knygų. Pagrindinė šio laiško tema yra ta, kad Jėzus užbaigė viską, kas buvo pradėta Senuoju Testamentu. Laiške hebrajams gausu nuorodų į Senojo Testamento knygas.
Šis laiškas skirtas krikščionims žydams, kurie buvo verčiami ir gundomi grįžti atgal į judaizmą. Laiško autorius pateikia kelis argumentus, kad įtikintų juos to nedaryti. Kaip rašoma Laiške hebrajams, Jėzus didesnis už bet ką Senajame Testamente, faktiškai jis įvykdė viską, kas Senajame Testamente buvo išpranašauta. Senojo Testamento didvyriai rodo kilniausius kentėjimo dėl tikėjimo pavyzdžius, tačiau Jėzus kentėjęs labiausiai už visus.

Turinys

Laiške hebrajams teigiama, kad Jėzus užbaigė Dievo apreiškimą ir yra už bet ką didesnis: jis didesnis už angelus, Mozę, vyriausiąjį kunigą, sudarė didesnę sandorą, paaukojo didesnę auką. Taip pat laiške rašoma, kad Jėzus Kristus atvėrė kelią žmonių išganymui, kalbama apie Senojo Testamento tikėjimo didvyrius, apie tai, kad reikia iškęsti Dievo nustatytą drausmę, apie karalystę, kurios neįmanoma pajudinti. Laiškas baigiamas raginimais, malda ir linkėjimais.

Autorius, parašymo laikas ir adresatas

Laiškas hebrajams anoniminis. Daugelį amžių manyta, kad šio laiško autorius apaštalas Paulius, tačiau dabar mažai kas taip begalvoja, nes laiško stilius bei idėjos skiriasi nuo apaštalo Pauliaus laiškų. M. Liuteris manė, kad šio laiško autorius gali būti Apolas.
Yra manančių, kad laiškas adresuotas krikščionims žydams, gyvenusiems ne Jeruzalėje. Kai kas mano, kad jie gyveno Romoje, tačiau tai nėra aišku. Laiške hebrajams nieko nerašoma apie tai, jog 70 m. romėnai sugriovė Jeruzalės šventyklą, kas greičiausiai būtų paminėta, todėl yra pagrindo manyti, kad laiškas veikiausiai parašytas anksčiau.
Sri Lanka Navy SC

Istorija

Klubo ištakos siekia ? m.
Judrėnų herbas

Aprašas

Mėlyname fone kylantis sidabrinis vanagas

Istorija

Herbą 2011 m. birželio 9 d. patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-722.
Vaidotų Šv. apaštalo Pauliaus Atsivertimo bažnyčia

Istorija

Vilniaus raj. Šv. Stepono parapijos klebonas 1813 m. Vaidotų kaime (1 km į pietus nuo Baltosios Vokės, Vokės kairiajame krante) pastatė koplyčią. Hilarijus Lenskis ir Vladimiras Lenskis 1910 m. Baltojoje Vokėje pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią. 1921 m. įkurta Vokės parapija. Nuo 1949 m. klebonavęs garbės kanauninkas Leopoldas Chomskis (1885–1982), (palaidotas šventoriuje) 1979 m. bažnyčią suremontavo.
Anksčiau bažnyčia buvo vadinama Baltosios Vokės Šv. apaštalo Pauliaus Atsivertimo bažnyčia.

Architektūra

Bažnyčia neobarokinė, kryžminio plano, bebokštė, su apside. Vidus 3 navų, bazilikinis, dengtas cilindriniais skliautais. Navas skiria pilioriai. Šventoriuje stovi plieno strypų varpinė. Tvora medinių statinių.
Stanislovas Brunovas

Stanislovas Brunovas (lenk. Stanisław Brunnow, vok. Stanislaw von Brunnow, pranc. Stanislas de Brunnow; 1859 m. sausio 28 d. Pavermenio dvare – 1941 m. balandžio 24 d. Alenštaine). – Lietuvos baronas, visuomenės veikėjas.

Biografija

Gimė žinomoje, iš Kuršo vokiečių kilusioje šeimoje, kuri Šiaurės Lietuvoje nuo XVIII a. valdė Pavermenio dvarą. Jo senelis, taip pat baronas Stanislovas Brunovas, XIX a. pr. buvo Upytės pavieto bajorų  maršalka. S.Brunovas tur būt studijavo Rygos Politechnikoje, nes jo pavardė įtraukta į šios aukštosios mokyklos studentų korporacijos „Arkonia“ sąrašą. 1889 m. Varšuvoje Stanislovas Brunovas vedė Joaną Salomėją Taubę. Šeima ilgai neturėjo palikuonių, tik 1897 m. gimė vienintelė duktė Irena, bet vyriška baronų Brunovų linija nutrūko.
XX a. pr. jis atsidūrė Šveicarijoje, kur 1915 m. su bendraminčiais sudarė Generalinį komitetą aukoms rinkti nukentėjusiai nuo karo Lietuvai (pranc. Comité général de secours pour les victimes de la guerre en Lithuanie). Komiteto pirmininku buvo išrinktas Bronislovas Pilsudskis, o vicepirmininkais – Stanislovas Brunovas ir Antanas Viskantas. Dauguma šios organizacijos narių skelbėsi esą „senlietuviai“ – t. y. lietuviai su senosios lenkų kultūros ir unijos ideologija. Tokios pažiūros netiko tautinio lietuvių judėjimo atstovams ir Lozanos I konferencijoje jie nutarė Komiteto veikloje nebedalyvauti.
Po Pirmojo pasaulinio karo S.Brunovas matyt kurį laiką dar gyveno Lietuvoje – jo pavardė skelbiama tarp Kauno universiteto lenkų studentų korporacijos „Lauda“ globėjų ir garbės narių. Prieš pat prasidedant Antrajam pasauliniam karui jis atsidūrė prie Vileikos Berastavicos (Lenkija), kur buvo įsigiję Rudavos dvarą. Pokaryje dvarvietė atsidūrė pasienio zonoje Baltarusijos TSR, gyventojai buvo iškelti, o pastatai sunyko.
Apykojis

Apykojis – ant blauzdų ir kojų pirštų mūvimi papuošalai, primenantys apyrankes ir žiedus.

Istorija

Apykojai pradėti mūvėti nuo metalinių dirbinių atsiradimo pradžios; aptinkami įvairiuose pasaulio regionuose. Apykojais tebesipuošia Afrikos tautos.
Lietuvoje apykojų randama labai retai, dažniausiai turtingų moterų ir vaikų kapuose. Marvelės kapinyne (Kaunas) rastas IV a. pabaigos 5–6 m. vaiko kapas su žalvariniais, juostinių apyrankių tipo keturiais (po du ant blauzdikaulių) apykojus – pusiau apskrito pjūvio 5,1 x 6,2 x 0,8 cm lankeliais, išorėje puoštais įkartėlių eilėmis.
Dovainonių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis – trikampio formos kranto kyšulys. Šlaitai 9–15 m aukščio, statūs. Dalį piliakalnio nuplovė Nemunas ir Kauno marios. Išliko 1/3 aikštelės (23 m ilgio ir 13 m pločio šiaurinėje, 6 m - vakarinėje dalyje) ir 1/2 pylimo. Aikštelės šiaurės rytų pakraštyje yra 1 m aukščio ir 5 m pločio (prie pagrindo) pylimas. Apie 2–3 m žemiau piliakalnio aikštelės vakarinėje pusėje tęsiasi 23 m ilgio ir 4–7 m pločio kranto kyšulys, kuris nuo piliakalnio atskirtas 10 m pločio (viršuje) ir 2 m gylio grioviu. Manoma čia buvus Dovainonių papilį ar priešpilį.
0,5 km į šiaurės vakarus nuo piliakalnio yra buvusio Kapitoniškiu pilkapyno vieta, apie 1 km į pietryčius yra Dovainonių pilkapynai.

Aplinkiniai piliakalniai

Rumšiškių piliakalnis 4 km
Karmėlavos piliakalnis 19 kmLaukagalių piliakalnis 27 kmPadaigų piliakalnis 27 km
Tartoko piliakalnis 25 kmDubravų piliakalnis 8 km
Samylų piliakalnis 8 kmPaparčių piliakalnis 32 km
Žaslių piliakalnis 23 kmVarkališkių I piliakalnis 8,5 km
Visginų piliakalnis 7 kmMaisiejūnų piliakalnis 5 km
Lašinių piliakalnis (Kaišiadorys) 3 kmBalceriškių piliakalnis 18 km
Bijautonių piliakalnis 6 km
Dangiras Mikasėnas

Biografija

1987 m. baigė Vilniaus universitetą, teisininkas. Zarasų rajono savivaldybės administracijos Juridinio ir personalo skyriaus vedėjas, nuo 2007 m. Zarasų rajono savivaldybės administracijos direktorius.
Nuo 1996 m. Lietuvos centro sąjungos narys, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Zarasų rajono skyriaus narys, Zarasų skyriaus pirmininkas.
1997–2000 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Zarasų rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Vida, duktė Lolita.
Smithsonian institutas

Smithsonian institutas (angl. Smithsonian Institution) – mokslo, tyrimų ir švietimo įstaiga bei jai priklausantis muziejų kompleksas JAV. Būstinė – Smithsonian pilis Vašingtone.
Institutas remiamas JAV vyriausybės bei asmeninių aukų. Taip pat pelną gauna iš leidybinės bei komercinės veiklos (mokomųjų programų, žaidimų gamyba, suvenyrų prekyba).
Institutas pavadintas anglų mokslininko James Smithson, paaukojusio visą savo turtą šios mokslinės įstaigos sukūrimui, garbei. Įkurtas 1846 m.