google/wiki40b huggingface dataset:
Karatė

Karatė istorija

Karatė istorija siekia daugiau kaip 2000 metų, šis kovos menas yra kilęs iš Okinavoje išvystytos beginklės savigynos sistemos „Tode“, kurią įtakojo iš Kinijos bei Indijos į Japoniją atkeliavę kovos menai.
XX a. pradžioje Gichin Funakoshi (1868–1957), meistrų Yasutsune (Ankoh) Azato (1828–1906) bei Yasutsune (Ankoh) Itosu (1830–1915) mokinys, sujungė karatė kovos technikas į vieningą sistemą bei išpopuliarino šį kovos meną visoje Japonijoje. Šio meistro mokiniai sukurė daugelį šiuolaikinių karatė stilių, tačiau originalus – karatė šotokan. Jis rėmėsi per amžius patikrintais kūno biodinamikos principais bei japonų Budo filosofija, be kurios bet koks kovos menas yra tik fizinė mankšta – aerobika.
Šotokan stilius įtakojo ir šiuo metu itin populiarų stilių – karatė kyokušin. Jį sukūrė žinomas meistras Masutatsu Ojama. M. Ojama išgarsėjo savo kovomis prieš bulius, kuriuos įveikdavo plikomis rankomis. Karatė kyokušin stilius nuo šotokan skiriasi tuo, jog kyokušin itin akcentuojamas fizinis kovotojo pasirengimas, kūno užgrūdinimas, kova vyksta artimoje distancijoje. Tuo tarpu šotokan stilius labiau akcentuoja judėjimą, kova vyksta tolimesnėje distancijoje.

Sportinės varžybos

Į sportą karatė atėjo tik XX a. viduryje, po to kai šį pasaulį paliko karatė tėvas G. Funakoshi. Iki jo mirties nebuvo sąvokos kumite (laisvo sparingo). Studijuojantys karatė mokėsi tik bazinių pagrindinių technikų (kihon) bei į formas sujungtų judesių sistemų (kata). 
Beveik kiekvienas karatė stilius turi po keletą federacijų, kurios vykdo savo varžybas. Didžiausiu masiškumu pasižymi šotokan ir kyokušin stiliai.  
Karatė varžybų rungtys: kumite (laisva kova) – individuali vyrų, moterų ir komandinė vyrų; kata (formos) – individuali vyrų, moterų ir komandinė; enbu (technikų demonstracija) – vyras/moteris, vyras/vyras; fuku-go (sujungta kumite ir kata) – vyrų, moterų.
Tačiau ne visi karatė stiliai yra varžybiniai. Shitō-ryū, Gōjū-ryū, Wadō-ryū, Shōrin-ryū, Uechi-ryū stiliai priskiriami prie nevaržybinių, nes treniruotėse atidirbinėjami smūgiai, kurie priskiriami prie nesportinių ir gali privesti prie sunkių traumų (pvz, spyriai į tarpukojį, sąnarius). Tačiau kai kurios federacijos organizuoja varžybas su apribojimais.
Referendumas dėl naujos atominės elektrinės statybos Lietuvos Respublikoje

Referendumas dėl naujos atominės elektrinės statybos Lietuvos Respublikoje – konsultacinio (patariamojo) pobūdžio referendumas, kuris vyko 2012 m. spalio 14 d. kartu su Seimo rinkimais. Šiame referendume rinkėjai pasakė savo nuomonę dėl planuojamos Visagino atominės elektrinės statybos Lietuvoje. 34,09 % dalyvavusių pritarė atominės elektrinės statybai, 62,68 % − nepritarė. Referendumo klausimas nebuvo priimtas.
LR Seimas sprendimą surengti šį referendumą priėmė 2012 m. liepos 16 dieną. Referendumui buvo pateiktas teiginys „Pritariu naujos atominės elektrinės statybai Lietuvos Respublikoje.“

Referendumo rezultatai

Iš viso referendume dalyvavo 52,58 % visų rinkėjų, referendumas laikomas įvykusiu. 34,09 % dalyvavusių pritarė atominės elektrinės statybai, 62,68 % − nepritarė. Referendumo klausimas nebuvo priimtas.
Abatija

Abatija – katalikų vienuolių senesniųjų ordinų (pvz., benediktinų, cistersų ir kt.) vienuolynas, kurį valdo abatas.
Kiekviena abatija yra pavaldi popiežiui. Kelios abatijos sudaro draugiją, kuriai vadovauja abatas pirmininkas, o draugijos – kongregaciją. Kongregacijai vadovauja abatų pirmininkų renkamas abatas primas.
Klimuvka

Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1939-1941 m. ir 1944-1946 m. priklausė Baltarusijos TSR, Gardino rajonui. 1975-1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.
Reilenderių spaustuvė

Reilenderių spaustuvė – spaustuvė, veikusi 1840–1934 m. Tilžėje.

Istorija

Įsteigė J. Reilenderis (1811–1901 m.). Nuo 1872 m. vadinosi spaustuvė „J. Reilenderis ir sūnus“. Turėjo 12 spausdinimo mašinų. Prie spaustuvės veikė litografijos ir stereotipų skyriai, knygrišykla, knygynas, komercinė biblioteka. Per gyvavimo laikotarpį išspausdino 315 knygų ir leido 9 periodinius leidinius, tarp jų laikraščius „Naujasis keleivis“ (1880–1983 m.) su priedu „Gaspadorystės laiškas“, „Pagonų paslas“ (1927–1928 m.) „Pasiuntinystės prietelis“ (1904–1908 m.), „Tilžės keleivis“ (1883–1924 m.) su priedu „Keleivio draugas“. Nuo 1872 m. ypač daug knygų leido Lietuvai. 1935 m. įmonė atiteko leidyklai „Sturmverlag“.
Chris Wolstenholme

Christopher Wolstenholme (g. 1978 m. gruodžio 2 d. Roterdame, Anglijoje) – roko grupės Muse narys. Chris grupėje dainuoja pritariamuoju vokalu ir groja bosine gitara.
Ignas Danilevičius

Ignas Danilevičius (Ignotas Danilavičius; lenk. Ignacy Daniłowicz, rus. Игнатий Николаевич Данилович; 1787 m. rugpjūčio 10 d. arba 1789 m. Hrynievičius, Palenkės Bielsko apskritis, Palenkės vaivadija – 1843 m. liepos 12 d. arba 1848 m. Grafenbergas, dab. Jesenikas, Šiaurės Moravija) – Lietuvos teisininkas, teisės istorikas, Charkovo, Maskvos ir Vilniaus universitetų teisės profesorius.

Biografija

Tėvas – rusų unitų dvasininkas. Pradinį išsilavinimą suteikė dėdė Michailas Danilovičius. Vėliau mokėsi Lomžos pijorų mokykloje, Balstogės gimnazijoje. 1812 metais VU Teisės fakultete baigė teisę, teisės magistras.
Nuo 1814 m. iki 1824 m. (kitais duomenimis – iki 1825 m.) Vilniaus imperatoriškajame universitete dėstė valstybės teisę, Lietuvos (LDK) civilinę teisę ir (baudžiamąjį) procesą. Nuo 1819 m. iki 1824 m. VU Teisės fakulteto adjunktas, nuo 1823 m. profesorius.
Tyrė Lietuvos teisės istorijos šaltinius, Ukrainos teisės ir Lietuvos Statuto sąsajas. Nuo 1814 iki 1823 m. dėstė kursą „Lietuvos teisės istorija“ (pasekėjas – Juozapas Jaroševičius). Lietuvai net ir netekus valstybingumo, Igno Danilavičiaus istoriniuose darbuose galima rasti daug nacionaliniam brendimui reikšmingų faktų bei interpretacijų. 1818-1819 m. Maskvoje ir Sankt Peterburge rinko medžiagą Lietuvos teisės istorijai.
1823 m. apkaltintas nelojalumu caro valdžiai, „žalinga“ įtaka jaunimui už ryšius su filomatais suimtas, atleistas iš VU ir ištremtas į Rusiją. Nuo 1824 m. iki 1835 m. Charkovo universiteto dėstytojas, nuo 1825 m. profesorius. Nuo 1835 m. iki 1839 m. Kijevo universiteto (KU) dėstytojas, pirmasis KU Teisės fakulteto dekanas (nuo 1835 m.). 1839 m. iki 1842 m. Maskvos universiteto profesorius (nuo 1839 m.). Speranskio pavedimu parengė Magdeburgo teisės apmatus, pasitarnavusiais keičiant ją Mažojoje Rusioje. Vėliau išvyko į sanatoriją gydytis.
Bielsk Podlasko stačiatikių dekanatas

Bielsk Podlasko dekanatas (lenk. Dekanat Bielsk Podlaski) – vienas iš šešių Varšuvos-Bielsko stačiatikių vyskupijos dekanatų. Dekanas Leoncjusz Tofiluk. Dekanatas ribojasi su Balstogės, Kleščelės, Semiatičės ir Varšuvos dekanatais.
Posmas

Posmas (strofa) – pagrindinis eiliuotos kalbos vienetų – eilučių – derinys, pasižymintis intonacine vienove ir sistemiškai pasikartojantis kūrinyje.
Būna užbaigtas ne tik intonaciniu, bet ir sintaksiniu bei semantiniu atžvilgiu. Posmų būna rimuotų ir nerimuotų. Pagal eilučių skaičių skiriami dvieiliai (distichas), trieiliai (tercetas, tercina), ketureiliai (katrenas), penkiaeiliai, šešiaeiliai, septyneiliai, aštuoneiliai posmai. Eilutės posme rimuojamos gretutiniu (aa), kryžminiu (abab), gaubiamuoju (abba) ir kitais būdais (pavyzdžiui, aabccb). Kartais eilėraštį sudaro vienas sudėtingas posmas (trioletas) arba pastovus kelių posmų derinys (sonetas, rondo). Šiuolaikinėje poezijoje posmai dažnai grafiškai transformuojami – ketureiliai paverčiami šešiaeiliais, aštuoneiliais. Posmus (strofas) turintys tekstai vadinami strofiniais, neturintys – astrofiniais.
Kara Kulis

Istorija

Kara Kulis įkurtas 1962 m., pradėjus Toktogulo hidroelektrinės statybą. Miesto pavadinimas reiškia „juodasis ežeras“. 1977 m. suteiktos miesto teisės. Nepriklausomos Kirgizijos laikais perėjo iš Talaso srities į Džalal Abado sritį.
FC Baník Prievidza

Istorija

Klubo ištakos siekia 1919 m.
Svėtkalnio piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas 10-12 m aukščio kalvoje Tervetės upės dešiniajame krante, upės kilpoje, tarp dviejų upelių, orientuotoje pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 400 m į pietryčius nuo Tervetės piliakalnio, nuo kurio skiria gilus griovys.

Aplinkiniai piliakalniai

Delinkalnio piliakalnis 15 kmDuobelės pilis 17 kmEmburgo piliakalnis 37 kmKamradžų piliakalnis 6 kmLyčų piliakalnis 22 kmRaktė 18 kmSilenės piliakalnis 13 kmVilcės piliakalnis 10 km
Aleksandras VIII

Biografija

Pietro Vito Ottoboni gimė Venecijoje, Italijoje pasiturinčioje Venecijos respublikos kanclerio Marco Ottobonio šeimoje. Studijavo Paduvos universitete, kur apgynė teisių daktaro laipsnį. Popiežiaus Urbono VIII valdymo laikotarpiu atvyko į Romą, kur pradėjo dirbti Romos kurijoje. Šiuo laikotarpiu jis vykdė keletą funkcijų – buvo Ternio, Rieties ir Spoleto miestų gubernatoriumi, Apaštalo signatūros tribunolo auditoriumi bei Romos rotos tribunolo auditoriumi.
1652 m. vasario 19 d. popiežius Inocentas X Venecijos respublikos prašymu paskyrė jį St. Salvatore at the Laurels bažnyčios kardinolu, o gruodžio mėnesį buvo paskirtas Brešos vyskupu, kur ramiai praleido keletą savo gyvenimo metų. 1664 m. jis atsisakė šio posto ir grįžo į Romą. Čia dirbo kartu su popiežiais Klemensu IX ir Inocentu XI, pelnė Šv. Oficijos (sen. inkvizicija) sekretoriaus funkciją.

Pontifikatas

Buvo išrinktas popiežiumi 1689 m. spalio 6 d., nepaisant konklavoje buvusių Šventosios Romos imperijos imperatoriaus ir Prancūzijos karaliaus atstovų įtakos. Naujasis popiežius, kuris pasirinko Aleksandro VIII vardą, buvo 78 metų amžiaus pasauliečiu, kas skyrė jį nuo asketiško pirmtako. Spalio 16 d. Pietro Vito Ottoboni buvo karūnuotas.
Gana trumpo valdymo laikotarpio metu Aleksandras VIII vėl įvedė nepotizmo praktiką. Tarp jo paskirtų kardinolų atsirado brolėnas bei brolio anūkas. Popiežius buvo populiarus paprastų žmonių tarpe, kadangi sumažino mokesčius ir maisto kainas, tačiau sukėlė pasipriešinimą, norėdamas skirti karinę paramą savo tėvo gimtinei – Venecijai.
Aleksandras VIII pasisakė prieš jansenizmą.
Mirė 1691 m. vasario 1 d. ir buvo palaidotas Šv. Petro bazilikoje.
Juozas Sabolius

Juozas Sabolius (g. 1951 m. liepos 31 d. Tiumenėje, Rusija) – lietuvių teatro ir televizijos režisierius, prodiuseris.

Biografija

1969 m. baigė Marijampolės J.Jablonskio vid. m-klą, 1975 m. – Lietuvos valstybinę konservatoriją. 1975–1997 m. buvo LTV režisierius, nuo 1987 m. – LTV filmų studijos direktorius.
Žmona – filosofė Rita Šerpytytė (g. 1954), sūnus Kristupas Sabolius.
Kalėda (duoklė)

Kalėda (Lietuvoje) – feodaliniu laikotarpiu valstiečių ir miestiečių duoklė maisto produktais bei pinigais, duota apie Kalėdų šventes katalikų dvasininkams ir feodalams. XVII a. valstiečių ir miestelio gyventojų kalėda buvo nustatyto dydžio – 2 grašiai nuo ūkio. Lietuvos miestai, turintys Magdeburgo teises, kalėdą davė pinigais ir prekėmis vaivadai, kaštelionui bei kitiems aukštiems valstybės pareigūnams. Po 1861 m. išliko dvasininkų kalėda, kuri būdavo duodama, dvasininkams lankant savo parapiją per Kalėdų šventes ir po jų.
Wilt Chamberlain

Po krepšinio karjeros

Baigęs krepšinio karjerą, Čamberlainas kurį laiką žaidė tinklinį trumpai egzistavusioje Tarptautinėje tinklinio asociacijoje ir buvo šios lygos prezidentas. Tinklinis jau iki tol ilgą laiką buvo krepšininko hobiu ir jis buvo talentingas žaidėjas. Internacionalinės Tinklinio Lygos visų žvaigždžių varžybos buvo rodomos per televiziją vien dėl to, kad jose žaidė ir Čamberlainas. Jis buvo pripažintas tų rungtynių naudingiausiu žaidėju. Čamberlainas taip efektyviai reklamavo šį sportą, kad buvo įtrauktas ir į tinklinio šlovės muziejų, tapdamas vienu iš nedaugelio atletų, kurie pateko į kelių skirtingų sporto šakų šlovės muziejus.
Čamberlainas buvo labai geros sportinės formos ir daug metų po savo karjeros baigimo. Būdamas 45 metų jis gavo pasiūlymą iš Cleveland Cavaliers komandos grįžti į NBA, bet pasiūlymas buvo atmestas. Dar po penkerių metų tą patį pasiūlė New Jersey Nets komanda, bet Čamberlainas vėl atsisakė. Vietoje to jis dalyvavo maratonuose. Čamberlainas išliko sportiškas iki pat 1999 m., kai jo sveikata smarkiai suprastėjo.
Taip pat Čamberlainas buvo sėkmingas verslininkas bei kelių knygų autorius. Be to, jis atliko svarbų vaidmenį filme Konanas Naikintojas (angl. Conan the Destroyer) ir pasirodė keliose reklamose. Visą gyvenimą Čamberlainas buvo viengungis. 1991 m. savo biografijoje jis teigė, kad per gyvenimą yra permiegojęs su maždaug 20 000 moterų.
Maksimas Litvinovas

Biografija

Gimė 1876 m. kaip Meir Henoch Mojszewicz Wallach-Finkelstein turtingoje Balstogės žydų šeimoje. Nors vaikystėje buvo auklėtas tradicine religine dvasia, greit įsitraukė į revoliucinį judėjimą. 1898 m. įstojo į Rusijos socialdemokratų darbininkų partiją. Tuo metu partija buvo nelegali ir daugelis pasivadindavo slapyvardžiais, taip jis tapo Maksimu Litvinovu. 1900 m. tapo Kijevo partinio komiteto nariu, bet jau 1901 m. visi komiteto nariai buvo suimti. Po 18 mėnesių nelaisvės kartu su 11 kitų kalinių pabėgo iš kalėjimo ir nuvyko į Šveicariją, kur redagavo Iskros laikraštį. 1903 m. prisijungė prie bolševikų ir grįžo į Rusijos imperiją. Po 1905–1907 m. revoliucijos tapo legalios socialdemokratų partijos laikraščio Novaya Zhizn redaktoriumi ir dirbo Sankt Peterburge.
Kai 1906 m. carinė valdžia pradėjo suiminėti bolševikus, jis emigravo iš šalies ir emigracijoje praleido 10 metų. Apsistojo Paryžiuje, bet ten gyvendamas daug keliavo po Europą. 1907 m. dalyvavo Rusijos socialdemokratų partijos suvažiavime Londone. Ten jam buvo išnuomuotas butas, kuriame gyveno kartu su Josifu Stalinu. 1908 m. buvo suimtas prancūzų policijos su dvylika 500 rublių banknotų, kurie buvo pavogti iš banko Tbilisyje. Buvo deportuotas į Londoną. D. Britanijoje jis susipažino su Anglijos žyde Ivy Lowe, su kuria vėliau susituokė.
Po 1917 m. Spalio revoliucijos Leninas jį paskyrė sovietų valdžios įgaliotiniu D. Britanijoje. 1918 m. buvo suimtas anglų valdžios, bet vėliau paleistas. Vėliau jis paskirtas sovietų ambasadoriumi Britanijoje, kur jo pastangų dėka Britanijos valdžia nutraukė blokadą Tarybų Sąjungai. 1929 m. buvo pasirašytas jo inicijuotas Litvinovo paktas, panašus į Kelogo-Briano paktą, kurį pasirašė Sovietų Sąjunga, Lenkija, Rumunija, Estija ir Latvija. Keletą metų buvo TSRS užsienio reikalų liaudies komisaro (ministro) pavaduotoju. 1930 m. Josifas Stalinas paskyrė Litvinovą TSRS užsienio reikalų ministru. Būdamas ministru dėjo daug pastangų užmegzti glaudesnius santykius su Britanija ir Prancūzija. 1933 m. jo pastangomis JAV pripažino tarybinę valdžią. 1934–1938 m. atstovavo TSRS Tautų Sąjungoje.
1939 m. gegužės 3 d. Stalinas atstatydino Litvinovą ir vietoje jo užsienio reikalų ministru paskyrė Viačeslavą Molotovą. Pakeitus Litvinovą Stalinui atsirado didesnė laisvė pačiam rūpintis užsienio politika. Taip pat viena iš atstatydinimo priežasčių buvo Litvinovo žydiška kilmė, kuri trukdė vesti derybas su Trečiuoju Reichu. Kai Vokietija užpuolė Tarybų Sąjungą, Litvinovas vėl paskirtas užsienio reikalų ministro pavaduotoju ir kartu – ambasadorium JAV. 1941–1943 m. Litvinovas dirbo TSRS ambasadoriumi JAV, kur daug prisidėjo prie Lendlizo sutarties pasirašymo. Formaliai ministro pavaduotoju buvo iki 1946 m., bet jokio vaidmens nebevaidino. 1945 m. buvo nominuotas Nobelio taikos premijai, tačiau jos nelaimėjo.
Sūnus Pavelas Litvinovas – garsus disidentas, labiausiai išgarsėjo 1968 m., kai Maskvoje, Raudonojoje aikštėje, organizavo protesto mitingą prieš Sovietų Sąjungos armijos įsiveržimą į Čekoslovakiją.
Konstantinas Zubovas

Biografija

1958 m. baigė Kauno vidurinę dailės mokyklą, 1964 m. – Politechnikos institutą, įgijo architekto-inžinieriaus specialybę. Dirbo Lietuvos žemės ūkio statybos projektavimo institute Kaune. Laisvalaikiu užsiėmė alpinizmu, buvo alpinizmo instruktorius.
Žuvo kopdamas į Tian Šanio kalnų Karūnos penktą bokštą. Palaidotas Kaune Petrašiūnų kapinių panteone, vadinamame Alpinistų kalnelyje. Antkapį sukūrė sesuo skulptorė Dalia Zubovaitė-Palukaitienė.
Kirgizijos Tian Šanio kalnuose netoli alpinistų stovyklos Ala-Arča žuvusių alpinistų atminimui skirtose kapinaitėse 1972 m. pastatytas akmeninis koplytstulpis Konstantinui Zubovui atminti. Jį projektavo ir pastatė žmona, architektė Laima Zubovienė.
Eugenijus Palskys

Biografija

1958 m. baigė Luokės vidurinę mokyklą. 1963 m. baigė VU Teisės fakultetą, diplomuotas teisininkas. Nuo 1963 m. VU Teisės fakulteto Baudžiamojo proceso ir kriminalistikos katedros asistentas, lektorius, 1977–1983 m. vedėjas, nuo 1975 m. docentas. 1971 m. teisės mokslų kandidatas. Nuo 1983 m. dėstė Minsko aukštosios SSRS vidaus reikalų ministerijos mokyklos Vilniaus filiale.  1990–1992 m. Lietuvos policijos akademijos (nuo 1997 m. Lietuvos teisės akademija, nuo 2000 m. Lietuvos teisės universitetas) mokslo prorektorius, 1992–2001 m. katedros vedėjas, 2000–2001 m. universiteto Senato pirmininkas. Nuo 1994 m. profesorius.
Duktė Aistė Palskytė, MRU absolventė, teisininkė.
Užugulbinė

Aplinkinės gyvenvietės

Kraštai – 1,8 km
Spalviškiai (Pabiržė) – 3,1 km
BIRŽAI – 14 km 
 Pabiržė – 8 km
Paringužiai – 3,5 km
Užusienis II – 1,8 km
Daukniūnai (Pasvalys) – 2,2 km
Daučkėnai – 3,8 km
Ona Elvyra Jokubauskienė

Biografija

1996 m. AB „Vernitas“ juristė.
1997–2000 m. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narė (LDDP sąraše).
Kurmaičių-Tintelių senosios kapinės

Kapinės

Įrengtos aukštumos kyšulio, įsiterpiančio į tvenkinį, vakariniame gale. Jos apie 36 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ir 25 m pločio. Vieta nepažymėta, vizualiai iš aplinkos neišsiskiria, memorialinių statinių (kryžių) nėra.
Teritorijos plotas – 0,1 ha.

Istorija

Veikė XVI–XIX a. Laidoti Kurmaičių kaimo ir šalia kapinių XVIII a. susiformavusio Tintelių užusienio gyventojai. XX a. pradžioje kapinėse stovėjo keli ąžuoliniai kryžiai, kurie netrukus sunyko.
Lietuvos žemės reformos metu kapinių teritorija tapo privačia valda, kurios savininkai jas suarė, nurinko akmenis, kasė duobes bulvių rūsiams. Duobėse buvo randama žmonių griaučių, žalvarinių žiedų, monetų, kt. dirbinių. Rengiant tvenkinį, teritorija išlyginta, duobės užpiltos.
Saugotinas kultūros paveldo objektas.

Tyrimai

1940 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1959 m. – Juozas Mickevičius. 2010 m. tyrė Algimantas Merkevičius.
Atidengtas 5,75 m² plotas, ištirti 4 žmonių kapų liekanos ir kryžiaus vieta. Mirusieji laidoti karstuose ir be jų, ištiestoje padėtyje, aukštielninki, galvomis į vakarus ir pietvakarius. Vėlesniems kapams duobės buvo kasamos virš ankstesnių kapų. Kapuose rasta žalvarinių juostinių ir signetinių žiedų, nedidelė kiauravidurės širdies su liepsnos karūnėle pavidalo segė. Kryžiaus vietoje aptiktas jo stiebui sutvirtinti sukrautas akmenų vainikas, o po juo buteliukas su užrašu: „Karlsruhe F. Wolff & Sohn 1684“.
Kapai datuojami XVI–XVIII a.
Kėdainių rajono saugomos teritorijos

Kėdainių rajono saugomos teritorijos; Kėdainių rajono gamtai išsaugoti įsteigti 28 draustiniai (3 valstybiniai, 25 savivaldybės), be to rajone yra dalis regioninio parko ir 3 biosferos poligonai. Draustinius sudaro: 10 kraštovaizdžio, 8 botaniniai, 3 ornitologiniai, 4 botaniniai - zoologiniai, 1 telmologinis, 1 geomorfologinis, 1 hidrografinis. Bendras Kėdainių rajone esančių draustinių (su regioniniu parku) plotas – 4716 ha. 2200 ha šių teritorijų dengia miškai. Kėdainių rajone yra 8 valstybinės reikšmės gamtos paveldo objektai, iš jų 2 geologiniai gamtos paminklai.
Mindaugas Dagys

Biografija

1970 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1981 m. technikos mokslų kandidatas.
Nuo 1974 m. dirba Puslaidininkių fizikos institute, nuo 1985 m. vyresnysis mokslo darbuotojas, 1989–2005 m. direktoriaus pavaduotojas.

Mokslinė veikla

Svarbiausios tyrimų sritys – mikrobangų elektronika ir matavimai, puslaidininkio krūvininkų kaitimas. Eksperimentiškai ir teoriškai tyrė krūvininkų kaitimą ir jo sukeltus reiškinius, tyrimų rezultatus pritaikė didelės galios mikrobangų impulsams matuoti, sukūrė didelės galios mikrobangų jutiklių. Skaitė paskaitas JAV, Prancūzijos, Vokietijos universitetuose ir mokslo centruose. Daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių, 9 išradimų autorius.
Tautų draugystė (hidroelektrinė)

Statyba

1951 m. Drūkšiuose (Baltarusija) įvyko trijų gretimų kolūkių – Vidžių rajono V. Molotovo vardo (Baltarusijos TSR), Dūkšto rajono A. Mickevičiaus vardo (Lietuvos TSR) ir Gryvos rajono J. Sverdlovo vardo (Latvijos TSR) – atstovų susitikimas, kurio metu sutarta pastatyti hidroelektrinę. Statybos darbai pradėti 1953 m. Tais metais supylus užtvanką pakeista Apyvardės upės vaga (uždarytas Drūkšos kanalas), įrengtas nuotėkio reguliavimo šliuzas. Tarybinis baltarusių poetas Piatrus Brouka apie statybą sukūrė romaną „Kai susilieja upės“, pagal kurį 1958 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas tokiu pačiu pavadinimu.

Reikšmė

Prieš Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą hidroelektrinė ir jos šliuzai buvo įtraukti į Ignalinos atominės elektrinės balansą. Atkūrus nepriklausomybę šie strategiškai svarbūs statiniai atsidūrė Baltarusijos teritorijoje, todėl 1996 m. vasario 6 d. Vilniuje buvo pasirašytas dvišalis susitarimas dėl jų kontrolės. Susitarimu Baltarusija objektus Lietuvai išnuomojo 99 metams, mainais tam pačiam periodui gaudama nuomoti „Baltarusijos“ sanatoriją Druskininkuose. Nors susitarimas buvo ratifikuotas Baltarusijos Aukščiausiosios Tarybos, nei hidroelektrinės, nei Objekto 500 teisinė registracija nebuvo baigta (2013 m. duomenimis).
Tetėnų koplyčia

Istorija

Koplyčia kaimo gyventojų rūpesčiu ir lėšomis 2000 m. įrengta buvusiame apleistame kaimo klube. Sovietmečiu kultūros įstaiga buvo įkurta privačiame name, kurios savininkas buvo ištremtas į Sibirą. Atgimimo metais pastatas buvo gražintas teisėtiems šeimininkams, tačiau nenaudojamas, vėliau buvo perduotas parapijos žinion. Pastatas buvo prastos būklės, tačiau vietos bendruomenė nusprendė jį pritaikyti įrengti koplyčiai. Per pusmetį buvęs klubas buvo kapitališkai suremontuotas. 2000 m. spalio mėn. pabaigoje naująją koplyčią pašventino vyskupas.
Krakių akmuo

Krakių akmuo, Stabakūlis – mitologinis akmuo Skuodo rajono savivaldybės teritorijoje, Krakių (Mosėdžio seniūnija) kaimo pietiniame pakraštyje, netoli kaimo kapelių.

Riedulys

Krakių akmuo – tai smailėjantis 1 m aukščio, 0,8 m pločio ir 0,4 m storio riedulys, jo apačia yra 0,85 m gylyje, akmuo stovi ant akmenėlių grindinio. XX a. pradžioje aplink jį augo ąžuolynas. Manoma, prie akmens senovėje žmonės meldėsi, aukojo aukas. Pasak padavimų, kariuomenė žygiavusi išgriauti bažnyčios, bet šioje vietoje sustojo ir nebegalėjo pavažiuoti, tada vadas raitas peršokęs patranką (kiti mini, kad iš patrankos šovęs į Mosėdžio bažnyčią) ir pavirtęs akmeniu (ištiko stabas), arba, kad iš Lietuvos besitraukdama Švedijos kariuomenė paslėpusi daug aukso ir pastačiusi akmenį.
1971 m. Istorijos institutas (tyrimų vadovas Vytautas Urbanavičius) atliko archeologinius tyrinėjimus aplink akmenį, radinių neaptikta.
Danskeris

Danskeris (vok. Dansker, lenk. Gdanisko) – išsikišusi viduramžių pilies bokšto arba erkerio pavidalo dalis. Naudotas kaip išvietė arba atliekoms išmesti. Pavadinimas kilęs nuo Gdansko (vok. Dancigas) miesto, kur šie įrenginiai, matyt, atsirado anksčiausiai, pavadinimo.
Bokšto pavidalo danskeris stovėjo prieš gynybinę sieną, virš fosos ar tekančio upelio, su pilimi jį jungė dengtas tiltas su šaudymo angomis.  Bokštas, „apžergdamas“ upelį į žemę remdavosi trimis ar keturiomis atramomis. Bokšto perdangos viduryje buvo viena ar kelios angos atliekoms pašalinti. Upelio vandens srovė atliekas nunešdavo, todėl epidemijų pavojus buvo minimalus.
Erkerio pavidalo danskeris buvo išsikišęs iš pilies išorinės ištisinės sienos. Statomas buvo arba iškišant kiekvienoje eilėje po pusė, ar trečdalį plytos, kol susidarydavo pakankama atrama perdangai, arba ant medinės sijos. Kartais ir pats danskeris būdavo medinis.
Būdingas Vokiečių ordino pilims – Marienburgas (dab. Malborkas), Marienverderis (dab. Kvidzynas, ilgiausias), Torunė, Gnievas (išliko dalis), Pamario Kovalevas (išliko dalis).
Almalykas

Istorija

Miesto teisės nuo 1951 m.