Rašidų kalifatas

Raida

Iš karto po Mahometo mirties Medinoje 632 m. miestiečiai musulmonams vadovauti išrinko Mahometo uošvį Abu Bakrą, kuris ėmėsi platinti naująjį tikėjimą. Šis iš karto susidūrė su sukilimų banga: atskirose Arabijos vietose kurį laiką Islamą priėmusios gentys greitai ėmė maištauti, atsirado nauji pranašai, kaip, pvz., Musailimas ir kt. Dėl to Abu Bakras pradėjo keletą metų trukusius Ridos karus su arabų gentimis. Juose iškilo karvedys Chalidas ibn al Validas, laimėjęs keletą reikšmingų mūšių. Po lemtingo Jamamos mūšio 633 m. visas Arabijos pusiasalis buvo pajungtas Medinoje reziduojančio kalifo valdžiai.
Iš karto po to Abu Bakras išsiuntė Chalido armijas į Sasanidų imperiją, kur jis sėkmingai kariavo. Tuo pat metu keturios arabų armijos užpuolė Bizantijos imperijai priklausiusią Palestiną ir Siriją ir beveik visas jas nukariavo iki 634 m. 
Tais pačiais metais mirus Abu Bakrui, kalifo sostą paveldėjo jo paties paskirtas Umaras. Šis tęsė Abu Bakro pradėtus užkariavimus trimis kryptimis: į Sasanidų Persiją šiaurės rytuose, Sirija ir Palestiną šiaurės vakaruose, Egiptą vakaruose. Nors šie kraštai buvo kontroliuojami galingų imperijų, šios buvo nusilpusios ir negalėjo efektyviai priešintis agresyvioms arabų armijoms. Bizantijos imperatoriaus Heraklėjaus pasiųstos pajėgos prieš arabus Sirijoje buvo sumuštos Chalido ibn al Valido vadovaujamos armijos 636 m. Jarmuko mūšyje. Arabų vadas Sadas ibn Abu Vakas tikriausiai irgi 636 m. sumušė Sasanidų imperatoriaus Jazdgerdo III pajėgas Kadisijos mūšyje Irake. Todėl iki 640 m. arabai jau kontroliavo Iraką, Siriją ir Palestiną, Vedami Amro ibn al Aso arabai 642 m.  užėmė Bizantijos Egiptą, o 643 m. jų armijos pasiekė rytines Sasanidų imperijos provincijas.
Arabų užkariavimų sėkmė slypėjo ne tik karinėje galioje, bet ir tolerantiškame, nuosaikiame valdyme. Užkariautose kultūriškai įvairiose srityse arabai nesiekė priverstinai įdiegti islamo, centralizuoti valdymo. Kalifai paliko kultūrinę ir religinę laisvę, nusistovėjusias politines struktūras, tik paskirdavo savo vietininkus (emyrus) ir mokesčių rinkėjus amilius.
644 m. Umaras buvo nužudytas, tačiau prieš mirtį paskyrė 6 artimiausius sau žmones išrinkti iš jų tarpo naują kalifą. Juo tapo Omejadų klano Usmanas. Jis tapo ilgiausiai valdžiusiu ir populiariausiu iš keturių pirmųjų kalifų. Jo valdymo laikais arabai baigė užkariauti Sasanidų imperiją rytuose, pasiekdami Indo upę. Jie taip pat nukariavo Šiaurės Afrikos pakrantes iš Bizantijos, siaubė Viduržemio jūros salas – Siciliją ir Italijos pakrantes, trumpam pasiekė Ispanijos pakrantes.
656 m. Usmaną nužudė nepatenkinti jo valdymu kariai ir jis buvo pirmasis kalifas, nužudytas pačių musulmonų. Tai pradėjo Kalifate pilietinį karą, žinomą kaip Pirmoji fitna. Po Usmano mirties Medinoje nauju kalifu išrinko Mahometo žentą Ali, kuris, kitoms frakcijoms reikalaujant, nebaudė Usmano žudikų. Perkėlęs sostinę į Kufą Mesopotamijoje, Ali užpuolė Basrą ir sumušė sukilėlius Kupranugario mūšyje. Tačiau situaciją apsunkino Usmano pusbrolis Muavija, tuo metu Sirijos emyras, kuris ėmė kvestionuoti Ali išrinkimo teisėtumą. Jį palaikė ir Egipto vietininkas Amras ibn al Asas. Ali ir Muavijos armijos susidūrė 657 m. Sifino mūšyje. Ali bandant susitarti su priešininku, jo armija suskilo, kadangi dalis karių, vėliau pavadinti charidžitais, nusprendė, jog toks poelgis neteisėtas.
Susiskaldymas Ali armijoje lėmė jos vėlesnius pralaimėjimus prieš Muaviją. Pastarasis įsigalėjo visose kalifato teritorijose, iškyrus sostinę Kufą, taip įtvirtindamas Omejadų kalifatą. 661 m. charidžitui nužudžius Ali, Rašidunų kalifatas baigė egzistuoti.