google/wiki40b huggingface dataset:
Stasys Tumėnas

Biografija

1976 m. baigė Linkuvos vidurinę mokyklą, 1977–1981 m. studijavo Vilniaus universitete, 1985–1988 m. mokėsi šio universiteto aspirantūroje, 1988 m. humanitarinių mokslų daktaras.
1981–2015 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, nuo 1991 m. docentas. Šiaulių universiteto senato narys. 1993–2000 m. Šiaulių universiteto Pedagogikos fakulteto dekanas.
1989–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Šiaulių tarybos leidinio „Krivūlė“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1995–2016 m. leidyklos „Šiaurės Lietuva“ savininkas ir vadovas. Redagavo almanachą „Šiaurės Lietuva“, žurnalo „Pradinis ugdymas“ steigėjas ir sudarytojas. 
2011–2016 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys, išrinktas kaip nepriklausomas kandidatas. 2015–2016 m. Šiaulių miesto vicemeras.
Nuo 2016 m. Seimo narys.
Tarpgyvenvietinė teritorija

Tarpgyvenvietinė teritorija (rus. межселенная территория) – Rusijos municipalinėje teisėje tai municipalinio rajono sudėtyje esanti teritorija, kuri nepriklauso nei vienai miesto ar kaimo gyvenvietei.
Pagal įstatymus targyvenvietinės teritorijos gali būti sudaromos teritorijose su mažu gyventojų tankiu išskyrus teritorijas tuose Rusijos Federacijos subjektuose ar atskiruose municipaliniuose rajonuose, kuriuose gyventojų tankis daugiau nei tris kartus mažesnis už vidutinį kaimo gyventojų tankį visoje Rusijos Federacijoje. Tokių Rusijos Federacijos subjektų ir municipalinių rajonų sąrašas pagal RF federalinio įstatymo Nr. 131-ФЗ 11 straipsnio 3 punktą yra tvirtinamas RF vyriausybės ir gali būti keičiamas ne dažniau kaip kas 5 metus.
Visus vietinius klausimus tarpgyvenvietinėse teritorijose sprendžia municipalinio rajono vietinės savivaldos organai. Šiose teritorijose gautos pajamos patenka į municipalinio rajono biudžetą.
Tarpgyvenvietinių teritorijų plotas skirtinguose RF subjektuose skirtingas.
Tarpgyvenvietinių teritorijų pavyzdžiu gali būti Pskovo srityje esanti Zalito salų tarpgyvenvietinė teritorija
Kuban stadionas

Istorija

Stadionas atidarytas 1960 m. spalio 30 d.
Pirmosios futbolo varžybos buvo sužaistos 1961 m. gegužės 14 d. TSRS futbolo čempionate tarp Spartak Krasnodar ir Dinamo Stavropol klubų.
Nuo 2018 m. arenoje žaidžia FK Urožaj Krasnodar.

Talpa

Jame telpa 31 654 žiūrovai.
2007 m. Pietų Korėjos prezidento rinkimai

Kandidatai

Rinkimuose kandidatais užsiregistravo dvylika asmenų. Du iš jų vėliau atsiėmė savo kandidatūrą.
Bornheimas

Istorija

Bornheimo miestas sudarytas 1981 m, sujungus keletą miestelių.
Šiaulių miesto savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 5 d. Sudarius koaliciją, į kurią įėjo Liberalų ir centro sąjunga, Naujoji Sąjunga, Partija „Tvarka ir teisingumas“, Tėvynės sąjunga ir Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga, savivaldybės meru 15 val. 15 min. išrinktas Genadijus Mikšys. Mero pavaduotojomis tapo Alma Javtokienė ir Daiva Matonienė. Administracijos direktoriumi paskirtas Rimundas Domarkas, jo pavaduotojais Gintautas Mikučiauskas ir Mykolas Argordas Kostka. Vietoje M. A. Kostkos 2008 m. paskirtas Denis Michalenko, 2008 m. gruodžio 18 d. administracijos direktoriumi paskirtas Vladas Damulevičius.
Tarybų Sąjungos vėliava

Tarybų Sąjungos vėliava – raudonos spalvos stačiakampis audeklas, kurios kairiame viršutiniame kampe prie koto pavaizduoti aukso spalvos kūjis ir pjautuvas, virš jų - raudona penkiakampė žvaigždė aukso spalvos apsiuvu.

Istorija

Sprendimas dėl pirmosios oficialios TSRS vėliavos buvo priimtas 1922 m. gruodyje vykusiame Pirmajame Tarybų suvažiavime. Jame buvo nutarta, kad „raudonoji vėliava iš partijos simbolio tapo valstybės simboliu, o aplink šią vėliavą į vieną valstybę, TSRS, susibūrė sovietinės respublikos“. 1922 m. gruodžio 30 d. suvažiavimas priėmė TSRS įkūrimo deklaraciją ir sutartį. Sutarties 22 straipsnis nurodo: „TSRS turi vėliavą, herbą ir valstybės antspaudą“.
Pirmosios vėliavos aprašymas pateiktas TSRS Konstitucijoje, priimtoje antroje TSRS Vykdomojo Komiteto sesijoje 1923 m. liepos 6 d. Pagal 71 straipsnį: „TSRS valstybinė vėliava iš raudonos spalvos lauko su valstybiniu herbu“. Tai buvo neįprastų 1 prie 4 proporcijų raudona vėliava su herbu centre. Tokia vėliava niekada nebuvo masiškai gaminta. Po keturių mėnesių ji buvo pakeista į raudoną vėliavą su sukryžiuotais kūju ir pjautuvu bei žvaigžde viršutiniame kairiajame kampe.

Simbolika

Vėliavoje esantis kūjis simbolizavo TSRS pramonės darbuotojus, pjautuvas buvo skirtas žemės ūkio darbuotojams, o žvaigždė žymėjo Komunistų partiją.
Václav Libenský

Biografija

Gimė 1877 m. birželio 7 d. Prahoje, studijavo Karolio universiteto Medicinos fakultete, po to tapo profesoriaus Jozefo Tomajerio asistentu. Specializavosi vidaus ligų, ypač kardiologijos srityse. Nuo 1905 m. dirbo Karolio universiteto poliklinikoje, nuo 1924 m. buvo jos vyr. gydytojas. Dalyvavo daugelio medicinos asociacijų ir profesinių draugijų veikloje, leido daug publikacijų. 1930 m. įsteigė Čekoslovakijos kardiologų draugiją ir kartu tapo jos pirmuoju pirmininku. 
Svari buvo jo įtaka Podebradų kurorto plėtrai. Nuo 1923 m. buvo kviečiamas Podebradų gydytojų (tarp jų Bohumilo Boučeko ar Jakubo Vondrovico) į konsiliumus. Vėliau Riegero aikštėje Nr. 9/III atidarė kardiologo kabinetą (dažniausiai klientams prahiečiams). 1924 m. buvo paskirtas tikruoju Podebradų kurorto valdybos nariu. Kurorto vadovybė nupirko viešbučio pastatą, ir V. Libenskis jį pavertė modernia sanatorija, kur po vienu stogu buvo teikiama ir širdies ligų diagnostika, ir gydymas. Sanatorijoje buvo naudojamos vonios su mineraliniu, angliarūgšties turtingu vandeniu, vadinamuoju Poděbradka. Vėliau įstaiga pavadinta Libenskio viešbučiu (Hotel Libenský), pradėjusiu veikti 1926 m. balandžio 25 d. Būdama pirmąja tokio tipo Čekoslovakijoje, sanatorija greitai tapo žinoma ir geidžiama Vakarų Europos ir tolimesnių kraštų klientų. V. Libenskis 1938 m. mirė nuo greitai progresuojančios ligos, būdamas tik 61 m. amžiaus.
Jānis Krūmiņš

Biografija

J. Krūminis unikalus tuo, kad atėjo į krepšinį tik būdamas 23 metų, prieš tai bandęs save įvairiose sporto šakose – nuo bokso iki ieties metimo. Treneris Aleksandras Gomelskis sugebėjo įtikinti Krūminį, kuris nuo jauno amžiaus dirbo miškų ūkyje rinkdamas sakus, rimtai užsiimti sportu. Gomelskis pažymėjo, kad techninis darbas su kamuoliu Janiui buvo nelengvas, tačiau latvio kruopštumas ir drausmė greitai davė vaisių. Praėjus dvejiems metams po to, kai Krūminis pirmą kartą paėmė krepšinio kamuolį į rankas, jis tapo TSRS čempionu, o po metų laimėjo 1956 m. Olimpinių žaidynių sidabrą Melburne.
Su Rygos ASK klubu, kuriame vyr. treneriu dirbo Gomelskis, jis keturis kartus laimėjo TSRS čempionatus (1955-1958), tris kartus iškovojo Europos čempionų taurę (1958–1960). Žurnalistų pavadintas „garsiausiu visų laikų Latvijos krepšininku“.
Remiantis 2006 m. Rusijos laikraščio „Sport-Express“ atlikto tyrimo duomenimis, siekiant nustatyti geriausią sovietinį XX a. krepšinio puolėją, Krūminis užėmė trečią vietą po Arvydo Sabono ir Vladimiro Tkačenkos.
Baigęs sportinę karjerą, Krūminis tapo žinomu  menininku metalo kalėju, o dalis jo kūrinių buvo atlikta pagal skulptorės žmonos Inesos eskizus. Su ja turėjo tris vaikus – du sūnus ir dukterį.
Be sporto pasiekimų, Krūminis prisimenamas ir dėl neįprastos baudų metimo technikos – jis kamuolį išmesdavo nuleidęs rankas, „iš apačios“. Nežiūrint to, pasiekdavo 90 proc. taiklumą.
Serhijus Žadanas

Biografija

Žadanas gimė Starobilske, Luhansko srityje, Ukrainoje.
Serhijus Žadanas yra tarptautiniu mastu žinomas Ukrainos rašytojas, jis parašė 12 poezijos knygų, 7 romanus ir laimėjo daug literatūrinių apdovanojimų.
Žadanas verčia įvairių autorių, pvz., Paul Celan ir Charles Bukowski, poeziją iš vokiečių, anglų, baltarusių ir rusų kalbų. Jo darbai yra išversti į vokiečių, anglų, estų, prancūzų, italų, švedų, norvegų, lenkų, serbų, kroatų, lietuvių, latvių, baltarusių, rusų, vengrų, armėnų ir čekų kalbas.
Danielius Mušinskas

Biografija

1969 m. baigė Telšių 1-ąją vidurinę mokyklą, 1974 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą.
1974–1975 m. Tryškių mokyklos mokytojas. 1976–1988 m. žurnalo „Jaunimo gretos“ Kultūros skyriaus vedėjas. 1989–1990 m. žurnalo „Pergalė“, 1991–1994 m. – žurnalo „Metai“ atsakingasis sekretorius, 1994–2015 m. – vyr. redaktorius. 1996–2001 m. Žurnalistų etikos inspektorius.

Kūryba

Novelių rinkiniuose sukūrė savitą lakoniškos novelės modelį, paremtą ne fabula, bet vidiniu vyksmu ir prasmingo sakinio grožiu. Trumpi kūriniai kalba apie likimo ir mirties pamokas; provincijos keistuolio išmintį atskleidžia subtilaus komizmo kupinas ciklas „Novelės apie Munku“. Novelių rinktinėje „Kalno saugotojas“ įdėta 20 naujų kūrinių, kuriuose daugiau ironijos, elegiją keičia sarkazmas, saulėtekio optimizmą – saulėlydžio pesimizmas. Poetizavęs kasdienybę, vėliau jis rodo rutinos siaubą ir nepagrįstas iliuzijas, yra atidus mažajam žmogui, kuriam naujieji laikai nesuteikė geresnio gyvenimo iliuzijų. Jo novelių išversta į estų kalbą.
Petras Visockis

Petras Visockis (1908 m. vasario 7 d. Lapiškiuose, Biržų raj. – 1974 m. lapkričio 27 d. Kaune) – dainininkas (bosas), pedagogas ir chorvedys.

Biografija

1920–1928 m. mokėsi Biržų gimnazijoje, kur iš mokytojo Apolinaro Likerausko pramoko ir muzikos. 1928–1938 m. Kauno muzikos mokykloje ir konservatorijoje studijavo dainavimą (dėst. O. Marini klasė), chorvedybą (Nikodemo Martinonio klasė). Studijuodamas dainavo vyrų kvartete, (Stepas Graužinis, Pranas Sližys, Julius Duršliokas, Petras Visockis), Kauno Darbo rūmų operetėje ir kitur, daug koncertavo.
Vėliau vadovavo Aleksoto šaulių būrio chorui (90 dalyvių), kurį paruošė 1938 m. Klaipėdoje vykusiai dainų šventei, surengė koncertų. Padėjo organizuoti ir įsteigti Kauno muzikinį teatrą ir buvo vienas iš pirmųjų operetės solistų.
1942–1948 m. dainavo Kauno operos ir baleto teatre, 1948–1952 m. – Klaipėdos muzikiniame dramos teatre. Minėtuose teatruose sukūrė nemaža įsimintinų vaidmenų. Klaipėdos muzikos mokykloje dėstė dainavimą, buvo choro dirigavimo skyriaus vedėjas ir choro vadovas, vadovavo medicinos mokyklos merginų chorui.
Nuo 1952 m. – Kauno miesto daugelio įstaigų ir įmonių mėgėjų chorų, vokalinių ansamblių ir solistų mokytojas. Po keletą metų buvo Kauno politechnikos instituto studentų mišriojo choro „Jaunystė“ ir Kauno vyrų choro „Perkūnas“ chormeisteris. Apie 20 metų vadovavo Kauno mokytojų namų moterų vokaliniam ansambliui, kuris daug koncertavo ir buvo vienas iš geriausių meno mėgėjų kolektyvų Kauno mieste. Taip pat ilgai dirbo su Kazlų Rūdos miškų ūkio mišriuoju choru, kuris irgi rengė koncertus, dalyvavo rajonų ir respublikinėse dainų šventėse. Nuo 1969 m. dėstė dainavimą Marijampolės kultūros mokykloje.
Išaugino sūnų muziką Virgilijų; muziko – dirigento kelią pasirinko ir vaikaitis, taip pat Virgilijus. 1998 m. spalio 17 d. Miko ir Kipro Petrauskų namuose Kaune pažymėtas P. Visockio gimimo 90-metis.

Šaltinis

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas.
Tochtamyšas

Tochtamyšas (m. 1405 m.) – Baltosios Ordos chanas, laikinai sujungęs ją su Mėlynąja Orda atgal į vieningą Aukso Ordą. Vieno iš Čingischano proanūkių sūnus, tikriausiai chano Ordos.

Biografija

Duomenų apie ankstyvąjį Tochtamyšo gyvenimą beveik nėra. Pirmą sykį jis paminimas, kai bandė nuversti chaną Urusą ir užgrobti valdžią Baltojoje Ordoje. Nepavykus, jis pabėgo pas Timūrą. 1378 m., po Uruso ir jo sūnų mirties Tochtamyšas su Timūro užnugariu tapo Baltosios Ordos chanu.
Tochtamyšas svajojo atkurti Aukso Ordos vienybę ir galybę, todėl 1380 m. jis užpuolė ir įveikė Mėlynąją Ordą.
1382 m. vadovaudamas vieningai Aukso Ordai, jis sėkmingai kariavo prieš Maskvą, nuslopindamas rusų bandymus išsivaduoti iš mongolų valdžios. Per kitus šešerius metus Tochtamyšas suvienijo mongolų žemes nuo Krymo iki Balchašo ežero.
Padrąsintas savo sėkmės, Tochtamyšas nusprendė prie Aukso Ordos žemių prijungti ir Persiją. 1385 m. su penkiasdešimties tūkstančių žmonių armija jis netikėtai užpuolė ir išplėšė Tebrizą. Tačiau Persijos žemes prie savo valdų pamažu jungė ir Timūras. Tarp buvusių sąjungininkų prasidėjo karas. Pirmąjį mūšį prie Kondurčos upės laimėjo Timūras. Tačiau atsigavęs ir surinkęs naują armiją, Tochtamyšas vėl pradėjo žygius į Timūridų žemes. Timūras tuomet savu ruožtu pradėjo puldinėti ir plėšti Aukso Ordos teritoriją. Antrasis didelis mūšis tarp jų įvyko 1395 m. balandžio 15 d., kurį vėlgi įtikinamai laimėjo Timūras. Tais pačiais metais Timūras išplėšė keturis Aukso Ordos miestus, įskaitant Azovą bei Aukso Ordos sostinę Sarajų, ir visiškai sudegino penktąjį – Astrachaną. Tochtamyšas pabėgo, o valdžią Aukso Ordoje perėmė Edigu. Edigu nekentė Tochtamyšo, kadangi šis kadaise nužudė jo tėvą, kilmingą mongolą iš Krymo manhutų genties. Edigu anksčiau buvo Timūro karvedys ir tebeliko jam ištikimas.
Tochtamyšas pagalbos atgaunant sostą pasiprašė iš LDK kunigaikščio Vytauto. Jungtinės Vytauto ir Tochtamyšo kariuomenės Vorsklos mūšyje susikovė su Aukso Ordos ir Timūro armija, vadovaujama Edigu ir Timūro karvedžio Temur Qutlugh. Tochtamyšo pusė patyrė triuškinantį pralaimėjimą, o jis pats vėl pabėgo.
1405 m. Tiumenėje Tochtamyšas buvo nužudytas Edigu žmonių.
Šiaurės Kipro vyrų futbolo rinktinė

Pradžia

Nors Šiaures Kipro futbolo federacija (turkiškai: Kıbrıs Türk Futbol Federasyonu, KTFF) buvo įkurta 1955 m., kaip Turkijos Cypriot klubo pasitraukimas iš Kipro sporto varžybų padarinys, nacionalinė komanda nežeidė iki 1962 m. Tais pačiais metais pirmą kart žaidė prieš Turkiją. Pirmas rungtynes žaidė 1980 m. Izmire, Islamo žaidynėse, bet buvo sutriuškinti Turkijos rinktinės 5-0.

NF-Board

2004 m. Šiaures Kipro futbolo federacija prisijungė prie NF-Board. 2005 m. šventė penkiasdešimtąsias futbolo federacijos įkurimo metines. 2006 m. birželį Hamburge (Vokietija) laimėjo pirmą NF-Board organizuotą FIFI Wild taurę, laimėjus 4-1 po baudinių serijos prieš Zanzibarą. 2006 m. lapkritį Šiaurės Kipras buvo paskirtas organizuoti VIVA pasaulio taurę, bet pasirinko organizuoti ELP taurę. Rinktinė pirmas varžybas laimėjo 5-0 prieš Krymo totorių rinktinę. Kitas varžybas laimėjo net 10-0 prieš Tibetą.
Helas (miestas)

Istorija

Gyvenvietė pirmąkart paminėta 1198 m. kaip prekybos silkėmis centras, Gellen pavadinimu. XIII a. gyvenvietė išaugo į vieną didžiausių regiono prekybos centrų, konkuravo su netoliese įsikūrusiu Gdansku. Tuo metu jai miesto teises suteikė Pomeranijos kunigaikštis Sventopelkas II.
Miestelis buvo įsikūręs maždaug 1,5 km nuo dabartinio centro. XV a. pusiasaliui ėmus trauktis dėl jūros erozijos, miestelis buvo perkeltas į saugesnę vietą. 1466 m. Kazimieras Jogailaitis miestelį paskyrė Gdansko valdytojų feodu, taip užbaigdamas šimtmečius trukusias grumtynes tarp abiejų miestų dėl ekonominio viešpatavimo Gdansko įlankos regione. 1526 m. Žygimantas Senasis panaikino buvusias privilegijas ir pardavė miestelį Gdansko valdžiai, nes miestelis ir taip buvo priklausomas nuo Gdansko.
Dėl XVII–XVIII a. trukusių karų miestelis patyrė didžiulę žalą, negana to 1872 m. buvo atimtos miesto teisės. 1896 m. miesteliui buvo suteiktas kurorto statutas. 1921 m. ištisai pusiasaliu iki Helo buvo nutiestas geležinkelis. Ketvirtajame XX a. dešimtmetyje miestelio uostas buvo paskelbtas Lenkijos kariuomenės laivyno baze.
1963 m. buvo gražintos miesto teisės. 1996 m. Lenkijos laivynas perleido likusią pusiasalio dalį miesto valdžiai, bet jam dar priklauso nedidelė bazė. Mieste įrengta jachtų marina.
Kretingos Marijono Daujoto progimnazija

Istorija

1610 m. Kretingoje įkurta parapinė pradinė mokykla. XIX a. mokykla pertvarkyta į rusišką valdinę mokyklą. 1915 m. Pranciškonų vienuolyno gvardijonas tėvas Pranciškus Bizauskas senosios rusų mokyklos patalpose atidarė privačią vienuolyno išlaikomą lietuvišką pradinę mokyklą. 1918 m. vienuoliams pranciškonams sutikus vietoje privačios mokyklos buvo įkurta valstybinė Kretingos pradžios mokykla Nr. 1. 1937–1939 m. Vilniaus gatvės ir Šaulių (dab. Žemaitės) alėjos kampe pastatyti moderniai įrengti mūriniai rūmai (dab. senojo pastato kairysis korpusas), į kuriuos 1939 m. po Užgavėnių atostogų persikėlė mokykla. Jai vadovavo Stasys Juodikis.
Pokario metais Kretingos pradinė mokykla buvo didžiausia Lietuvoje, jai vadovavo Juozas Kazlauskas, vėliau – Petras Kaupas. 1960 m. pristatytas naujas priestatas (senojo pastato dešinysis korpusas). 1971 m. mokykla reorganizuota į Kretingos 2-ąją aštuonmetę mokyklą. 1976 m. baigtas statyti naujasis korpusas ir mokykla pertvarkyta į Kretingos 2-ąją vidurinę mokyklą. Mokyklai vadovavo Algirdas Kecorius. 1979 m. išleista pirmoji abiturientų laida.
Nuo 1992 m. mokyklai vadovavo Gerardas Trumpis. 1995 m. lapkričio 16 d. Kretingos mero potvarkiu Nr. 369 Kretingos 2-oji vidurinė mokykla pavadinta miškininko Marijono Daujoto vardu.
MFK Banga

Istorija

Klubo užuomazgos yra 1966 metai, kai susibūrė vyrų komanda, o nuo 2012 metų klubas turi ir moterų komandą, kuri dalyvauja ir Moterų futbolo varžybose. Ankstesniais metais žaidė Lietuvos moterų I lygoje, o nuo 2016 m. dalyvauja Moterų A lygos čempionate bei kituose LMFA organizuojamuose futbolo turnyruose.
2017 m. MFK Banga dalyvavo moterų A lygos čempionate, o dublerės LMFA I lygos pirmenybėse.
2019 m. buvo atsisakyta dublerių komandos Banga B. Trenerio poste irgi įvyko pasikeitimai. Vietoje portugalo Davido Afonso į trenerio postą paskirtas Simonas Alsys.

Klubo pavadinimas, logotipas ir spalvos

Banga, tai lietuviškas žodis, kurio reikšmė  erdvėje ir laike sklindantis trikdys, pernešantis energiją.

Logotipas

Logotipas toks pat, kaip ir vyrų komandos.

Dubleriai

2017 m. suburta dublerių ekipa. Ji pavadinta MFK Banga B ir žaidžia LMFA I lyga pirmenybėse.
Dingę (pirmas sezonas)

Pirmojo sezono serialo „Dingę“ premjera įvyko Jungtinėse Valstijose ir Kanadoje 2004-ųjų rugsėjo 22-ąją, sezonas baigėsi gegužės 25-ają, 2005. Sezonas sudarytas iš 24 serijų (sezono finalas buvo dvigubai ilgesnis).
Po „Oceanic Airlines“ skrydžio 815 lėktuvo katastrofos, išgyvenę 48 keleiviai atsiduria, iš pirmo žvilgsnio, negyvenamoje tropikų saloje. Laukdami išgelbėjimo jie susiduria su keisčiausiais dalykais, tokiais, kaip baltosios meškos tropikų saloje, dūmų pabaisa ir atranda, kad jie yra nevieninteliai žmonės šioje saloje.
Topolanai

Istorija

Kaimas įkurtas apie 1674 metus. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVII a. pastatyta Topolanų Viešpaties Atsimainymo cerkvė. 1763 m. kaime buvo 52 namai. 1771 m. kaime gyveno 54 šeimos, iš viso 157 žmonės, iš kurių 90 vyrai ir 67 moterys. 1809 m. gegužės 12 d. kaime gyveno 73 šeimos, iš viso 339 žmonės, iš kurių 166 vyrai ir 173 moterys. 1812 m. per Prancūzijos ir Rusijos imperijos karą prancūzų kareiviai nužudė apie 50 % kaimo gyventojų. 1816 m. gegužės 1 d. kaime gyveno jau tik 29 šeimos, iš viso 152 žmonės, iš kurių 77 vyrai ir 75 moterys. 1833 m. liepos 30 d. kaime gyveno 66 šeimos, iš viso 501 žmogus, iš kurių 252 vyrai ir 249 moterys. 1855-1860 m. kaimo siautė cholera, kurios metu mirė apie 50% kaimo gyventojų. Per I pasaulinį karą 1915 m. apie 80% kaimo gyventojų pasitraukė į Rusijos imperiją, kurie vėliau grįžo iki 1922 metų. 1921 m. kaime gyveno 454 žmonės, iš kurių 231 vyrai ir 223 moterys. 1950 m. kaime gyveno 615 žmonės, iš kurių 318 vyrai ir 297 moterys. 1960 m. kaime gyveno 514 žmonių, iš kurių 258 vyrai ir 256 moterys. 1967 m. kaime įvesta elektra. 1970 m. kaime gyveno 443 žmonės, iš kurių 220 vyrai ir 223 moterys. 1980 m. kaime gyveno 268 žmonės, iš kurių 136 vyrai ir 132 moterys. 1990 m. kaime gyveno 209 žmonės, 1995 m. - 202 žmonės, 2008 m. - 160 žmonių, iš kurių 80 vyrų ir 80 moterų.
Konradas Valenrodas

Biografija

Kilęs iš senos Kryžiuočių riterių giminės, gyvuojančios iki šiol. Į Vokiečių ordiną įstojo apie 1370 m. Didysis magistras Vinrichas Kniprodė 1377 m. jį paskyrė Šohau, (dab. Čluchovas (lenk. Człuchów), Pamario vaivadija) komtūru. 1382 m. Karaliaučiaus komtūras.
1382-1387 m. Vokiečių ordino didysis maršalas. 1382 m. Vokiečių ordino Dubysos sutarčių su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Jogaila ir jo broliu Skirgaila sudarymo liudytojas. Vadovavo Vokiečių ordino žygiams į Lietuvą 1383 m. ir 1386 m. su didžiuoju magistru Konradu Ciolneriu, o 1387 m., 1391 m. pats. 1387-1391 m. Vokiečių ordino didysis komtūras. 1390 m. pradžioje surengė riterių įsiveržimą į Maišiagalos ir Kernavės apylinkes, rudenį – didžiausią Vilniaus puolimą.
Nuo 1390 m. liepos mėn. faktinis, o nuo 1391 m. išrinktas didysis Vokiečių ordino magistras. Vykdydamas Vokiečių ordino politiką rėmė Lietuvos didįjį kunigaikštį Vytautą, kovojantį su Jogaila ir Skirgaila. 1392 m. prie Vokiečių ordino valdų prijungė Lenkijos Dobrynės žemę. Mažino Prūsijos dvasininkų privilegijas.
Mirė nuo apopleksijos, besirengdamas naujam žygiui į Lietuvą.
FK Šahtër Solihorsk

Istorija

Klubas įkurtas 1961 metų rudenį, tik pradėjus statyti Salihorsko šachtininkų gyvenvietę. Nuo 1962 metų žaidė Minsko regiono čempionate, 1964 metais pateko į Baltarusijos TSR antrąją lygą, 1968 metais tapo antrosios lygos čempionais ir 1969 metas pirmą kartą žaidė pirmojoje Baltarusijos TSR lygoje.
1985 metais komanda laimėjo Minsko taurę ir pateko į Baltarusijos TSR taurės finalą, kur 3:1 nugalėjo Gardino „Olimp“. 1986 metais Saligorsko komanda neiškovojo Sezono taurės (supertaurės), tačiau ir vėl iškovojo Baltarusijos TSR taurę, finale 3:0 nugalėdami Minsko „Sputnik“. 1987 metais dėl Sezono taurės vėl kovota su Lydos „Obuvščik“, šį kartą Soligorsko komanda šventė pergalę bendru rezultatu 4:1 ir pirmą kartą iškovojo supertaurę.
1988 metais vėl iškovota Baltarusijos TSR taurė.
Nuo 1992 metų žaidžia Baltarusijos aukščiausioje lygoje.
Ivo Andrić

Biografija

Ivo Andric gimė 1892 m. spalio 9 d. Dolac kaime prie Travniko Austrijoje-Vengrijoje. Jo tėvai buvo kroatai. Jo tikras vardas Ivan, bet jis buvo žinomas mažybine forma Ivo. Kai jam buvo 2 metai mirė tėvas Antun. Kadangi jo motyna Katarina gyveno per skurdžiai, kad jį išlaikytų, Ivą augino motinos šeima Višegrade prie Drinos, kur jis matė garsųjį Mehmedo Pašos Sokolovičiaus tiltą, išgarsintą jo romane Drinos tiltas (Na Drini ćuprija).
Ivo Andric lankė jėzuitų gimnaziją Travnike, po to Sarajevo gimnaziją, o vėliau studijavo filosofiją Zagrebo, Vienos, Krokuvos, Graco universitetuose. Dėl savo politinės veiklos buvo įkalintas austrų per Pirmąjį pasaulinį karą kartu su kitais jugoslavų civiliais.
Savo literatūrinę karjerą Ivo Andric pradėjo kaip poetas. 1914 m. jis prisidėjo prie Jaunųjų kroatų eilėraščių rinkinio Hrvatska mlada lirika.
Susikūrus Jugoslavijos karalystei Ivo Andric tapo valstybės tarnautoju iš pradžių Tikėjimo ministerijoje, vėliau padarė karjerą Užsienio reikalų ministerijoje.
Kaip diplomatas Ivo Andric dirbo konsulatuose prie Švento sosto (1920 m.), Bukarešte, Trieste ir Grace (1924 m.), Paryžiuje ir Marselyje (1927 m.) ir ambasadoje Madride (1928 m.). Jis buvo paskirtas ambasadoriumi Vokietijoje 1939 m. Jis taip pat buvo Jugoslavijos delegatas Tautų Sąjungoje 1930–1934 m. Ženevoje. Ivo Andric labai priešinosi Stjepan Radić, Kroatotijos valstiečių partijos prezidento, judėjimui. Jo atstovavimas Jugoslavijai baigėsi 1941 m., kai Vokietija įsiveržė į Jugoslaviją. Per Antrą pasaulinį karą jis gyveno tyliai Belgrade ir baigė tris svarbiausius savo romanus, kuriuos išleido 1945 m.
Po karo Ivo Andric daug laiko praleido namie Belgrade ir ėjo ceremonines pareigas Jugoslavijos komunistinėje vyriausybėje. Jis taip pat buvo Bosnijos ir Hercegovinos parlamento nariu. 1961 m. Ivo Andric gavo Nobelio literatūros premiją, kurios pinigus išleido Bosnijos ir Hercegovinos bibliotekoms pagerinti. Jis buvo Serbijos meno ir mokslo akademijos narys.
Po antros žmonos Milica Babić-Andrić 1968 m. sumažėjo jo dalyvavimas visuomeniniame gyvenime. 1969 m. jis buvo išrinktas Bosnijos ir Hercegovinos meno ir mokslo akademijos garbės nariu. 1972 m. Ivo Andric tapo Belgrado univerrsiteto garbės daktaru. Jis vis labiau sirgo ir mirė 1975 m. kovo 13 d.
Uoksų piliakalnis

Aplinkiniai piliakalniai

Jakų piliakalnis 25 km
Dovilų piliakalnis 17 kmSkomantų piliakalnis 3 km
Mockaičių piliakalnis 4 kmLekių piliakalnis 6 km
Šiūparių piliakalnis 6 kmStankaičių piliakalnis 5 kmPadievaičio piliakalnis 35 kmSakūtėlių piliakalnis 7 kmJomantų piliakalnis 3 km
Eidaičių piliakalnis 9 kmPavilnučio piliakalnis 4 km
Gedikų piliakalnis 11 km