google/wiki40b huggingface dataset:
Činčoro mumijos

Činčoro mumijos yra mumifikuoti palaikai, priklausantys Pietų Amerikos činčorų kultūros atstovams, rasti dabartinės Čilės šiaurėje ir Peru pietuose. Tai yra seniausias žmogaus mumifikacijos pavyzdys, keliais tūkstančiais metų senesnis už Egipto mumijas. Paprastai činčoro mumijos buvo ruošiamos pašalinant vidaus organus ir juos pakeičiant augaliniu pluoštu arba gyvūnų plaukais. Kai kurioms mumijoms balzamuotojas pašalindavo visą odą ir mėsą, o po to juos pakeisdavo moliu. Kaulų cheminės sudėties ir išmatų liekanų kriauklių kloduose tyrimas parodė, kad šie žmonės daugiausia maitinosi jūros gėrybėmis.
Činčoro mumijos ypač išsiskiria iš visų kitų, nes buvo mumifikuojami visi iki vieno, įskaitant ir vaikus, naujagimus, bei embrionus. Tai rodo, kad mumifikacija nebuvo tik turtingųjų privilegija, buvo prieinama visų sluoksnių ir socialinio statuso žmonėms.
Radioaktyviosios anglies datavimas parodė, kad seniausia mumija buvo vaikas, kilęs iš vietovės, esančios 60 mylių nuo Arikos, ir buvo pagaminta apie 5050 m. pr. m. e. Mumijos buvo daromos iki 1800 m. pr. m. e., kai jau buvo atsiradusi Las Vegaso, Valdivijos kultūros ir Norte Čiko civilizacija.

Mumijų paruošimas

Mirusiųjų mumifikacijos būdas Činčoro kultūroje keitėsi bėgant metams, tačiau pagrindiniai bruožai išliko panašūs. Rastose mumijose oda buvo pašalinama ir išmetami visi vidaus organai, smegenys, minkštieji audiniai. Vienai mumijai buvo netgi pašalinti kaulų čiulpai, tačiau daugiau tokių pavyzdžių nebuvo rasta. Pašalinus minkštuosius audinius, kaulai buvo pakeičiami pagaliukais, o oda prikemšama augalinio pluošto, tuomet lavonas vėl surenkamas. Tuomet mumijai padarydavo molinę kaukę. Kita vertus, rasta mumijų, kurių visas kūnas buvo padengtas moliu, tada apvyniotas nendrėmis ir paliktas išdžiūti 30-40 dienų.

Technikos

Dvi dažniausi činčorų mumijų tipai Juodosios mumijos ir Raudonosios mumijos.
Juodosios mumijos (5000-3000 m. pr. m. e.). Galva, rankos, kojos, dažnai ir oda, buvo pašalinami. Kūnas išdžiovinamas karštyje ir nuo jo pašalinama visa mėsa ir minkštieji audiniai. Vėl surinkus gabalus į vientisą kūną, jis buvo padengiamas baltais pelenais, užpildant visus likusius tarpus ir plyšius. Iš pelenų masės buvo suformuojamas veidas. Visa oda (tiek kūno, tiek veido, su galvos plaukais) buvo užtempiama ant kūno - kartais vientisa, kartais mažesniais gabalėliais. Kai kuriais atvejais buvo naudojama ir jūrų liūto oda. Tuomet visas paviršius buvo nudažomas manganu, dėl ko mumija pasidarydavo juodos spalvos.
Raudonosios mumijos (2500-2000 m. pr. m. e.). Ties liemeniu ir pečiais buvo padaroma daug įpjovimų, siekiant išimti vidaus organus ir išdžiovinti kūno ertmę. Galva buvo nupjaunama, kad būtų galima išimti smegenis. Tuomet kūną prikimšdavo įvairių medžiagų, kad jis pasidarytų normalių apimčių, įstatydavo pagaliukus dėl tvirtumo ir užsiūdavo visus įpjovimus. Galvą vėl pritaisydavo prie kūno, padarydavo peruką iš žmogaus plaukų, iki 60 cm ilgio. Iš molio padaryta kepurė neleido perukui nukristi. Išskyrus peruką ir juodą veidą, visas kūnas buvo nudažomas raudona ochra.
Karija (Mažoji Azija)

Geografija

Istorinis Karijos regionas buvo Mažosios Azijos pusiasalio pietvakarinėje dalyje, pajūrio teritorijoje. Jos svarbiausia upė buvo Menandras.

Karijos valstybė

Manoma, kad Karija galėjo būti minima II tūkst. pr. m. e. hetitų raštuose. Spėjama, kad tai gali būti jų įvardinama Karkiya, vienas iš regionų, priklausiusių Asuva lygai vakarinėje Mažojoje Azijoje.
II tūkst. pr. m. e. pabaigoje Mikėnų graikai apgyvendino pakrantes, čia buvo įkurti graikiški Halikarnaso, Knido miestai.
Suirus Hetitų imperijai, nuo XI a. pr. m. e. karai, gyvenę žemyninėje Karijoje, ėmė tvarkytis savarankiškai. Jų kalba buvo gimininga luvių kalbai. Apie jų valstybę ar valstybes žinoma labai nedaug.
VI a. pr. m. e. Karija, kaip ir visa vakarų Anatolija, buvo užimta Lydijos imperijos ir tapo jos provincija. Tačiau lydų valdžia netruko ilgai.
Lieporų I (Grotuso) dvaras

Architektūra, sodybos struktūra

Dvaro savininkė Sibilė von Grotus nupiešė sodybos pastatų išdėstymą: rūmai, didelė stoginė ūkio padargams, gardas arkliams, sandėlis, sargo namelis, samdinių namas, ledainė, pirtis, karvidė, kiaulidė, avių tvartelis, kalvė, nedidelis bitynas, pavėsinė parke (prie mažo tvenkinėlio), beržų alėja (kurią jie, matyt, ypač nostalgiškai prisimena), klėtis.
Eigulio būdelė

Eigulio būdelė – statinys skirtas miškų urėdams, kurie čia gali gyventi ir prižiūrėti girininkijos reikalus. Kai kurios nebenaudojamos eigulių būdelės tampa viešbučiais ar restoranais, kartais tokios būdelės gali būti įvardijamos kaip gyvenvietės.
Valtorna

Istorija

Nors ištakos siekia labai senus laikus, panašus į dabartinį. Instrumentas susiformavo apie XVII a. Prancūzijoje, kur juo buvo grojama medžioklėse kaip signaliniu instrumentu. Tada buvo gamintas iš rago. Orkestre naudojamas nuo XVI a. antros pusės. Dabartinę išvaizdą su vožtuviniu mechanizmu įgavo 1815 m.

Konstrukcija

Ilgas (iki 3,7 m) metalinis vamzdis, sulenktas nedidelio skersmens apskritimu. Viename gale yra pūstukas, pro kurį pučiama. Kitas galas plačiomis žiotimis.

Vartojimas

Chromatine gama grojama vožtuviniu mechanizmu ilginant arba trumpinant vamzdį.
Grojama simfoniniame orkestre, pučiamųjų orkestre, kameriniuose ansambliuose, solo.

Kompozitoriai

Pirmieji panaudojimo muzikoje pavyzdžiai – ankstyvosios operos (Lully ir kt.). Kompozitoriai, rašę valtornoms: Georg Friedrich Händel, Johann Georg Leopold Mozart, Antonio Vivaldi, Ludwig van Beethoven, Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart, Hector Berlioz, Franz Schubert, Robert Schumann, Franz Strauss, Richard Strauss, Carl Maria von Weber, Leonard Bernstein, Benjamin Britten, Francis Poulenc.
Laiševas

Istorija

Laiševas įkurtas 1557 m. buvusios Volgos bulgarų gyvenvietės Laišo vietoje. Pradžioje tai buvo karinis postas, bet vėliau išaugo kaip amatų ir metalurgijos centras. 1781–1926 m. turėjo miesto statusą, plėtota pramonė (ypač metalo apdirbimo), prekyba. 1950 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas, o 2004 m. grąžintas miesto statusas.
Peldžiai (Kelmė)

Aplinkinės gyvenvietės

Jagminiškė - 1,39 kmKiaunoriai - 1,94 km Miežučiai - 1,13 kmUžpelkė - 3,89 km Kaimalė - 2,24 km
Bronislovas Brazdžius

Biografija

1943 m. baigė Vabalninko progimnaziją, 1947 m. baigė Biržų gimnaziją, 1948–1951 m. mokytojavo Biržuose. 1952 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. Kunigu įšventintas 1957 m. balandžio 17 d.
1957–1958 m. vikaras Varniuose, 1958–1961 m. Telšių Šv. Antano Paduviečio katedroje, 1961–1967 m. Klaipėdoje. 1967–1970 m. klebonas Gardamo Šv. Roko bažnyčioje, 1970–1973 m. Veiviržėnų Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčioje, 1973–1976 m. Švėkšnos Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčioje, 1976–1986 m. Salantų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčioje. Nuo 1986 m. iki mirties Palangos Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios altaristas. 2006 m. sausio 14 d. palaidotas Palangos bažnyčios šventoriuje.

Literatūra

Kazys Misius. Iš Salantų bažnyčios ir parapijos istorijos. - Salantų bažnyčia. Žemaičių praeitis. - Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2011. - T. 15. - P. 95.
Ona Ditkevičienė

Biografija

UAB „Dovainonių paukštynas“ vyr. buhalterė, 2004 m. direktorė.
1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Raseinių rajono skyriaus narė.
1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m. (LDDP sąraše) ir 2003 m. balandžio – birželio mėn. (LSDP) Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narė.
UMF Selfoss

Istorija

Ungmennafélag Selfoss žinomas paprastesniu  Selfoss pavadinimu, buvo įkurtas 1936 m. birželio 1 d. 
Užsiima įvariais spaortais (gimnastika, atletika, rankinis, dziudo, futbolas, plaukimas, tekvondo ir motokrosas). 
1955 m. buvo suburta futbolo komanda. Debiutinės rungtynės buvo sužaistos tik 1966 m. 
Nuo 1966 iki 1993 m. komanda žaidė 1. deild karla (antros pakopos pirmenybėse). Vėliau sekė nuopolis į žemesnius divizionus.
2009 m. tapo antros pakopos nugalėtojais ir iškovojo teisę dalyvauti elito diviziono kovose.
2010 m. pirmą kartą per klubo gyvavimo istoriją futbolo komanda varžėsi aukščiausioje šalies futbolo lygoje. Užėmė paskutinę, dvyliktą vietą ir iš elito diviziono iškrito į žemesnę pakopą.
2011 m. antroje pakopoje užėmę antrą vietą vėl gavo teisę žaisti elite.
2012 m. vėl dalyvavo aukščiausios futbolo lygos pirmenybėse. užėmė vienuoliktą vietą ir vėl iškrito į žemesnį divizioną.
Nuo 2013 m. žaidė antros pakopos pirmenybėse.
Gediminas Grybė

Biografija

1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas. Ūkininkas
1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos, 2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys. 
Vaikai: duktė Rasa, sūnus Karolis
Atžala (laikraštis)

Istorija

Išėjo 10 numerių. Tiražas 5000 egz. Redaktorė J. Marcišauskaitė.
Meranas

Istorija

Menhyrai ir kiti radiniai rodo, kad ši vietovė buvo apgyvendinta III tūkst. pr. m. e. Miesto istorija prasidėjo 15 m. pr. m. e., kai romėnai užėmė Adidžės slėnį ir įkūrė pakelės stotį Statio Maiensis.
Gyvenvietė pirmąkart paminėta kaip Mairania 857 m. Tirolio pilies grafai Meranui suteikė miesto titulą XIII a. ir padarė Tirolio grafystės sostine. Grafystė atiteko Habsburgams 1363 m., kai Tirolio grafienė Margarita atsisakė titulo. Austrijos kunigaikštis Frydrichas IV perkėlė Tirolio rūmus į Insbruką 1420 m. Nors Meranas išliko Tirolio oficialia sostine iki 1848 m., jis prarado svarbą kaip ekonomiškai svarbus miestas kelyje iš Vokietijos į Italiją. Pinigų kalykla buvo perkelta į Halą Tirolyje 1477 m.
Tirolio sukilimas 1809 m. prieš prancūzus vėl atkreipė dėmesį į Meraną. Netoliese valstiečių armija sumušė prancūzų ir bavarų karius, kol sukilimas nebuvo numalšintas. Po Pirmojo pasaulinio karo pagal Saint-Germain-en-Laye sutartį Meranas su Pietų Tiroliu atiteko Italijos karalystei.
2010 m. balandžio 12 d. purvo nuošliauža trenkėsi į traukinį 30 km nuo Merano ir užmušė 9, sužeidė 27 žmones.
Vileikos apskritis

Vileikos apskritis buvo Rusijos imperijoje. Centras – Vileika. Įkurta 1793 m., priklausė Minsko gubernijai, 1843 m. priskirta Vilniaus gubernijai.
Po Rusijos imperijos žlugimo priklausė Vakarų sričiai (brus. Заходняя вобласць) – 1917–1918 m., Baltarusijos TSR – 1919–1920 m. Vėliau atiteko Antrajai Lenkijos Respublikai.
Gyvenamoji vieta

Gyvenamoji vieta (teisėje) – teritorijos dalis, kurią žmogus laiko savo asmeninių, socialinių ir ekonominių interesų buvimo vieta .

Vaiko gyvenamoji vieta

Kartais nėra akivaizdu, kur ir su kuo turėtų gyventi vaikai. Taip būna vaiko tėvams nutraukus santuoką ar apsisprendus gyventi skyriumi (separacija). Ta pati problema iškyla, jei santuoka pripažįstama negaliojančia arba tėvai apskritai nėra susituokę. Jei tėvai dėl vaiko gyvenamosios vietos tėvai negali susitarti patys, tai sprendžia teismas. Spręsdamas jis privalo vadovautis vaiko interesais. Lietuvoje oficialiai siūloma atkreipti dėmesį, jog ikimokyklinio amžiaus vaikui gali būti geriau su motina ir jog vaiko interesų neretai neatitinka įvairių religinių sektų propaguojamos apeigos ir gyvenimo būdas [4]. Į paties vaiko norus atsižvelgiama tik tada, jei jis teismui pasirodo pakankamai tam subrendęs (skirtingai nuo kai kurių kitų šalių, griežta amžiaus riba Lietuvoje nenustatyta). Rusijos teismų praktikoje vaiko gyvenamoji vieta 90 % atvejų nustatoma kartu su motina.
Nasrėnai

Aplinkinės gyvenvietės

ŠalynasKlausgalvaiSkaudaliai – 3 km
Kalnalis – 3 km
TinteliaiKŪLUPĖNAI – 4 km
Kūlsodis

Etimologija

Nasrėnų vardas kildinamas nuo žodžio nasrai. Pasakojama, kad puldami Imbarės pilį kryžiuočiai tarp Salanto ir Kūlupio įsikūrusiame kaime pakliūdavo į pilies gynėjų paspęsta pasalą – tartum į žemaičių nasrus.
Rašytiniuose šaltiniuose kaimo vardas pirmąkart užrašytas sen.rus. Носры. Vėliau rašomas rus. Ностраны, Настраны, lenk. Nastrany, liet. Nastrėnai, Nasrėnai, žem. Nasrienā.
Dusetų hipodromas

Dusetų hipodromas – hipodromas, esantis Dusetose (Zarasų rajonas). Dusetų hipodrome vyksta garsiosios Sartų lenktynės, kuriose lenktyniauja ristūnai žirgai. Jose dalyvauja geriausi visos Lietuvos, taip pat ir užsienio vadeliotojai. Dėl pavojingai plono ledo lenktynės rengiamos ne ant Sartų ežero, o ne mažiau slidžiame elipsės formos 1600 m ilgio bendrovės "Sartų žirgynas" hipodrome.

Įranga

Ant hipodromo tako išlietas dirbtinis ledas, rezultatams fiksuoti sumontuota šveicariška įranga. Įrengta tarptautinius standartus atitinkanti tribūna, apsauginė tvora, teisėjų namelis. Hipodromo rekonstrukcijos darbai 2004-2005 metais kainavo maždaug ketvirtį milijono litų.
Lieporiai (kaimas)

Geografija

Šiaurėje ribojasi su Gytariais, rytuose su Lieporiais ir Gegužiais, pietuose su Šlepkais, vakaruose su Beržyne. Greta kaimo teka Šventupis (Genupis).Saugomos Lieporių liepos.

Istorija

Kaimas žinomas nuo 1526 m., kai jis ir jo gyventojai buvo padovanoti Šiaulių bažnyčiai. 1923 m. kaimas, kuriame gyveno 111 vyrų ir 128 moterys priskirtas Šv. Jurgio bažnyčios parapijai.
Pirmojo pasaulinio karo metais prie kaimo vyko nuožmios kautynės, kuriose žuvo apie 400 rusų (duomenys netikslūs) ir 280 vokiečių kareivių. Jie palaidoti kaimo viduryje Brolių kapuose.
Antrasis pasaulinis karas taip pat kaimo gyventojams atnešė daug nelaimių, nes kelias savaites ties juo laikėsi frontas. Didžioji kaimo dalis buvo sudeginta.

Infrastruktūra

Archeologija rodo gyvenvietę šiose vietose buvus jau VI–IX a. Šiaulių Aušros muziejaus darbuotoja Birutė Salatkienė greta gyvenvietės atkasė kelias geležies lydimo krosnis, kuriose buvo lydoma balų rūda.
Kaimo pakraštyje 1950 m. buvo įrengtas Šiaulių civilinis aerodromas. Vėliau jis dar buvo naudojamas kolūkio reikalams, bet pradėjus statyti Šiaulių miesto pietinį gyvenamąjį rajoną, perkeltas į Barysius prie Meškuičių. 1950–1988 m. į kaimą kursavo miesto autobusai.
Išplatinus kelio atkarpą Šiauliai-Bubiai ir nutiesus miesto vakarinį aplinkkelį kaimo ribose nutiesta satelitinė gatvė. Yra degalinė, parduotuvė, buvo pradžios mokykla.
Probištipas

Istorija

Nuo romėnų laikų miestas garsėja kalnakasyba ir mineraliniais vandenimis.
Henrik Jankovski

Biografija

1948 m. pradėjo lankyti pradinę mokyklą, 1953 m. – Gojaus septynmetę mokyklą, 1956 m. įstojo į Vilniaus agrozootechnikumą, kurį baigė su pagyrimu ir įgijo zootechniko specialybę. 1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas, 1975 m. neakivaizdžiai baigė Maskvos Visasąjunginį žemės ūkio institutą ir įgijo ekonomisto specialybę. 1990 m. apgynė disertaciją, 1993 m. suteiktas agrarinių mokslų daktaro vardas.
1965–1970 m. Trakų rajono Miciūnų kolūkio pirmininkas, 1970 m. Strėvos kolūkio pirmininkas, 1973–1992 m. Tado Kosciuškos kolūkio pirmininkas, 1992–2000 m. Trakų rajono Šklėrių žemės ūkio bendrovės vadovas, bendros Lietuvos – Lenkijos įmonės „Slotra“ direktorius, 2000–2003 m. Trakų rajono laisvalaikio organizavimo centro darbų saugos specialistas. 2003–2007 m. ir 2007–2008 m. Trakų rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
Nuo 1994 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcijos Trakų rajono skyriaus narys, Trakų skyriaus pirmininkas.
1990–1995 m. Trakų rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys. 
Sutuoktinė Teresa, vaikai Robert, Renata.
Lietuvos skautų spauda

Lietuvos skautų spauda – periodiniai leidiniai, skirti skautams – vaikams ir jaunuoliams, organizuotiems pagal tam tikrą nemokyklinio auklėjimo sistemą.

Skautai Lietuvoje

Lietuvoje prieš Pirmąjį pasaulinį karą veikė rusų ir lenkų skautų organizacijos. Pirmosios lietuvių skautų organizacijos susikūrė Petro Jurgėlos iniciatyva Voronežo lietuvių gimnazijoje 1917 m. ir Vilniaus lietuvių gimnazijoje 1918 m. Vėliau skautų organizacijos susikūrė Kaune, Panevėžyje, Šiauliuose, Vilkaviškyje, Marijampolėje. Joms daugiausia priklausė moksleiviai. 1922 m. sudaryta Lietuvos skautų asociacija (LSA). 1930 m. Lietuvos vyriausybė LSA pertvarkė į Lietuvos skautų sąjungą (LSS), kurios šefu tapo Antanas Smetona. 1939 m. pabaigoje Lietuvoje buvo apie 15 000 skautų.

Spauda

Pirmasis lietuvių skautų leidinys buvo žurnalas „Skautas“, pasirodęs 1922 m. 1923 m. jį pakeitė žurnalas „Skautų aidas“, nuo 1923 m. leistas kaip LSA organas, vėliau, iki 1940 m. – LSS organas. Žurnalas turėjo 3 priedus: žurnalus „Skautų vadas“, „Skautų aidas Mūsų mažiesiems“ ir „Skautybė“. 1924–1928 m. Panevėžyje nereguliariai ėjo žurnalas „Skautų žodis“, jo išleista 12 numerių, iš pradžių šapirografuotų. 1929–1940 m. Kaune buvo leidžiamas žurnalas skaučių vadovėms „Vadovė“.
Įvairiuose Lietuvos miestuose trumpai ėjo ir laikraščiai: 1923 m. Šiauliuose – „Jaunas skautininkas“, 1928–1929 m. Telšiuose – „Žemaičių skautas“, 1930 m. Rokiškyje – „Liepsnojantis laužas“, 1929–1930 m. Marijampolėje, 1934 m. Vilniuje ir 1937 m. Šilutėje – „Budėk“, 1938 m. Kaune – „Stovyklaujame“ ir „Stovyklos aitvaras“.
Po Antrojo pasaulinio karo periodinius leidinius leido lietuvių skautų organizacijos, veikusios Vakarų Vokietijoje karo pabėgėlių stovyklose (žurnalus „Skautų aidas“ bei „Gairės“, daugybę biuletenių ir laikraštėlių), taip pat JAV, Kanadoje, Didžiojoje Britanijoje, Australijoje. JAV lietuviai nuo 1964 m. leidžia žurnalą „Skautų aidas“, nuo 1970 m. Čikagoje – Lietuvių skautų sąjungos vadovybės biuletenį „Skautija“; nuo 1951 m. eina skautiškos minties žurnalas „Mūsų Vytis“.
1990 m. Lietuvoje atkurta Lietuvos skautų sąjunga ėmė leisti mėnrašų (žurnalą) jaunimui „Skautų aidas“. 1991–1992 m. Vilniuje ėjo Skautų dr. J. Basanavičiaus akademinės draugovės informacinis laikraštėlis „Laužas“.
Orinta Leiputė

Biografija

1988 m. baigė Kauno 42–ą vidurinę mokyklą, 1992 m. Marijampolės aukštesniosios pedagoginės mokyklos Kauno filialą, ikimokyklinės įstaigos pedagogė. 1998 m. Klaipėdos universiteto Pedagogikos fakultete baigė vaikystės pedagogiką, bakalaurė. 2000 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos edukologijos magistrė, 2004 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos doktorantė. 1996 m. įgijo vyriausiosios darbų mokytojos kvalifikacinę kategoriją, 2000 m. I vadybinę kategoriją.
1991 m. Kauno 46–os vidurinės mokyklos (iki 2005 m. „Aukuro“ vidurinė mokykla) mokytoja, 1992 m. Kauno apskrities ugdymo ir globos centro vaikų veiklos organizatorė, 1993 m. darbų instruktorė, Kauno m. vaikų globos namų „Viltis“ darbų instruktorė, 1999 m. Kauno vaikų ir jaunimo globos namų vyr. auklėtoja, 2000 m. Kauno apskrities ugdymo ir globos centro direktoriaus pavaduotoja bei nuo 2000 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos Kinoantropologijos ir sporto raidos katedros lektorė.
1994 m. Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos, 1996 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno skyriaus narė, 1996 m. Lietuvos sakaliukų sąjungos Kauno skyriaus vadovė, Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Kauno klubo pirmininkė, LSDMS pirmininkės pavaduotoja, nuo 2004 m. LSDP tarybos narė. Nuo 2009 m. vasario 7 d. LSDP Kauno skyriaus pirmininkė.
2002 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos studentų mokslinės draugijos tarybos narė, politikių klubo „Milda“ narė, nuo 2005 m. klubo prezidentė. Lietuvos Respublikos Seimo narės Birutės Vėsaitės visuomeninė padėjėja.
2007–2011 m. ir 2011–2012 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė. 
2012–2016 m. Seimo narė. 
2016 m. Kauno miesto mero patarėja jaunimo reikalų, kultūros, švietimo, sporto ir seniūnijų veiklos klausimais. 
2017 m. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos (LSDMS) pirmininkė.
Reino krioklys

Reino krioklys (vok. Rheinfall) – Reino upės krioklys ties Šafhauzenu (Šveicarija), vandeningiausias krioklys Europoje.
Krioklys yra 150 metrų pločio ir 23 metrų aukščio. Vidutinė tėkmė – 700 kubinių metrų vandens per sekundę (maždaug 100–200 kubinių metrų žiemą ir apie 700–1000 vasarą). Susiformavo maždaug prieš 17 000 metų.
Vytautas Markauskas

Vytautas Markauskas (g. 1954 m. rugpjūčio 25 d. Kareivonyse, Kaišiadorių raj.) – TSRS ir Lietuvos kariuomenės karininkas, pulkininkas.

Biografija

1976 m. baigė Vilniaus aukštąją priešlėktuvinės gynybos mokyklą, 1988 m. Leningrado Užnugario ir transporto karo akademiją.
1976–1979 m. tarnavo radiolokacijos centruose Smolenske, 1979–1983 m. – priešlėktuvinės gynybos dalinio vadu Šaikovskoje (Kalugos sritis), 1983–1985 m. – radiolokacijos centro vado pavaduotojas Vyšnij Voločioke (Kalinino, dab. Tverės sritis). 1988 m. zenitinio raketinio, 1988–1991 m. – pėstininkų pulko vado pavaduotojas užnugario reikalams Blagoveščenske (Amūro sritis). 1992 m. inžinierius ekonomistas Vilniuje. 1992–1998 m. Krašto apsaugos mokyklos (nuo 1994 m. – Lietuvos karo akademija) dėstytojas, 1994 m. pulkininkas. 1998–2001 m. Krašto apsaugos ministerijos Aprūpinimo departamento direktorius. Nuo 2003 m. Lietuvos Respublikos Valstybės kontrolės valstybinis auditorius.
FIFPro

Trumpa istorija

1965 m. gruodžio 15 d. Paryžiuje susitiko Prancūzijos, Škotijos, Anglijos, Italijos ir Olandijos žaidėjų asociacijos, siekiančios įsteigti tarptautinę futbolininkų federaciją. 1966 m. birželio antroje pusėje Londone, prieš pat pasaulio čempionato pradžią, įvyko pirmasis FIFPro kongresas.

Lietuva ir FIFPro

2018 m. FIFPro išplatino pranešimą apie Kauno Stumbro komandą, kad vėluoja futbolininkų atlyginimai, futbolinikų kontraktai yra vienpusiški ir neatitinka standartų, o žaidėjai kalbėję su spaudos atstovais yra grąsinami nuobaudomis. FIFPro ragino UEFA bei LFF imtis rimtesnių priemonių kad būtų išvengta netinkamo elgesio su žaidėjais, kurie dalyvauja šių organizacijų organizuojamose varžybose. Žurnalas The New York Times apibūdino FC Stumbras kaip klubą kurio veikla sutvarkyta taip kad vienintelis tikslas būtų pasipelnyti iš žaidėjų, o Lietuvos futbolą kaip futbolininkų perėjimų ekosistemos dugną.

Apdovanojimai

Nuo 2005 m. FIFPro inicijavo geriausios metų viso pasaulio vienuolikės, pavadintos „FIFPro World XI“ rinkimus. Visi profesionalūs futbolo žaidėjai buvo prašomi išrinkti vieną vartininką, keturis gynėjus, tris saugus ir tris puolėjus. 2009 m. apdovanojimo pavadinimas pasikeitė į „FIFA FIFPro World XI“.
Nuo 2005 m. Iki 2008 m. FIFPro taip pat buvo renkamas FIFPro pasaulio metų žaidėjas. Nuo 2009 m. „FIFPro“ metų žaidėjo rinkimas susijungė su „FIFA pasaulio metų žaidėju“, o nuo 2010 m. su Prancūzijos futbolo „Ballon d’Or“ į vieną apdovanojimą – „FIFA Ballon d’Or“.
Plankiai

Istorija

XX a. pr. buvo Ivanauskams priklausęs Plankių dvaras Pagirių valsčiuje.
Göteborgs FF

Istorija

1897 m. rugpjūčio 20 d. įkurtas klubas. 
Pastaruoju metu žaidė šeštos pakopos pirmenybėse.
Valkininkų mūšis

Priežastys

1694-97 metais prasidėję atviri nesutarimai tarp LDK didikų Sapiegų ir bajoriškos opozicijos apogėjų pasiekė 1697 m., kada buvo priimtas „teisių sulyginimo“ (koekvacijos) įstatymas, juo buvo susiaurintos Sapiegų turėtų LDK didžiojo etmono ir iždininko urėdų teisės. Situaciją dar labiau komplikavo ir naujojo išrinkto ATR valdovo opozicija Sapiegoms.
Sąlygos kariniam konfliktui susiformavo, kai Sapiegos atsisakė patenkinti Valkininkų konfederacijos reikalavimus, suformuluotus Vilniaus vyskupo Konstantino Kazimiero Bžostovskio.

Mūšio eiga

Valkininkuose paskelbus konfederaciją, kariuomenei vadovavo generalinis pulkininkas (naujai sukurta pareigybė) kunigaikštis Mykolas Servacijus Višnioveckis ir Žemaičių seniūnas Grigalius Antanas Oginskis. Ją sudarė apie 4 tūkst. karių.
Sapiegų pajėgos, atsiųstos iš Vilniaus, buvo ženkliai mažesnės, tik apie 2 tūkst. kareivių. Joms vadovavo LDK didysis žirgininkas Mykolas Pranciškus Sapiega, Vilniaus vaivados ir LDK didžiojo etmono Kazimiero Jono Sapiegos sūnus.
Mūšis truko kelias valandas, buvo panaudotos patrankos, abiejų pusių nuostoliai siekė kelis šimtus žmonių, bajorų ir kareivių. Tarp sužeistųjų buvo LDK didysis iždininkas Povilas Benediktas Sapiega. Po mūšio Mykolas Pranciškus Sapiega buvo paimtas į nelaisvę, vėliau Valkininkų pranciškonų vienuolyne nužudytas.

Pasekmės

Valkininkų konfederacijos aktu iki tol LDK valdyme dominavę Sapiegos buvo paskelbti bešloviais (žr. infamija), o jų giminei priklausę dvarai konfiskuoti.

Literatūrinis požiūris

Balys Sruoga yra parašęs istorinę dramą „Kazimieras Sapiega“, joje Sapiegų giminę jis vaizdavo kaip kovotojus už LDK savarankiškumą, tačiau istoriniu požiūriu, ši kūrinio interpretacija nėra tiksli.