google/wiki40b huggingface dataset:
Auksūdžio II senosios kapinės

Kapinės

Neveikiančios. Įrengtos aukštumos pakraštyje ir vakarų šlaite, besileidžiančiame į Kulšės upelio slėnį. Buvusios netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 55 m ilgio ir 46–56 m pločio. Laidojimo žymių ir memorialinės mažosios architektūros statinių nėra. Teritorija ariama, šiaurės rytų kampe auga pušis.
Teritorijos plotas – 0,28 ha, perimetras – 212 m.

Istorija

Įkurtos XVI a. Laidoti kitapus Kulšės upelio buvusio Pelėkių palivarko gyventojai. Palivarkas priklausė Laukžemės dvarui, kurio savininkai buvo kilę iš Kuršo hercogystės vokiečių baronų, išpažinę evangelikų liuteronų tikėjimą. Vietos gyventojai dvarininkus liuteronus ir jiems pavaldžius valstiečius pravardžiavoleišiais, todėl kapinės buvo pavadintos Leišių kapais, Leišių kapeliais. Be to, jos vadintos Laukžemės kapais. Šį vardą gavo todėl, kad veikė Laukžemės dvarui priklausančioje žemėje, kuri prie Auksūdžio kaimo priskirta XX a. žemės ir administracinio-teritorinio pavaldumo reformų metu.
XX a. I pusėje kapinės priklausė ūkininkui Petrui Stonkui. 1937 m. jose dar stovėjo vienišas medinis monumentalus kryžius, augo keletas medžių ir krūmų. 1975 m. teritorija numelioruota: medžiai išrauti, kapinės suartas, per jas nutiesta melioracijos tranšėja. Vykdant žemės judinimo darbus buvo randama žmonių kaulų.

Tyrimai

Žvalgė: 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1991 ir 2013 m. – Julius Kanarskas, 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).

Kartografavo: 1974–1976 m. – Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1992 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas.
1991 m. rasta žmogaus kaukolės ir kaulų fragmentų, 2 geležinės kaltinės vinys su plokščiomis galvutėmis, šiaurės rytiniame pakraštyje virš žvėrių urvų 70 cm gylyje aptiktas apardytas griautinis kapas, kuriame mirusysis palaidotas galva į pietryčius.
Italijos pretorinė prefektūra

Raida

Prefektūra buvo įkurta 337 m., po Konstantino mirties, kuomet trys jo sūnūs pasidalino imperiją į tris prefektūras, kurios susidėjo iš diecezijų. Iš pradžių prefektūrai priklausė Afrikos, Italijos, Panonijos, Dakijos ir Makedonijos diecezijos (pastarosios dvi iki maždaug 327 m. buvo apjungtos į Mezijos dieceziją), taigi apėmė ne tik valdas Afrikoje ir Italijoje, bet ir didžiąją dalį Balkanų pusiasalio. 
347 m. teritorijos Balkanuose (3 diecezijos) buvo atskirtos kaip Ilyrijos pretorinė prefektūra. Jos prefektu 347-352 m. buvo Vulkajus Rufinas. 361 m. naująją prefektūrą panaikino Julianas, o 375 m. Gracianas atkūrė. Dėl jos teritorijos varžėsi abi imperijos pusės, kol galiausiai 395 m. padalinus Romos imperiją į dvi dalis, Italijos prefektūra priskirta Vakarų Romos imperijai, ir ji gavo valdyti Panonijos dieceziją iš Ilyrijos prefektūros.
476 m. žlugus Vakarų Romos imperijai, prefektūros teritorijas ėmė kontroliuoti Odoakras, o 493 m. - Ostgotai. Užkariautojai paliko senąją Romos administracinę sistemą, kartu ir prefektūrą. Tik ji neteko savo valdų Afrikoje, Korsikos ir Sardinijos. 553 m. po Gotų karo Justinianas susigrąžino Italijos prefektūrą, ir taip ji tapo Rytų Romos imperijos dalimi. 568 m. didžiąją dalį prefektūros nukariavo Langobardai, kurie jos nebeatkūrė. Likusias prefektūros teritorijas, likusias Rytų Romai, Justinianas 584 m. pavertė Ravenos egzarchatu.
Dinamo stadionas (Minskas)

Istorija

Pastatytas 1934 m. Atidarytas tų pačių metų birželio 12 d. 1939 m. išplėstas. Stadionas buvo sunaikintas Antrojo pasaulinio karo metu. 1947–1954 m. perstatytas. 1978–1980 m. renovuotas 1980 m. vasaros olimpinėms žaidynėms. 
Iki 2008 m. stadione namų rungtynes žaidė FK Dinamo Minsk. Kasmet, nuo 1992 m. (išskyrus 2002 ir 2011 m.) vyksta Baltarusijos futbolo taurės finalinės rungtynės.
Baltija (Klaipėda)

Istorija

Ilgą laiką šis rajonas nebuvo pilnai užstatytas ir atrodė visai kitaip negu dabar.
1968 m. gyvenamieji pastatai buvo tik prie Minijos gatvės. Šiaurinėje dalyje, tarp Sulupės (tada Penkmečio) ir Minijos gatvių, buvo bendrabučių kvartalas iš penkių namų, dvi mokyklos (prie Sulupės ir Naikupės (tada Nachimovo) gatvių su stadionu tarp jų, pietinėje pusėje – keletas keturaukščių gyvenamųjų namų prie Minijos ir Sulupės gatvės, paštas Naikupės gatvėje ir viskas, jei neskaityti ilgų vienaukščių medinių barakų eilės, išsidėsčiusios vietoj dabartinių daugiabučių Nidos gatvėje. Tarp barakų ir Minijos gatvės buvo ir dabartinis turgelis. Į šiaurę nuo bendrabučių kvartalo, prie Minijos gatvės, buvo universalinė parduotuvė, o arčiau Naikupės gatvės – maisto parduotuvė. Pagrindinę mikrorajono gyventojų dalį sudarė bendrabučių ir barakų gyventojai.
Baltijos prospektas 1968 m. dar nebuvo sujungtas su Minijos gatve ir į šiaurę nuo XV vid. m-los (dabar Vydūno gimnazija), plytojo didžiulė, besitęsianti iki Taikos prospekto, vietomis pelkėta, plati pieva. Pelkės, taip pat, tęsėsi tarp mokyklų bei Taikos prospekto, beveik iki Naikupės gatvės, o kur dabar stovi Naujoji apaštalų bažnyčia, ten augusiame medyje, lizdą buvo susisukęs gandras. Prie Taikos prospekto tada nebuvo jokių pastatų.
 Rajonas augti pradėjo 8-ojo dešimtmečio pradžioje: sausesnėje pievos dalyje, į rytus nuo XV vid. m-los pradėti mokyklos internato (dabar „Gilijos“ pradinė m-la) statybos darbai. 1982 m. prie Taikos prospekto buvo užbaigti „Žvejų rūmai“.
Rajono užstatymas daugiabučiais prasidėjo taip pat 8-ame dešimtmetyje, kai buvo nugriauti barakai ir jų vietoj pastatyti daugiabučiai. Tuo pačiu, šalia jų, buvo pratęsta Nidos gatvė. Bet pieva vis dar išliko neužstatyta. Jos laikas atėjo 9-ame dešimtmetyje, kai buvo nutiesta Baltijos prospekto atkarpa iki Minijos gatvės. Nuo tada pradėti statyti daugiabučiai gyvenamieji namai prie Baltijos prospekto.

Įstaigos

Rajone yra keletas valstybinių įstaigų: Klaipėdos turto registrų centras, „Lietuvos draudimas“, paštas.

Ekonomika

Įvairių nedidelių parduotuvių, aptarnavimo įmonių ir turgelis yra Minijos gatvėje, bet didelis prekybos centras vis tik yra Taikos prospekte. Gyvenantys vakarinėje mikrorajono dalyje, taip pat, naudojasi, greta esančių, Poilsio ir Žvejybos uosto mikrorajonų parduotuvėmis bei paslaugų įmonėmis.

Kultūra ir religija

Prie Taikos prospekto yra Klaipėdos savivaldybės kultūros centras „Žvejų rūmai“. Prie Taikos prospekto – Naujoji apaštalų bažnyčia.

Švietimas ir ikimokyklinis ugdymas

Baltijos mikrorajone yra trys bendrojo ugdymo mokyklos: Vydūno gimnazija, Ievos Simonaitytės pagrindinė mokykla ir „Gilijos“ pradinė mokykla.

Sportas

Rajone yra įsikūręs Klaipėdos „Viesulo" sporto centras. Šalia esančiame stadione treniruojasi ir rungtyniauja Klaipėdos regbio komanda.
Anny Duperey

Biografija

Jos tėvas buvo fotografas. Jis kartu su žmona mirė namuose apsinuodiję dūmais, kuomet Anny buvo 8 metai. Ją augino senelė ir teta iš tėvo pusės. 1964 m. ji persikėlė į Paryžių, kur tapo modeliu ir tuo pačiu vaidino teatre. Po pasirodymo TV filme „L‘examen de passage“ režisierius Jean-Luc Godard suteikė jai vieną pagrindinių vaidmenų komedijoje „2 ou 3 choses que je sais d‘elle“ (1967). Vėlesni jos vaidmenys taip pat buvo lengvo stiliaus filmuose, kol Alain Resnais pakvietė ją vaidinti biografinėje dramoje su Jean-Paul Belmondo „Stavisky...“ (1974). Po vaidmens komedijoje „Un éléphant ça trompe énormément“ (1976) Anny sulaukė galimybės pasirodyti ir Holivude – dramoje su Al Pacino „Bobby Deerfield“ (1977).
Daug vaidmenų atlieka ne tik kine, bet ir televizijoje. 1976 m. išleido romaną „L‘admiroir“ ir vėliau parašė kelioliką knygų, kurios Prancūzijoje tapo bestseleriais.

Šeima

Anny turėjo jaunesnę seserį Patriciją, kuri mirė 2009 m.
18 metų gyveno su aktoriumi Bernard Giraudeau, su kuriuo susilaukė 2 vaikų: sūnaus Gael (g. 1982 m.) ir dukters Saros, kuri tapo aktore.
Monklova

Istorija

Monklova įkurta 1577 m. Kolonijiniu laikotarpiu buvo Nueva Ekstremaduros regiono sostine. 1828 m. Monklova buvo Koahuilos sostine, bet vėliau ši perkelta į Saltilją.
Biržų valsčius

Biržų valsčius buvo šiaurės Lietuvoje, pasienyje su Latvija. Centras – Biržai.
Michael Faraday

Biografija

M. Faradėjus gimė Newington Butts vietovėje prie Londono (šiuo metu – Londono dalis) gausioje kalvio šeimoje. Jau paauglystėje nuo 1805 m. pradėjo dirbti knygrišio pameistriu. 1812 m. pradėjo lankyti žinomo anglų chemiko, profesoriaus H. Davy paskaitas, kurias savarankiškai užrašinėjo. 1813 m. tapo H. Davy asistentu ir tais pat metais jie kartu išvyko į dvejus metus trukusią kelionę po Europos mokslo centrus. 1821 m. sausio 12 d. M. Faradėjus vedė Sarą Barnard. Nors buvo susituokęs, tačiau vaikų neturėjo. Nuo 1835 m. su pertraukomis sunkiai sirgdavo, kaip manoma, dėl gyvsidabrio garų, naudotų eksperimentų metu, poveikio. 1858 m. dėl sveikatos problemų atsistatydino iš daugumos pareigų.

Mokslinė veikla

1816 m. pradėjo publikuoti savo mokslo darbus. 1821 m. sukūrė pirmą laboratorinį elektros variklio modelį. Nuo 1825 m. Londono Karališkojo instituto laboratorijos vadovas. M. Faradėjus 1825 m. šviečiančiosiose dujose atrado benzeną C₆H₆ – paprasčiausią aromatinį angliavandenilį. 1831 m. atrado elektromagnetinę indukciją ir suformulavo Faradėjaus indukcijos dėsnį. 1832 m. Londono Karališkoji draugiją M. Faradėjų skyrė aukščiausią apdovanojimą –  Copley medalį. Jis pirmasis pavartojo elektrinio bei magnetinio lauko sąvokas, iškėlė mintį apie elektrinių, magnetinių ir šviesos reiškinių sąryšį. Jo atrastu elektromagnetinės indukcijos reiškiniu grindžiamas visas elektrotechnikos ir radiotechnikos mokslas. 1833–1834 m. tyrinėdamas druskų, bazių ir rūgščių elektrinį laidumą suformulavo du elektrolizės dėsnius, pavadintus Faradėjaus elektrolizės dėsniais. Nuo 1833 m. – Chemijos katedros profesorius. Išrado voltmetrą. Faradėjus studijavo magnetinį lauką gaubiantį laidininką, nešantį nuolatinę elektros srovę, ir nustatė pagrindinę magnetinio lauko sąvoką fizikoje. 1845 m. atrado, kad stiprus magnetinis laukas gali sukti šviesos poliarizacijos plokštumą ir suformulavo Faradėjaus reiškinį. 1862 m. iškėlė hipotezę, kad magnetinis laukas gali pašalinti spektrines linijas. Hipotezę 1897 m. patvirtino Nyderlandų fizikas P. Zeeman, už šį atradimą apdovanotas Nobelio fizikos premija. M. Faradėjus buvo puikus eksperimentatorius – jo moksliniuose dienoraščiuose aprašyta daugiau nei 16 000 bandymų.
Ningišzidas

Ningišzidas (šum.  = NIN.GIŠ.ZI.DA 'tyrojo medžio viešpats'?) – šumerų mitologijos chtoniška dievybė, laikoma požemių dievo Ninazu sūnumi. Jo nuolatinis epitetas – „tolimosios žemės patarnautojas“. Pasakojime apie Gilgamešo mirtį, herojus, patekęs į požemių karalystę, sutinka Ningišzidą ir Dumuzį.
Šumerų tekste, skirtame Ūrnamui, Ningišzido žmona laikoma Azimuja, o Lagašo panteone – Geštinana. Ningišzidas laikomas piktųjų demonų, nutremtų požemiuosna, sargu, Anu dangiškųjų vartų sergėtoju (akadų mite apie Adapą). Ningišzidą simboliškai atstovauja raguotoji gyvatė. Viename iš Gudėjos cilindrinių atspaudų vaizduojama, kaip Ningišzidas, Gudėjos sergėtojas, veda jį į Enkio sostą.
Ningišzido žvaigždynas – Hidra. Neatmestina, kad Ningišzidas, kaip ir jo tėvas Ninazu, taip pat yra dievas–gydytojas, mat gyvatės ir chtoninės vegetacijos galios nuo seno sietos su gydymu.
Karštoji tamsioji medžiaga

Karštoji tamsioji medžiaga – hipotetinė tamsiosios medžiagos forma, kuri susideda iš dalelių, kurios juda ultrarealityvistiniais greičiais. Geriausias tokio apibūdinimo pavyzdys yra neutrinas.
Neutrinai turi labai mažą masę ir nedalyvauja dviejose iš keturių fundamentaliųjų sąveikos rūšių (elektromagnetinės sąveikos bei stipriosios sąveikos). Jie sąveikauja silpnosios sąveikos jėgomis, bei gravitacinėmis jėgomis.
Dėl silpnos šių jėgų prigimties, jas sunku aptikti. Yra kelios observatorijos, kurios studijuoja neutrinus. Viena iš jų: Super-Kamiokande neutrinų laboratoriją Japonijoje.
Tamsioji medžiaga yra medžiaga, kuri negali būti aptikta naudojant elektromagnetinę spinduliuotę. Tai sąlygoja paaiškinimą, kaip spiečiai ir superspiečiai formuojasi iš galaktikų po Didžiojo sprogimo. Duomenys iš galaktikos sukimosi kreivės rodo, kad apie 90% galaktikos masės nėra įskaityta.
Tai gali būti aptinkama naudojant gravitacinį efektą. Karštos tamsiosios medžiagos hipotezė negali paaiškinti, kaip atskiros galaktikos, susidarė po didžiojo sprogimo.
Mikrobangų foninės spinduliuotės matavimai, kurie buvo labai tiksliai atlikti naudojant COBE palydovą nustatė, kad greitai judančios dalelės negali sulipti dėl silpnos traukos į pradinius struktūrinius blokus.
Norint paaiškinti, retąją Visatos struktūrą, yra būtina remtis šaltosios arba karštosios tamsiosios medžiagos teorija. Karštoji tamsiosioji medžiaga šiomis dienomis yra aktuali diskusijų tema, kai apskritai kalbama apie tamsiąją medžiagą ir jos teorijas.
Pomirtinis gyvenimas

Pomirtinis gyvenimas (taip pat požeminis pasaulis, mirusiųjų karalystė) – teorinė idėja, kad žmogaus siela (sąmonė) tebeegzistuoja po fizinės kūno mirties. Tai gali būti suvokiama ir kaip transcendentinė erdvė, ir kaip reali vieta. Idėja apie pomirtinį pasaulį ar kitokias egzistencijos po mirties formas sutinkama praktiškai visuose tikėjimuose ir kultūrose.
Abraominėse religijose (krikščionybėje, islame, judaizme) tikima, kad po mirties siela atsiskiria nuo kūno ir patenka į vieną iš dviejų pomirtinių erdvių – Rojų arba Pragarą (dalyje krikščioniškų srovių dar išskiriama tarpinė erdvė – skaistykla). Dieviškojo teismo metu nusprendžiama, kurios sielos patenka į Rojų ir būna greta Dievo, o kurios patenka į Pragaro kančias. Žydų sekta Sadukiejai tikėjo Dievu, bet netikėjo pomirtiniu gyvenimu.
Indijos religijose (hinduizme, sikhizme, džainizme) tikima reinkarnacija – mirusiojo siela patenka į naują kūną ir pamiršta buvusį gyvenimą. Budizme panaši koncepcija yra atgimimas. Persikūnijimas priklausąs nuo buvusių gyvenimų (karmos) – kuo geresnis žmogus buvo, tuo geresnes sąlygas gaus naujame gyvenime, o gyvenę netinkamai gali persikūnyti į gyvūną, patirti kančias. Toks persikūnijimų ratas vadinamas samsara, o tikinčiojo tikslas yra galiausiai persikūnyti į Dievą (mokša) arba (budizme) pasiekti nirvaną.
Senovės egiptiečių tikėjime mirusiojo siela keliauja į mirusiųjų kraštą Aaru. Ten Ozyris sveria mirusiojo širdį – jei ji lengvesnė už plunksną, siela keliauja tolyn, o jei sunkesnė – atiduodamas demonui Amit. Egiptiečiai taip pat tikėjo prisikėlimu iš mirusiųjų, todėl atlikdavo mumifikaciją, prie mirusiojo palikdavo Mirusiųjų knygą. Senovės graikai tikėjo, kad po mirties siela, Hermio padedama, keliauja į mirusiųjų pasaulį – Hadą. Į jį savo valtimi per Stiksą plukdo Charonas. Ten mirusiojo siela teisiama ir patenka į Eliziejų, Hadą arba Tartarą. Panašiai pomirtinis gyvenimas suvoktas ir skandinavų mitologijoje – jis skirstytas į Valhalą (išrinktųjų karalystę), Helą (daugumos atilsio vietą) ir Niflhelą (kančių vietą nusidėjėliams). Senovės lietuvių mitologijoje dausos minimos kaip protėvių buveinė, kurioje gyvena mirusių vėlės bei žiemoja paukščiai.
Įvairiuose pagoniškuose, ezoteriniuose tikėjimuose, gamtos kultuose, nereliginiuose tikėjimuose dažnai egzistuoja sielos persikūnijimo į gamtos tvariniją, kosmoso objektus idėja arba tikėjimas pomirtiniais pasauliais.
Moksliniu požiūriu, nėra jokių įrodymų, kad po smegenų mirties žmogaus sąmonė kažkokia forma išlieka. Tokia būsena vadinama amžinąja užmarštimi. Šiam požiūriui oponuojama pasitelkiant  apymirtines patirtis, patirtas išgyvenusiųjų klinikinę mirtį. Kita vertus, paprastai pastarosios patirtys laikomos haliucinacijų, vaistų, pakitusios sąmonės būsenos padariniais.
Nominalas

Nominalas – skaitinė vertė, nurodanti vertę ar galingumą.

Banknotų ir monetų nominalai

Banknoto ar monetos nominalas yra banknote ar monetoje pinigų išleidėjo (emitento) nurodyta pinigų kiekio vertė, kurią banknotas ar moneta atstovauja cirkuliuodami pinigų apyvartoje.
Monetų nominalas ne visada atitinka tikrąją monetos vertę. Apyvartoje esančių mokėjimo monetų nominalas ir vertė paprastai atitinka vienas kitą. Tuo tarpu kaupiamųjų monetų (bullion coins) vertė paprastai gerokai didesnė už ant pačių monetų nurodytus nominalus, kurie dažniausiai būna simboliniai. Pvz., Trojos uncijos (31,1 g) svorio Amerikos auksinis erelis (American Gold Eagle) 2006 m. liepos 17 d. buvo vertas 670 JAV dolerių, nors ant monetos užrašytas nominalas yra 50 JAV dolerių.
Nominalas neatitinka kolekcinės vertės, ši paprastai žymiai viršija nominalinę vertę. Tai būdinga senovinėms, jubiliejinėms, retoms monetoms.

Pinigų pakaitalų ir panašių objektų nominalai

Nominalus turi ir pinigų pakaitalai – išankstinio apmokėjimo čekiai, telefonų ar kazino žetonai, pašto ženklai ir kt.

Vertybinių popierių nominalai

Obligacijų nominalai paprastai nurodo sumą, kurią įsipareigoja išmokėti obligacijos išleidėjas. Procentai nurodomi kaip procentai nuo obligacijos nominalo. Tikroji obligacijos vertė gali būti tiek didesnė, tiek mažesnė už nominalą, tai priklauso nuo išmokėsimų procentų bei rizikos. Artėjant išpirkimo terminui tikroji akcijos vertė artėja prie nominalo kainos.
Akcijose irgi būna nurodytas nominalas. Paprastųjų akcijų nominalas paprastai būna tik simbolinis. Privilegijuotų akcijų dividendai paprastai išreiškiami nominalo procentais.
Gyvybės draudimo poliso nominalu gali būti vadinama maksimali draudimo premija.
Bairono kyšulys

Bairono kyšulys (angl. Cape Byron) – toliausiai į rytus nutolusi Australijos žemyno vieta. Yra Naujojo Pietų Velso valstijoje, 3 km nuo Bairon Bėjaus miestelio, išsikišęs į Ramųjį vandenyną. 1901 m. kyšulyje pastatytas švyturys. 2002 m. teritorija paskelbta jūriniu draustiniu.
Kyšulį 1770 m. gegužės 15 d. pasiekė Džeimsas Kukas ir pavadino kito britų jūrininko Džono Bairono garbei.
Č'ixura Sač'xere

Istorija

Klubo komanda 2006 metais tapo antrosios lygos čempionais ir 2006-2007 metų sezone žaidė Gruzijos Umaglesi lygoje. 
Dėl finansinių sunkumų 2007 m. rudenį pašalinta į žemesniąją lygą.
Ana, ypatingas malonumas

Turinys

Po susišaudymo Milano gatvėse gangsteris Gvido savo boso išsiunčiamas kuriam laikui iš miesto, kad nekristų į akis policijai. Atvykęs į Bergamą, jis netrunka susipažinti su Ana – kavinėje dirbančia uždaro būdo mergina. Nors Gvido šiurkštus ir valdingas, Ana netrunka jį įsimylėti ir tapti nuo jo priklausoma. Atvykusi kartu su juo į Milaną, Ana padeda jam pervežti narkotikų kontrabandą per sieną, o pati įtraukiama į prostitucijos verslą, kur tampa mergina pagal iškvietimą. Netrukus ji sužino esanti nėščia, o Gvido pareikalauja daryti abortą. Ana sugeba nuo jo pasprukti ir pasislėpti Romoje pas draugę, tuo tarpu Gvido su keliais gangsteriais suimamas ir įkalinamas 6 metams.
Praėjus kuriam laikui, Ana įsikuria Romoje su sūnumi, ima susitikinėti su vienu gydytoju ir, kai atrodo, kad gyvenimas nurimo, vėl pasirodo Gvido. Grasindamas jos sūnaus gyvybei bei kad papasakos jos draugui apie praeitį, jis priverčia Aną grįžti į Milaną, kur vėl nori kad ji dirbtų prostitute. Ši išvažiuoja su juo, eina į klubą, tačiau, išsmukusi anksčiau, nuvažiuoja į Gvido namus, tikėdamasi pasisavinti šio pinigus iš seifo. Jai nespėjus pasišalinti, grįžta Gvido. Abu griebiasi ginklų, įvyksta susišaudymas, jis miršta, o Ana sunkiai sužeidžiama. Sužinojęs apie įvykį, jos draugas daktaras su sūnumi vyksta į Romą, kur susitinka su ja ir pažada pasirūpinti sūnumi, kol ši pasveiks. Po keleto dienų jis gauna pranešimą, kad Ana mirė ir lieka vienas su jos sūnumi…
Lieporai

Istorija

XIX a. kaime buvo slepiamos knygnešių knygos ir stovėjo Grotoso dvaras.
Mangirdas

Biografija

Turėjo ikihorodlinį herbą. Tėvo ir žmonos vardai nėra žinomi. Sūnūs – Jonas (Hanus), Alekna ir Petras.
Mangirdo kaimas buvo Šalčininkų žemėje. Netoli lokalizuotas Ivanendorff, galbūt buvo jo sūnaus Jono Mangirdaičio kaimas.

Valstybės tarnyba

1396 m. – Polocko vietininkas.
Minimas Krokuvos bažnyčios brolijos atminimų knygoje.
Lietuvos futbolo varžybos 1989 m.

I lyga

Teisę žaisti aukščiausiojoje lygoje kitame sezone iškovojo Tauras Šiauliai ir Panerys Vilnius.
Friedrich Nietzsche

Biografija

Įgijo filologo išsilavinimą, klasikinės filologijos specialistas. Kaip filologas subrendo nepaprastai anksti ir vos baigęs studijas 1869 metais ėmė vadovauti Bazelio universiteto filologijos katedrai. Bėgant metams jo filologinius interesus keitė filosofiniai, ir praėjus vos dešimčiai metų Nyčė visiškai pasinėrė į filosofinius apmąstymus, atsisakė katedros vedėjo darbo, kad galėtų atsiduoti rašymui.
Nyčė savo veikloje reprezentavo savo laikmečiui būdingus: scientizmą, natūralizmą, evoliucionizmą ir reliatyvizmą, bet tuo pačiu metu savo veikalais ir kritikavo savo epochą ir jos kultūrą, išryškindamas neigiamus jos bruožus ir vienas pirmųjų prieš ją maištaudamas.
Visą neilgai trukusį, dvidešimties metų savo kūrybos laikotarpį Nyčė gyveno nuolatiniuose apmąstymuose ir labai daug rašė. Tačiau išskyrus pirmąsias dvi Nyčės knygas, kiti jo darbai tebuvo aforizmų ir atskirų minčių rinkiniai. Toks rašymas puikiai iliustravo jo protą, gabų ir imlų įvairiausiems sumanymams, bet nepajėgų nuosekliai mąstyti. Vėliau tokia mąstysena tapo būtinybe, paskutiniais savo gyvenimo metais rašyti sugebėdavo tik vaikščiodamas.
1889 metais pamišimas nutraukė Nyčės darbą. Tais metais Nyčė dar nebuvo labai žinomas, tik vienas danų literatūros istorikas Georgas Brandesas apie jį skaitė paskaitas. O kai Nyčė po vienuolikos metų 1900 metais mirė jis jau buvo tapęs garsenybe. Jo kūriniai darė įtaką filosofams, daugelis susidomėjo jo pažiūromis ir jas perėmė. Dar didesnę įtaką jis padarė platiesiems inteligentijos sluoksniams, net ir už Vokietijos ribų. Po daugelio metų net pats Musolinis buvo didelis jo darbų gerbėjas. O Vokietijos Nacionalsocialistų partija naudojo Nyčės idėjas kurdami savo ideologiją.

Kūryba, filosofinės idėjos

F. Nyčė išsakė daug idėjų, kurias XX a. perėmė filosofai postmodernistai. Jis kritikavo religiją, krikščioniškąją tikrovę. F. Nyčė – tai ir paskutinis metafizikas, nes jam metafizika mirė kartu su Dievu. F. Nyčė visur akcentuoja graikų tradiciją kaip pačią geriausią, bet sugadintą krikščionybės. Anot jo, kol žmogus nepradėjo ieškoti moralės, tol jis buvo moralus. Jis dorybę sieja su prigimtimi ir taiko tik aristokratams. Anksčiau (Antikos laikais) žmonės gyvenę anapus gėrio ir blogio. Žmogus buvo gyvuliška būtybė, o moralė sugadino žmogų, todėl moralė ydinga. Kadangi yra dvi kategorijos – gėris ir blogis – todėl ir supratimas apie gėrį ir blogį gali būti dvejopas. Moralę gali sukurti tik aristokratai, o vergiška moralė yra aristokratiškai išvesta moralė. Moralės tipas priklauso nuo valdančios klasės.
Gausus ir įvairialypis Nyčės kūrybinis palikimas savitai atskleidžia kiekvieną ypač dramatišką istorijos posūkį ir sušvinta naujomis neretai netikėtomis spalvomis. Jautriai atskleidęs savo meto kultūros, filosofijos ir meno raidos prieštaringumą, šis „nemalonių tiesų filosofas“, kaip jis save vadino, į filosofijos centrą iškėlė neklasikiniam mąstymui būdingas „gyvenimo“ ir „valios galiai“ sąvokas, kurioms suteikė egzistencinį atspalvį.
Monterėjus

Istorija

Miestas įkurtas XVI a. pabaigoje. Pavadintas Naujosios Ispanijos vicekaraliaus Gaspar de Zúñiga y Acevedo žmonos, Monterrei (miestas Galicijoje, Ispanija) grafaitės, garbei.

Sportas

Mieste 1986 m. vyko XIII pasaulio futbolo čempionatas.
Audronis Liuga

Audronis Liuga (g. 1966 m. gruodžio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos teatrologas, prodiuseris, kino kritikas.

Biografija

1993 m. baigė Sankt Peterburgo teatro akademiją. 1993–1995 m. dirbo žurnalo „Kinas“ redakcijoje, 1994–1997 m. Kultūros ministerijos Kino skyriuje, 1995–1997 m. tarptautinio kino festivalio „Kino pavasaris“ programos koordinatorius. 1997 m. įkūrė ir vadovauja Teatro ir kino informacijos ir edukacijos centrui. Surengė edukacinių programų su garsiais pasaulio teatro ir kino menininkais. 1998–2001 m. žurnalo „Lietuvos teatras“ vyr. redaktorius.
Nuo 1999 m. kasmet rengia tarptautinį teatro festivalį „Naujosios dramos akcija“. 2000–2001 m. Lietuvos televizijos kultūros programų redaktorius. 2001–2005 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos dėstytojas. Nuo 2001 m. teatro spektaklių pagal šiuolaikinę dramaturgiją prodiuseris ir koprodiuseris. 2001 m. su kitais įkūrė bendrovę „Menų spaustuvė“. Paskelbė teatro ir kino kritikos straipsnių lietuvių ir užsienio spaudoje.