google/wiki40b huggingface dataset:
Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centras

Misija

Kurti, kaupti ir skleisti naujas mokslo žinias tvarių žemės, miškų ir aplinkos išteklių pažinimui, jų konkurencingam vystymui ir naudojimui, inovatyvių technologijų ir produktų kūrimui bei visuomenės reikmių tenkinimui.

Organizacinė sandara ir valdymas

Centro  valdymo  organai  yra  kolegialus  valdymo  organas – Centro  mokslo  taryba ir vienasmenis valdymo organas – Centro direktorius.
Mokslo taryba yra Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centro kolegialus valdymo organas. Tarybą sudaro 15 narių. Tarybos kadencija – 5 metai. Mokslo taryba nustato pagrindines mokslinės veiklos kryptis, svarsto direktoriaus pateiktą Centro veiklos planą, metines ataskaitas, atlieka jo veiklos kvalifikacinę analizę, nustato mokslo darbuotojų ir kitų tyrėjų kvalifikacinius reikalavimus, jų atestacijos ir konkursų pareigoms užimti organizavimo tvarką. Taip pat tvirtina įvairius dokumentus, susijusius su moksline veikla, atlieka kitas Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centro įstatuose numatytas funkcijas. Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centro direktorius veikia Centro vardu ir jam atstovauja. Centro direktorius atlieka Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centro įstatuose ir teisės aktuose nustatytas įstaigos vadovo funkcijas. Centro direktorius viešo konkurso  būdu  skiriamas  į  pareigas  ir  atleidžiamas  iš  jų Švietimo  ir  mokslo  ministerijos nustatyta tvarka. Centro direktoriaus kadencijos trukmė – 5 metai.

Nuorodos, šaltiniai

Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centro tinklalapis
Dmitrijus Donietis

Biografija

Ivano I Kalitos vaikaitis, tėvas Ivanas II Gražusis, motina Aleksandra Ivanovna. Žmona Jevdokija Dmitrijevna, vaikai Vasilijus I, Jurijus, Andrejus, Petras, Konstantinas

Valdymas

1367 m. Maskvoje pastatydino pirmąjį mūrinį kremlių. 1368 m., 1370 m. ir 1372 m. atrėmė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo žygius, pirmuosius du – į Maskvą, paskutinį – į jos valdas. 1372 m. su juo sudarė Liubutsko sutartį.
Jam valdant Maskva ėmė vyrauti Rusioje, galutinai pajungta Rostovo kunigaikštystė, sustiprinta įtaka kitoms. Naudodamasis suirute Aukso ordoje jis nustojo jai mokėti mokesčius. Kilus kariniam konfliktui 1378 m. sumušė Aukso ordos kariuomenę prie Vožos upės. 1380 m. Kulikovo mūšyje prie Dono, dėl to pramintas Doniečiu. Šiame mūšyje Dmitrijus buvo sunkiai sužeistas.
Išvaduoti Rusią iš pavaldumo Aukso ordai jam nepavyko – 1382 m. chanas Tochtamyšas užėmė ir sudegino Maskvą, privertė Dmitrijų vėl pripažinti jo valdžią. Dmitrijus Donietis pirmasis iš Rusijos valdovų perdavė didžiojo kunigaikščio sostą sūnui Vasilijui I kaip tėvoniją, t. y. be Aukso ordos chano sutikimo.
Initial D

Siužetas

Protagonistas Takumis Fudživara dirba degalinėje aptarnaujančiuoju darbuotoju kartu su savo draugu Icukiu, siekdamas užsidirbti pinigų mašinai, kuria jiedu ketina driftinti vingiuotais Akinos kalno keliais. Jo kolegoms nežinant, Takumis papildomai uždarbiauja jau keletą metų vakarais iki pat paryčių išvežiodamas tofu iš tėvo krautuvėlės, tokiu būdu pasyviai gerindamas savo, kaip vairuotojo, įgūdžius už šeimos automobilio, senstančio Toyota Sprinter Trueno, vairo.
Netrukus po to, kai prasideda pasakojimas, RedSuns, lenktynininkų mėgėjų komanda iš Akagio, meta iššūkį vietinei Speedstars komandai ant Akinos kalno. Netekę vilties po RedSuns komandos lyderių pasivažinėjimo pasibandymui, Speedstars nariai ima manyti, jog pralaimės. Kiek vėliau tą pačią naktį antras pagal pajėgumą iš RedSuns lyderių, Keisukė Takahašis, vykdamas namo po paskutiniojo pasivažinėjimo, kelyje netikėtai „nušluojamas“ paslaptingojo Sprinter Trueno vairuotojo, nepaisant to, jog minėtas automobilis nė iš tolo neprilygsta Keisukės vairuojamajam. Vairuotojo tapatybės spėlionės priveda prie Buntos Fudživaros, Takumio tėvo. Speedstars nariai bando įtikinti Buntą padėti jiems įveikti RedSuns. Iš pradžių šis nesutinka, bet vėliau atsako, kad galbūt pasirodysiąs. Tuo pat metu Takumis paprašo tėvo paskolinti automobilį išvykai su drauge. Bunta tuo pasinaudoja, sutikdamas su sąlyga, jog Takumis įveiks RedSuns.
Lenktynių vakarą Trueno nepasirodo, tad Speedstars pirmajam važiavimui pasirenka atsarginį vairuotoją. Likus kelioms akimirkoms iki lenktynių pradžios, pasirodo Trueno. Speedstars narių nuostabai iš automobilio išlipa Takumis, ne Bunta.
Lenktynių metu Takumis nesunkiai įveikia RedSuns vairuotoją, atlikdamas pavojingą manevrą staigiame kalnų kelio posūkyje. Gėdingas RedSuns komandos pralaimėjimas nukloja pamatus tolimesnei serialo siužeto eigai: vairuotojai iš kaimyninių prefektūrų atvyksta mesti iššūkio Takumiui ir jo legendiniam automobiliui.
Rahmatgañj MFS

Istorija

Klubas įkurtas 1933 m.
Jakovas Cukerzis

Biografija

1934 m. baigė Vilniaus universitetą. 1971 m. biologijos mokslų daktaras.
1934–1939 m. dirbo Vilniaus universitete. 1939–1941 m. ir 1944–1951 m. dirbo Ašmenos vidurinėje mokykloje, nuo 1944 m. direktorius. 1951–1960 m. LTSR švietimo ministerijos inspektorius, prisidėjo prie lietuviškų mokyklų vertimo lenkiškomis. 1960–1990 m. dirbo zoologijos ir parazitologijos institute (nuo 1989 m. Ekologijos institutas). 1964–1972 m. Stuburinių zoologijos sektoriaus, 1972–1985 m. Karcinologijos laboratorijos vadovas; 1983 m. profesorius.

Mokslinė veikla

Tyrė plačiažnyplio vėžio biologiją, veisimą, dirbtinį auginimą, amerikinių žymėtųjų vėžių aklimatizavimą. Paskelbė apie 120 mokslinių straipsnių. Dviejų išradimų, su kitais, autorius.
Lietuvininkų bendrija „Mažoji Lietuva“

Organizacija

Svarbiausi organizatoriai – Bernardas Aleknavičius (sumanytojas), Ieva Labutytė, Viktoras Petraitis ir kiti. Telkia Mažosios Lietuvos autochtonus, skatina juos ugdyti meilę gimtinei, jos dvasinės ir materialiosios kultūros vertybėms, saugoti senąjį kultūros paveldą, ypač Klaipėdos krašte. Centras – Klaipėdoje, skyriai veikia Šilutėje, Priekulėje (laikinai neveikia), Kaune, Vilniuje. Bendrijai pradžioje vadovavo 16 narių seimelis, vėliau valdyba. Bendrijos vėliava žalios, baltos ir raudonos spalvų istorinė Mažosios Lietuvos trispalvė: „Žals – laukelis, balts – žirgelis, o širdelėj – kraujo raudonums“ (Lidija Bajoraitė).

Veikla

Kasmet, paskutinį gegužės šeštadienį, Klaipėdos krašte – Bitėnuose, Katyčiuose, Plikiuose, Rusnėje ir kitur, vyksta bendrijos susiėjimai (suvažiavimai), juose dalyvauja ir Vokietijos, JAV, Kanados, kitų valstybių lietuvininkai ir lietuviai. Su Klaipėdos universitetu bei Klaipėdos apskrities viešąja Ievos Simonaitytės biblioteka rengia mokslines konferencijas, skirtas Mažosios Lietuvos istorijai, etnologijai, kalbai, etninei kultūrai, iškiliems veikėjams, tvarko ir jų kapus. Bendrauja su panašiomis draugijomis: „Kuršių“ (Liepojoje), „Vokiečių draugija“ (Klaipėdoje), su bažnyčia, ypač evangelikų liuteronų, Klaipėdos, Kauno ir Vilniaus universitetais, kitomis švietimo ir mokslo įstaigomis. Lietuvininkų rūpesčiu į krašto kapines perkelti Vydūno (1999 m., kartu su Vydūno draugija), Martyno Jankaus (1993 m.), Viliaus Gaigalaičio (1994 m.), Erdmono Simonaičio (1993 m.) palaikai. Organizuoja pažintines ekskursijas po Mažąją Lietuvą: J.Bretkūno keliais, M.Mažvydo vietas ir kita. Bendrijos nariai dalyvauja konferencijose ir Vokietijoje.
Bendrija kelia Mažosios Lietuvos gyventojų etnocido ir genocido ištyrimo, Klaipėdos krašto gyventojų teisių atkūrimo ir kitus klausimus. Bendrijos nariai nuo 1990 m. kasmet dalyvauja ekumeninėse pamaldose Tolminkiemyje, mini 1918 m. lapkričio 30 d. Tilžės Akto pasirašymo, 1923 m. sausio 15 d. Klaipėdos krašto sukilimo ir išvadavimo, 1944 m. spalio 9 d. kelyje Klaipėda-Šilutė-Tilžė žuvusių po raudonosios armijos tankų vikšrais Klaipėdos krašto gyventojų – Mažosios Lietuvos sovietinio genocido pradžios, dienas; rengia evangelikų liuteronų kapinių tvarkymo talkas, skaito paskaitas, pristato knygas apie Mažąją Lietuvą ir lietuvininkus, yra Mažosios Lietuvos enciklopedijos rėmėjai ir rengėjai, rengia parodas (dail. Evos Labutytės, dail. Romano Borisovo, Birutės Servienės, Eugenijaus Skipičio, Vytauto A. Gocento ir kitų).
1989 m. Bendrija turėjo 280 narių, 2007 m. apie 200. 
Garbės nariai: kun. Fricas Skėrys, prof. Vilius Pėteraitis, Jurgis Plonaitis, Kurtas Vėlius, Ansas Lymantas, Vilius Algirdas Trumpjonas, fotografas Albinas Endrius Stubra.
Velso futbolo taurė

Velso futbolo taurė – kasmetinis futbolo taurės turnyras, vykstantis nuo 1877 m. Velse. Vienas seniausių tokio pobūdžio turnyrų pasaulyje. Iki 1995 m. turnyre dalyvaudavo ne tik Velso klubai, bet ir Anglijos klubai, įsikūrę netoli sienos su Velsu.
CAS registracijos numeris

CAS registracijos numeris – cheminių medžiagų santrumpų tarnybos (angl. Chemical Abstracts Service) suteiktas medžiagos registracijos numeris. Tarptautinės organizacijos ir kai kurios valstybės šį numerį naudoja kaip tarptautinį cheminės medžiagos kodą.
Tibeto skveras

Istorija

2008 m. gruodžio 19 d. Tibeto rėmimo grupės nariai Vilniaus miesto savivaldybei pateikė projektą, kuriame siūloma apleistą skverelį, esantį Užupio Malūnų gatvėje, pavadinti Tibeto vardu. 2001 m. Užupyje lankėsi Dalai Lama XIV, jam buvo suteiktas Užupio garbės piliečio vardas. 2010 metų birželio mėn., minint Lietuvos okupacijos ir genocido dieną, buvo atidarytas Tibeto skveras. 2013 m. jame buvo įrengti takai, pastatyta Rimanto Sakalausko mozaikinė kompozicija „Mandala“, tapusi pagrindiniu Tibeto skvero akcentu. Skulptūrą 2013 metų rugsėjo 12 dieną atidengė Tibeto Dalai Lama XIV. Pastačius skulptūrą, buvo patiesta žolė. Darbai vyko pagal Vilniaus miesto tvarkymo planą.
Rokas Kostiuškevičius

Biografija

2009 m. Europos čempionate užėmė 37-ą vietą.
2012 m. pasaulio jaunimo čempionas. Tais pačiais metais pasaulio suaugusiųjų čempionate sportininkas užėmė 27-ą vietą.
2013 m. Kostiuškevičius 18-ajame Europos čempionate surinko 14035 taškus ir pelnė pirmąją vietą. Nuo antroje vietoje likusio jo tėvo Rimo Kostiuškevičiaus jis atsiplėšė 160 taškų.
Treneris - R. Komža.
Druskininkų Ryto gimnazija

Istorija

1975 m. rugsėjo 20 d. Druskininkų Neravų mikrorajone duris atvėrė 3-oji miesto vidurinė mokykla. Mokyklos direktoriumi paskirtas V. Skvernys, pavaduotojomis – J. Cikanavičienė ir D. Vekterienė, užklasinio darbo organizatoriumi – V. Bielkinas. Mokykloje mokėsi 1171 mokinys, dirbo 59 pedagogai. Pirmieji treji metai – tvarkymosi, savosios krypties ieškojimo, tradicijų kūrimo metai. 1978 m. pradėtas automobilizmo mokymas. 1980 m. mokykloje pradėtas sustiprintas matematikos mokymas. 1986 m. mokykla įsigijo pirmuosius kompiuterius. Pirmasis mokytojas, mokęs moksleivius kompiuterinių gudrybių, buvo G. Binderis. 1989 m. mokykloje įkurtas folkloro ansamblis „Racilukai“, jo įkūrėja ir vadovė – lietuvių kalbos mokytoja L. Dudulienė. 1990 m. nuo antros klasės pradėtas sustiprintas anglų kalbos mokymas.
1994 m. gruodžio 4 d. Švietimo ir mokslo ministerijos kolegija vienai iš devintųjų klasių suteikė realinės gimnazijos klasės statusą. 1999 m. pradinės klasės atskirtos į savarankišką pradinę mokyklą. 1999 m. rugsėjo mėn. mokyklai suteiktas „Ryto“ vidurinės mokyklos vardas. 1999 m. mokyklą baigė 100 abiturientų, iš jų 24 pirmosios laidos gimnazistai. Į aukštąsias šalies mokyklas įstojo 63 tos laidos abiturientai, iš jų visi 24 gimnazistai. 2000 m. mokyklą baigė 107 abiturientai, iš jų 30 antrosios laidos gimnazistų. Į aukštąsias mokyklas įstojo 74, iš jų 30 gimnazistų. 2000–2001 m. įvestas II-asis (humanitarinis) profilis. Nuo 2006 m. rugsėjo 1 d. mokykla – keturmetė gimnazija. 2008 m. rugsėjo 1 d. mokykla perkelta iš Ateities g. 13 į Klonio g. 2.
Vilniaus Naujamiesčio vidurinė mokykla

Istorija

Vilniaus 15-oji pradinė mokykla įkurta 1946 m. Joje mokėsi 510 moksleivių. 1947 m. mokykla pertvarkyta į 2-ąją progimnaziją, o 1948 m. jai suteiktas 8-osios gimnazijos vardas. 1949 m. po švietimo reformų ji tapo 8-ąja vidurine mokykla. 1995 metais ji gavo Vilniaus Naujamiesčio vidurinės mokyklos vardą.
Mokykla garsėja aukštu anglų kalbos mokymo lygiu. Nuo 1993 m. mokykloje įvestas profilinis mokymas, vyresnių klasių mokiniams suteikta galimybė pasirinkti realinį arba humanitarinį mokymosi profilį.

Mokiniai

Per 60 savo gyvavimo metų mokykla išleido į gyvenimą apie 4500 abiturientų. Šimtai jų mokyklą baigė su medaliais.
Baltoji sala (Svalbardas)

Baltoji sala (norv. Kvitøya) – sala Norvegijai priklausančiame Svalbardo salyne, į rytus nuo pagrindinės salų grupės, 62 km į vakarus nuo Rusijai priklausančios Viktorijos salos. Plotas – 682 km². Kranto linija mažai vingiuota. Paviršius kalvotas, iškyla iki 410 m. Beveik visą salą dengia ledynas (Kvitejjekiulenas), pakrantėse plyti arktinė dykuma. Baltoji sala patenka į Nordausto-Svalbardo gamtos draustinį.
Salą 1707 m. atrado olandas Cornelis Giles, pagal atradėją ji buvo vadinama Gileso Žeme. Dabartinį pavadinimą 1876 m. suteikė norvegų banginių medžiotojas Johan Kjeldsen. 1897 m. iš Baltosios salos pakilo švedų keliautojo Salomon August Andrée vadovaujama ekspedicija, bandžiusi pasiekti Šiaurės ašigalį oro balionu. Tačiau keliautojai, nuskridę ~300 km į šiaurę buvo priversti nusileisti ir keliauti pėsčiomis atgal. Jie grįžo iki Baltosios salos, bet joje mirė. Keliautojams pastatytas paminklas.
Kalvarijos dvaras

Kalvarijos dvaras buvo Kalvarijoje. Išlikę daugiaaukštis vandens malūnas, kumetynas, gyvenamasis namas, tvenkinys ir senovinio grindinio atkarpa.

Istorija

Neabejojama, kad XVII a. 2-ojoje pusėje prie nedidelio Šešupės vingio, upės dešiniajame krante, jau egzistavo dvaras.  Besikuriantiems kaimams valdyti prie Šešupės buvo įkurtas dvaras, pavadintas Kalvarija. Šis dvaras pirmą kartą paminėtas 1690 m. Trakų pavieto padūmės rejestre. Tada Kalvarijos dvarui priklausė 65 dūmai. Dvarą valdė Rečycos vaiskis ir Bresto teisėjas Kristupas Aleksandras Gordzijevskis. Iki šiol nėra aišku, kodėl netoli Triobių įsikūręs dvaras buvo pavadintas Kalvarija. Nuo 1700 m. jau vartojamas dvigubas pavadinimas Triobiai-Kalvarija, kas rodo, jog kaimas su dvaru jau sudarė vieną vienetą. 
Skirtinguose šaltiniuose minimi skirtingi galimi dvaro įkūrėjai: galbūt tai Sapiegos, galbūt - Pacai, nes visi jie yra valdę Užnemunės girias. Vėliau dvaras ėjo iš rankų į rankas, 1836 m. Ru­sijos caras jį padovanojo generolui Stegmanui. 1918 m. dvaras išparceliuotas. 
1923 m. gyventojų surašymo duomenimis dvaro pastatuose gyveno 246 žmonės. Malūną ir kai kuriuos statinius valdė stambus miestelio verslininkas, milijonierius I. Romanovas, bet nuolat užsienyje ieškojo šių statinių pirkėjų.
Pavarių liepa

Pavarių liepa – išskirtinė liepa, auganti Anykščių rajone, Pavarių II kaime. Tai rajono savivaldybės saugomas gamtos paveldo objektas. Pasiekiama iš kelio  1209  Anykščiai–Niūronys–Stakės , netoli Pavarių girininkijos, yra viena kelio nuoroda link šio medžio ir netoliese gulinčio Pavarių akmens.
Nigoris

Nigoris (nigori, 濁り酒?) - drumstos sakės rūšis. Kaip ir visos sakės nigoris daromas iš ryžių. Žodis nigori reiškia 'debesiškas', jis atspindi miglišką nigorio išvaizdą. Pasibaigus fermentacijai paprasto sakės yra filtruojamos, taip iš jų pašalinamos kietos ryžių grūdų dalelės. Tuo tarpu nigoris lieka nefiltruotas, kas ir suteikia jam būdingą išvaizdą.
Nigoris yra saldžiausia sakė, turinti vaisišką aromatą ir švelnų skonį, todėl nigoris tinka valgant aštriais prieskoniais pagardintą maistą ar geriamas kaip desertinis vynas. Prieš patiekiant nigorį jo butelis gerai suplakamas, kad gerai išsimaišytų drumzlės, ir nigoris įgautų tiek būdingą išvaizdą, tiek skonį.

Patariama nigorį patiekti gerai atvėsintą, nigorio butelis turėtų būti laikomas kibire su ledu. Kaip ir visas sakes, nigorį negalima laikyti atkimštą, tenka išgerti visą butelį, nes atidarytas jis oksiduojasi ir praranda savo gardį.
Aloyzas Liudvikas Kapelis

Mokslinė, pedagoginė veikla

Aloyzas Liudvikas Kapelis studijavo civilinę bei kanonų teisę Italijoje, apgynė disertaciją, abiejų teisių (civilinės ir kanonų teisės) daktaras.
1804 m. pakviestas į VU Civilinės ir baudžiamosios teisės katedrą užimti ordinarinio profesoriaus pareigas. VU taryba išrinko Aloyzą Liudviką Kapelį dėstyti Vilniaus universitete baudžiamąją teisę. Nuo 1805 m. Aloyzas Liudvikas Kapelis Vilniaus imperatoriškajame universitete dėstė civilinę ir baudžiamąją teisę, Teologijos skyriuje – kanonų teisę. Nuo 1813 m. – ir Kanonų teisės katedros vedėjas. Paskaitas dėstė lotynų kalba. Nuo 1827 m. iki VU uždarymo 1832 m. VU Retorikos fakulteto dekanas. Po to toliau dėstė kanonų teisę Vilniaus Romos katalikų kunigų seminarijoje. Talentingas dėstytojas pritraukdavo universiteto jaunimą savo liberalia tuo laikmečiu „kryptimi“. Metropolitas Josifas Semaško savo užrašuose teigė, kad Kapelis savo paskaitose „sistemiškai ir su kažkokiu pasitenkinimu griežė per dantį Romos katalikų dvasininkus, ypač turtingus prelatus, dėl jų piktnaudžiavimų“.
„Dziennik Wilenski“ leidinyje išspausdino viešą paskaitą iš kanonų teisės srities, taip pat keletą knygų ir brošiūrų iš civlinės ir baudžiamosios teisės bei italų literatūros (kurią taip pat dėstė VU) lotynų ir italų kalbomis. Savo darbuose „Apie kanonų teisės šaltinius ir pagrindus“ (O środkach i zasadach prawa kanonicznego… Wilno, 1815), „Apie romėnų teisės dėstymą“ (De l'enseignement du droit romain… Wilno, 1827) kritiškai vertino romėnų ir viduramžių baudžiamąją teisę; kanonų teisę apibrėžė kaip Bažnyčios normų visumą tikintiesiems. Siekdamas pagerinti Kanonų teisės kurso kokybę, A. L. Kapelis parengė ir išleido vadovėlį (Manuale juris canonici… in usum auditorium… Vilna, 1819).
Mokslinių interesų sritys – teisės istorija ir šaltinotyra.
Juozapas Potockis (1764)

Biografija

Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Haličo pakamario ir Smolensko vaivados Aleksandro Jono Potockio (m. 1714) vyresnysis sūnus nuo antros santuokos su Tereza Tarlo. Lenkijos rašytojo Pavalo Stefano Potockio anūkas ir Antano Mykolo Potockio brolis.
1760 metais gavo Lvovo kašteliono pareigybę ir tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.
Palmerstonas

Palmerstonas (angl. Palmerston) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis pietinei Kuko salų grupei, apie 500 km į šiaurės vakarus nuo didžiausios salyne Rarotongos salos.
Saloje gyvena apie 50 žmonių. Jie užimti priekrantės žvejyboje, renka koprą, tropinių paukščių plunksnas, aptarnauja turistus, užsukančius su jachtomis. Vienintelė susisiekimo priemonė su išoriniu pasauliu yra krovininiai laivai, atplaukiantys po keletą kartų per metus. Yra elektra, telefono ryšys.

Geografija

Atolą sudaro visa eilė salelių smėlėtomis pakrantėmis, įeinančių į koralinį rifą. Rifas uždaru žiedu apjuosia lagūną. Be Palmerstono, didesnės salos yra North Island, Lee To Us, Leicester, Primrose, Toms, Cooks. Sausuma sudaro 2,6 km², rifo ribojamas plotas – 15 km². Lagūnos skersmuo – 11 km, jos plotas – apie 56 km². Rifo žiede yra keletas siaurų vandens takų, tinkamų nedideliems laivams patekti į lagūną. Be tropinio klimato Palmerstonui būdingos didelės audros, uraganai.
Atolo salose auga kokosinės palmės, pandanai, endeminiai medžiai. Rife gausu moliuskų, žuvų. Išgaunama gruntinio vandens, tačiau maistui naudojamas daugiausiai kritulių vanduo.

Istorija

1774 m. birželio 16 d. salą atrado kapitonas Džeimsas Kukas, tačiau jos neapžiūrėjo, nes nebuvo išsilaipinęs. Tai padarė kito plaukimo metu – 1977 m. balandžio 13 d. Salai suteikė Palmerstono vardą. Manoma, kad senovėje ji buvo vadinama Avarau (Du šimtai uostų).
1863 m. į Palmerstoną iš Manuaės atvyko Viljamas Mastersas, laivo stalius ir kubilius. Salą aneksavo, jos valdymą perėmęs iš britų vyriausybės. Su savimi jis atsivežė ir dvi savo polinezietes žmonas. Paėmęs į žmonas dar vieną, jis užaugino 23 vaikus. Jų palikuonys dabar ir yra apgyvendinę Palmerstoną. Tai vienintelė sala iš Kuko Salų, kurioje gyvenančių žmonių gimtoji kalba yra anglų kalba. Pradžioje manyta, kad V. Mastersas buvo kilęs iš Lesteršyro grafystės, tačiau dabar laikoma, kad jis atvyko iš Glosteršyro. Remiamasi tuo, kad jo ainiai dabar rašo savo pavardę Marsters pagal Glosteršyro akcento tradiciją. Tuo laiku, kai 1973 m. mirė jo jauniausia duktė Titana Tangi, jau gyveno virš tūkstančio Marstersų Rarotongoje ir Naujojoje Zelandijoje. Nors Palmerstone likę tik apie 50 giminės narių, visi Marstersų ainiai laiko šią salą protėvio žeme. 1954 m. šeima galutinai įteisino Palmerstoną kaip savo nuosavybę. Čia gyvena trys giminės šakos – visos kilę atskirai iš trijų Viljamo žmonių. Šiuo metu salą administruoja Kuko Salų vyriausybė laisvojoje asociacijoje su Naująja Zelandija.
Etnologija

Etnologija (gr. ethnos: [svetima] tauta) – mokslas, tiriantis įvairias pasaulio tautas, nacijas ir tautines grupes bei jų kultūrą. Etnologija yra laikoma kultūrinės antropologijos dalimi.
Etnologija pradėjo formuotis XIX a. antroje pusėje E. Teiloro, L. G. Morgano darbuose, kuriuose tiriamas žmonijos kultūrinis bendrumas. Etnologijai postūmį suteikė etnografija, pateikusi daug duomenų apie atskirų tautų būtį. Teorinės etnologijos progresas siejamas su XX a. L. Levi-Briulio, B. Malinovskio, A. Redklif-Brauno, K. Levy-Stroso ir kt. darbais.
Etnologija atribotina nuo etnografijos, tik aprašančios etnines grupes, jų sudėtį ir ypatumus.

Sąvoka

Klasikinė etnologija daugiausia domėjosi neeuropietiškomis, rašto neturinčiomis tautomis, kurias galima priskirti čiabuvių kategorijai.
Šiuo metu etnologija vis labiau suprantama kaip susijusių disciplinų sistema, apimanti antropologiją, istoriją, taip pat socialinę psichologiją, semiotiką. Etnologinių tyrimų lauką anglosaksų šalyse apima kultūrinė antropologija (JAV) ir socialinė antropologija (Jungtinė Karalystė). Žymus prancūzų etnologas Claude Lévi-Strauss savo tyrimų sritį vadino „struktūrine antropologija“.

Tyrimų objektas

Etnologija tiria visuomeninių sistemų struktūrą ir funkcijas bei bando jas perteikti modeliais. Tokie tyrimai apima visą visuomeninio gyvenimo spektrą, pvz., etninės grupės miesto visuomenėse, lyčių skirtumai, socialinės grupės, tarptautiniai santykiai bei specialiosios disciplinos – medicinos, mokslo ar muzikos etnologija.

Teorijos

Funkcionalizmas, struktūrinis funkcionalizmas, struktūralizmas, neoevoliucionizmas, kultūrinis reliatyvizmas, kultūrinis materializmas, kognityvinė etnologija, kultūros ekologija, psichoanalizė.
Įtakingiausi etnologai: Bronislaw Malinowski, Alfred Radcliffe-Brown, Franz Boas, Margaret Mead, Edward E. Evans-Pritchard, Marcel Mauss, Claude Lévi-Strauss, Victor Turner, Clifford Geertz.
Šilų pelkė

Šilų pelkė – pelkė šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Papilio, Šilų miške. Plotas – 5,76 km². Slūgso dviejuose lygiagrečiuose moreniniuose tarpgūbriuose, kurie iš šiaurės į pietus nusidriekę 6 km (vakarinė dalis) ir 3 km (rytinė dalis). Vakarinėje dalyje tyvuliuoja užankantis ežerėlis (0,9 ha).
Didžiąją dalį Šilų pelkės sudaro plynraistinė tarpinio tipo pelkė ir aukštapelkė, likusioje dalyje – raistinė žemapelkė. Durpių klodo vidutinis storis 1,4 m (didžiausias – 3,2 m). 50 % durpių yra žemapelkinio pobūdžio, 26 % aukštapelkinio, 24 % tarpinio. Durpės pušinės-kimininės, alksninės, mediuminės, jų peleningumas 7,9 %, vidutinis drėgnumas 83 %. Šilų pelkės dugną dengia priesmėlis, o tarp jo ir durpių slūgso iki 4,5 m sapropelio sluoksnis.