google/wiki40b huggingface dataset:
Alba

Istorija

Albos kilmė yra senesnė už Romos civilizaciją, anksčiau čia gyveno keltai ir ligūrai.
Miestą, pavadintą Alba Pompeia, tikriausiai įkūrė Romos konsulas Gnėjus Pompėjus Strabonas, kuris tiesė kelią tarp Akvio termės (lot. Aquae Statiellae) ir Turino (lot. Augusta Taurinorum). Čia gimė vienas trumpiausiai valdžiusių Romos imperatorių Pertinakas.
Po Vakarų Romos imperijos žlugimo miestą nusiaubė burgundai, lombardai, frankai. XI a. Alba tapo laisvuoju miestu ir Lombardijos lygos nare. Montferrat ir Viskončiai kovėsi dėl miesto, bet vėliau jis atiteko Gonzagos šeimai, o Savojos kunigaikštis Karolis Emanuelis I jį užėmė du kartus. Vėliau dėl miesto kovėsi Prancūzija ir Ispanija. Cherasco sutartimi miestas atiteko Savojai.
Alba gavo auksinį medalį už karinę drąsą dalyvaujant italų pasipriešinime Antrojo pasaulinio karo metu. 1944 m. Albą išvadavo italų partizanai ir įkūrę Albos respubliką kelias savaites atsilaikė prieš fašistinę Salo respubliką.
Vakarų Java

Istorija

Seniausi žmonių gyvenimo įrodymai provincijoje rasti Anjere su bronzos ir geležies metalurgijos daiktais, kurie yra X a. senumo. Priešistorinės Bunio kultūros (prie dabartinio Bekasio) puodai irgi rasti Anjere. Artefaktai, datuojami 400 m. pr. m. e. – 100 m., dažniausiai buvo laidotuvių dovanos.
Seniausi įrašai yra iš Tarumanagaros karalystės, septyni IV a. akmenys su Palavų laikų Wengi raidėmis ir sanskrito įrašai apie karalius, taip pat rasti šiame regione. Tarumanagara žlugo užpuolus Šrividžajai VI a.
Po to Sunda tapo galingiausia valstybe regione, ką mini Kebon Kopi II įrašas (932 m.).
Sunan Gunung Jati atvyko į Cireboną, norėdamas platinti islamą. Tuo metu Demako sultonatas iš Centrinės Javos pradėjo kelti grėsmę Sundos karalystei. Kad apsigintų nuo agresorių, Prabu Surawisesa Jayaperkosa 1512 m. sudarė sutartį su portugalais. Mainais portugalai gavo teisę statytis tvirtoves, sandėlius ir prekiauti su karalyste. Šis įvykis atmenamas 1522 m. Cilivungo pakrantėje pastačius Padrao akmenį.
Nepaisant sutarties Sunda Kalapą 1524 m. užėmė Demako ir Cirebono sultonato (buvusio Sundos vasalo) sąjunga, o po to užėmė ir miestą. Tuo metu Sunan Gunung Jati užėmė Banteną ir įkūrė Banteno sultonatą, kuris buvo Demako sąjungininku. Karas truko penkerius metus iki taikos sutarties 1531 m. Valdant paskutiniajam Sundos karaliui Raja Mulya (1567–1579 m.) valstybė nusmuko dėl Banteno spaudimo. Po 1576 m. Sundos karalystė nebegalėjo išlaikyti sostinės Pakuan Padžadžarano (dabar Bogoras). Banteno sultonatas užėmė beveik visą karalystę, išskyrus Prianganą karalystės pietryčiuose, kurį užėmė Mataramo sultonatas.
Žlugus Banteno sultonatui britai ir olandai įkūrė prekybos kompanijas Vakarų Javoje. Kitus 300 metų Nyderlandų Rytų Indija valdė Vakarų Javą, kuri tapo nepriklausomos Indonezijos provincija 1950 m. Dėl šalies decentralizacijos politikos 2000 m. spalio 17 d. Banteno provincija buvo atskirta nuo Vakarų Javos. Yra pasiūlymų pakeisti provincijos pavadinimą į Pasundaną (Sundų provincija).
Žemalė

Pavadinimo kilmė

Bronius Kviklys manė, kad gyvenvietė pavadinta pro ją tekančio upelio Žemalupio vardu, nes kaimas kūrėsi iškirtus mišką prie Žemalės upelio į rytus nuo dvaro sodybos. Upelio pavadinimas palaipsniui pasikeitė, siekiant jo vardą atskirti nuo gyvenvietės vardo. Kazimieras Būga manė, kad Žemalė yra kuršiškas vietovardis. Galimas dalykas, kad jis sudarytas iš bendrinio žodžio žemė ir žemaitiškos priesagos -alė, taip pat būdingos Kuršo vietovardžiams.
Petras Baršauskas

Biografija

Tėvas Kazimieras Baršauskas. 1960–1971 m. mokėsi S. Nėries vidurinėje mokykloje. 1977 m. baigė Kauno politechnikos instituto (KPI) Elektrotechnikos fakultetą, įgijo inžinieriaus energetiko kvalifikaciją. Žaidė Kauno „Kelininko“ futbolo komandoje. 1986 m. Leningrado aviacinių prietaisų gamybos institute apgynė kandidatinę disertaciją „Mažos galios asinchroninių mašinų trumpai sujungtų rotorių kokybė ir jos kontrolė masinės gamybos sąlygomis“, technikos mokslų kandidatas. 2002 m. suteiktas habilituoto socialinių mokslų daktaro laipsnis (2018 m. atšauktas).
1977–1980 m. dirbo inžinieriumi energetiku kelių statybos medžiagų susivienijime „Granitas“. 1980–1983 m. KPI (nuo 1990 m. KTU) aspirantas, 1984–1987 m. asistentas, nuo 1989 m. docentas. 1987–1988 m. KPI mokslo sekretorius, 1989–1990 m. KPI prorektoriaus pavaduotojas mokslui. 1992–2002 m. KTU tarptautinių ryšių ir infrastruktūros prorektorius. 2002 m. KTU Europos instituto profesorius. Nuo 2003 m. ISM universiteto išorinių ryšių prorektorius. Nuo 2004 m. profesorius. Nuo 2011 m. gegužės 31 d. iki 2017 m. spalio 25 d. KTU rektorius. 
1990–1991 m. stažavo Aberdyno universitete (Didžioji Britanija). 1991–1992 m. vadovavo keliems projektams Didžiojoje Britanijoje. Nuo 1992 m. Tarptautinės integracijos centro „Baltoskandija“ direktorius. 1994–1997 m. atstovavo Danijos industrijos konfederacijai Lietuvoje, jam vadovaujant buvo vykdoma daugiau kaip 15 tarptautinių projektų, įkurtos kelios bendros įmonės.

Plagijavimo skandalas

2017 m. spalio 11 d. plagijavimu rašant habilitacinį darbą apkaltintas Kauno technologijų universiteto rektorius Petras Baršauskas atsistatydino iš pareigų. Skundą Akademinės etikos ir procedūrų kontrolieriaus tarnybai pateikė buvęs Vytauto Didžiojo universiteto rektorius Algirdas Avižienis.
KTU akademinės etikos kolegija po automatinio P. Baršausko publikacijos patikrinimo paskelbė, kad monografijoje esama citavimo problemų, tačiau plagiato nėra. 
2017 m. spalio 17 d. Lietuvos Respublikos akademinės etikos ir procedūrų kontrolierius dr. Vigilijus Sadauskas sprendimu SP-22 Petrą Baršauską pripažino pažeidus akademinę etiką, t. y. plagijavus.  2018 m. kovo 1 d. VGTU Senatas panaikino P. Baršauskui suteiktą socialinių mokslų daktaro laipsnį.
Gerumo plyta

Gerumo plyta – Kauno miesto mero apdovanojimas, teiktas 2001-2007 m. pasižymėjusiems žmonėms. Tai buvo išskirtinis, tik kartą gyvenime žmogui už gerus darbus Kauno bendruomenės labui teiktas apdovanojimas. Nominacijos – simbolinė balto skaidraus stiklo plytelė su miesto herbu raudoname įdėkle.
Gerumo plytos pradėtos teikti 2001 m. Idėjos autorius – tuometinis Kauno meras Erikas Tamašauskas. Pagal pirminį sumanymą, kasmet buvo skiriamos 25 Gerumo plytos. Dešimt apdovanojamųjų pasiūlydavo visuomeninės organizacijos, tiek pat – joms nepriklausantys kauniečiai ir penkis – miesto meras. Gerumo plytų savininkais negalėjo tapti politikai ir valdžios pareigūnai. Apdovanojimai buvo įteikiami Kauno rotušėje kiekvienų kalendorinių metų pabaigoje vykstančioje Gerumo šventėje. Apdovanotųjų pavardės buvo įrašomos į miesto Garbės knygą.
Gerumo plytos etaloną sukūrė dailininkas, stiklo dizaineris Edmundas Unguraitis, gamino „Aleksoto stiklo studija“. Per apdovanojimo gyvavimo laikotarpį 2001–2007 m. išdalintos 172 Gerumo plytos. Nuo 2008 m. pradėti teikti Gerumo kristalai. Apdovanojimų tarybos nariai diskutavo dėl pavadinimo „Gerumo plyta“. Išklausius visų narių nuomonę, nutarta, kad nuo šiol šis apdovanojimas bus Gerumo kristalas. Pasikeitė ir stiklinio apdovanojimo forma.
Sensibilizacija

Sensibilizacija, cheminė sensibilizacija – šviesai jautrios medžiagos jautrumo padidinimas cheminėmis medžiagomis, gamybos metu įmaišytomis į fotoemulsiją arba pagamintos fotografinės medžiagos jautrumo šviesai padidinimas.
Spektrinė sensibilizacija, optinė sensibilizacija – sidabro halogenidų jautrumo didinimas spektriniams spinduliams, kurie neveikiami fotochemiškai. Sensibilizacija susidaro į fotoemulsiją įmaišius specialias organines medžiagas – optinius sensibilizatorius, kurie adsorbuojasi ant sidabro halegonidų mikrokristalų, kaip monomolekulinis sluoksnis.
Sensibilizatorius – medžiaga įmaišyta į fotosluoksnį.
Cheminiai sensibilizatoriai, tokie kaip kompleksinės aukso druskos ir kaikurie sieros junginiai gamybos metu įmaišomi į fotoemulsiją. Tokiu būdu intensyvinamas šviesai jautrių centrų atsiradimas ant sidabro halogenidų mikrokristalų. Tai lemia natūralų fotomedžiagos jautrumo šviesai didėjimą mėlynai violetinės spektro spalvos srityje.
Optiniai sensibilizatoriai (ciano dažikliai, fluorasenciniai balikliai) įmaišomi į paruoštą fotoemulsiją prieš dengiant pagrindą. Jie sąveikauja su sidabro jonais, esančiais ant mikrokristalų. Tai padidina jautrumą įvairiuose spektro ruožuose.
Arūnas Gendrolius

Biografija

1985 m. baigė Kauno A. Kvedaro miškų technikumą, įgijo miškų ūkio techniko kvalifikaciją. 2005 m. baigė Kauno aplinkos inžinerijos kolegiją, įgijo miškų inžinieriaus kvalifikaciją.
1985–2003 m. Tauragės miškų urėdijos meistras technikas, girininko pavaduotojas, girininkas, 2003–2007 m. Tauragės rajono savivaldybės mero pavaduotojas.
1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Tauragės rajono skyriaus narys.
2000–2003 m., 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Tauragės rajono savivaldybės tarybos narys.
Sutuoktinė Alė, vaikai Tomas, Justas, Austėja
Chorų karai

Struktūra

Kiekvienoje laidoje chorus dešimtbalėje sistemoje vertina profesionalų komisija, sudaryta iš keturių narių. Jos balsai sumuojami su žiūrovų balsais. Kas dvi savaites, artėjant pabaigai – kas savaitę „Chorų karus“ palieka mažiausiai žiūrovų ir komisijos palaikymo sulaukęs choras. Pusfinalyje lieka trys chorai, finale – du. Nuo projekto pradžios chorai atlieka po vieną dainą kiekvienoje laidoje, vėliau – po dvi dainas. Pusfinalyje ir finale likę chorai atlieka po tris dainas.
Juodšilių Šilo gimnazija

Istorija

Juodšilių lietuviška vidurinė mokykla įsteigta 1991 m. rugpjūčio 1 d. buvusios nepilnamečių kolonijos vietoje, atskyrus Juodšilių vidurinės mokyklos lietuviškas klases. 2005 m. vasarą baigta naujojo mokyklos bloko rekonstrukcija, o 2006–2008 m. baigta senojo pastato rekonstrukcija.
Triliškių-Girelės miškai

Triliškių-Girelės miškai – miškų masyvas Vidurio Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, į pietvakarius nuo Kaišiadorių. Apima ~9 km² ir priklauso Kaišiadorių miškų urėdijai (Kaišiadorių girininkija).
Masyvo rytuose telkšo Girelės I tvenkinys. Miško reljefas lygus, dirva pelkėta. Būdingi velėniniai glėjiški sujaurėję, velėniniai jauriniai glėjiški ir glėjiniai priemoliai, žemutinio tipo durpžemiai.
Beržynai sudaro 35 % medynų, eglynai – 23 %, juodalksnynai – 12 %, uosynai – 10 %, drebulynai – 8 %, ąžuolynai – 7 %, baltalksnynai – 3 %, liepynai – 2 %. Dauguma (47 %) medynų pusamžiai, jaunuolynai užima 5 %, pribręstantys medynai – 31 %, brandūs – 17 %. Vidurinis medynų amžius – 59 metai.
Triliškių-Girelės miškuose sutinkamos stirnos, briedžiai, lapės, kiškiai, šernai, kiaunės, usūriniai šunys, voverės.
Miško 24 kvartale auga Triliškių ąžuolas (gamtos paminklas). Miškas sudaro Kaišiadorių žaliąją zoną, jame įsikūrę kolektyviniai sodai. Taip pat šalia miško yra Triliškių, Ščebnicos, Pažardžio kaimai.
Maneičių piliakalnis

Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, 150 m į rytus nuo Alaušo ežero rytinio kranto. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 30x18 m dydžio. Joje rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos. Pietiniame krašte supiltas 0,4 m aukščio, 6 m pločio pylimas. 2 m žemiau aikštelės pietinio krašto yra 9 m pločio terasa, už kurios iškastas 6 m pločio, 0,2 m gylio griovys, už jo supiltas 0,3 m aukščio, 5 m pločio antras pylimas. Už šio pylimo iškastas antras 4,5 m pločio, 0,2 m gylio griovys, supiltas trečias 0,4 m aukščio, 7,5 m pločio pylimas ir iškastas trečias 6 m pločio, 0,2 m gylio griovys. Už jo toliau į pietus yra pylimo formos natūralus 1,5 m aukščio iškilimas. Šiauriniame šlaite, 4 m žemiau aikštelės, yra 9 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 10 m aukščio.
Piliakalnis labai suardytas arimų, kurie beveik sunaikino jo pylimus. XIX a. pabaigoje minimi buvę 4 pylimai: du didesni abiejuose aikštelės kraštuose, mažesni šlaituose. Iš rytinės pusės minimas buvęs 6,5 m pločio įvažiavimas į piliakalnį, apsaugotas 23 m ilgio, 1,4 m aukščio pylimų.  Piliakalnis apauga lapuočiais medžiais ir krūmais.

Tyrimai

1958 m. ir 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.  Pavieniai archeologiniai radiniai – lipdytų puodų šukės brūkšniuotu ir grublėtu paviršiais (blogai išlikusios) rasti 1996 m., 2005 m. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 77789 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1255000 m².

Gyvenvietė

Pietinėje, vakarinėje, šiaurinėje ir šiaurės rytų papėdėse yra 7 ha ploto I tūkstantmečio papėdės gyvenvietė. 1996 m. Kultūros paveldo centras, vadovas Zenonas Baubonis gyvenvietės vakariniame pakraštyje ištyrė bendrą 40 m² plotą, rado iki 20 cm storio kultūrinį sluoksnį. Kultūrinis sluoksnis: vakarinėje gyvenvietės dalyje nuo 10 iki 80 cm storio kultūrinio sluoksnio liekanos su lipdytų puodų šukėmis, molio tinku ir laužavietėmis, o pietvakarinėje tarp piliakalnio papėdės ir daubos – intensyvus kultūrinis sluoksnis su lipdytų puodų pavienėmis šukėmis, židinių degusiais akmenimis. Kultūrinis sluoksnis iki XX a. pabaigos buvo ariamas, šiuo metu dirvonas su jaunu pušynėliu bei pavieniais lapuočių medeliais ir krūmais. Tarp piliakalnio pietvakarinės papėdės ir daubos suartas maždaug 15x15 m dydžio plotas. Pietvakarinėje dalyje, smėlio kalvelėje, važinėjant automobiliais, ardomas paviršius.

Aplinkiniai piliakalniai

Šeimyniškių piliakalnis 8 kmŠikšnių piliakalnis 3,5 kmGutaučių piliakalnis 6 kmGaigalių piliakalnis (Utena) 8 kmDaugailių piliakalnis 8 kmNolėnų piliakalnis 7 kmVaikutėnų piliakalnis 7 kmRuklių piliakalnis 1 km
Nuodėgulių piliakalnis 4 km
Pastaba:
Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną
Málaga CF

Istorija

2016-2017 m. La Liga pirmenybėse užimta 11 vieta.
Gvadalkanalis

Gvadalkanalis (angl. Guadalcanal, Isatabu) – sala Ramiajame vandenyne, Saliamono salyno pietryčiuose, didžiausia Saliamono Salų valstybėje.
Sala vulkaninės kilmės, užima 5302 km² teritoriją. Paviršius kalnuotas, iškylantis iki 2449 m (Popomanaseu k.). Teritoriją dengia tropinės džiunglės. Yra aukso telkinių. Gvadalkanalyje gyvena endeminės kuskusų (Phalanger) rūšys, įvairios papūgų rūšys, gausu briaunagalvių krokodilų.
1999 m. saloje gyveno 109 382 gyventojai (apie penktadalis šalies gyventojų). Dauguma gyventojų yra melaneziečiai, yra polineziečių, mikroneziečių, europiečių, kinų. Pagrindinis miestas – šalies sostinė Honiara. Sala sudaro Gvadalkanalio provinciją.

Istorija

1568 m. salą pasiekė ispanų ekspedicija, vadovaujama Alvaro de Mendanjos. Ispanai salą pavadino pagal Gvadalkanalio kaimą Ispanijoje (Sevilijos provincija), kurio pavadinimas savo ruožtu kilo iš arabų Wādî al-Khānāt – 'gardų slėnis'. XVIII–XIX a. pradėta salos kolonizacija. Antrojo pasaulinio karo metais saloje vyko labai nuožmus Gvadalkanalio mūšis tarp Sąjungininkų ir Japonijos. Tropinės gamtos sąlygos sudarė nepakeliamas mūšio sąlygas.
Viljarealis

Istorija

Miestą 1274 m. įkūrė karalius Jokūbas Aragonietis (jo garbei ir vadinasi miestas: Vila – „miestas“ + real – „karaliaus“).
Vaiduliai

Istorija

Kutiškių kaimas 1990 m. LR AT nutarimu pervadintas Vaiduliais, nors Kutiškiai tebėra dabar (kitoje vietoje).
Paproč Duža

Istorija

Nuo 1569 m. iki 1795 m. kaimas priklausė Abiejų Tautų respublikai. Kaimas įkurtas XVIII a. amžiuje. 1837 m. čia gyventi atsikėlė vokiečių bendruomenė ir pavadino kaimą Königshuld. Kaimas buvo įkurtas su simetriškų gatvių formomis ir su pagrindine aikšte kurioje stovėjo bažnyčia ir aikštės spindulys buvo 300 metrų. Lenkijos Kongreso karalystės laikais kaimas buvo Paproč Dužos valsčiaus centras. Kaime stovėjo evangelikų liuteronų bažnyčia, kuri po I pasaulinio karo buvo paversta į katalikų bažnyčią. 1899 m. liepos 15 d. šioje bažnyčioje susituokė Józef Piłsudski ir Maria Piłsudska. XX a. šeštajame dešimtmetyje bažnyčia buvo nugriauta ir vėliau atstatyta XX a. dešimtajame dešimtmetyje.
Bunčiukas

Bunčiukas (rus. бунчук, krym. boyuncaq) – arklio ar jako uodega arba tokių uodegų ašutų kuokštas, pritvirtintas prie ieties ar karties, kurios viršūnėje rutulio, pusmėnulio ar kitokio pavidalo antgalis. Taip pat – tokia ietis ar kartis su kuokštais. Bunčiukai buvo naudojami kaip vėliavos.
Bunčiukus vietoj vėliavų ar kartu su jomis naudojo nemažai Eurazijos klajoklių tautų – skitai, sarmatai, hunai, avarai, kumanai ir kitos. XIII–XVIII a. mongolų imperijoje, vėliau – Krymo chanate, Osmanų imperijoje jie buvo galios ir valdžios ženklas. Osmanų imperijoje juos turėdavo sultonai ir jų ministrai, Abiejų Tautų Respublikos etmonai, Zaporožės Sečės, Dunojaus Sečės, Kubanės ir Dono kazokų atamanai.
Prieš sultonus nešdavo lazdą su septyniais bunčiukais. Prieš turkų pašą, atliekantį vizirio (ministro) pareigas, nešdavo trijų uodegų bunčiuką. Bunčiukų nešimo tradiciją panaikino sultonas Machmudas II (1808–1839), bet iki 1922 m. Turkijoje pašas skirstė pagal bunčiukų skaičius: vieno bunčiuko paša (brigados vadas) atitiko to meto Rusijos generolą majorą (IV klasė pagal rangų lentelę), dviejų bunčiukų paša (divizijos vadas, ferikas) – generolą leitenantą (III klasė), trijų bunčiukų paša (muširas) – generolą anšefą, vėliau – infanterijos generolą ar kitą II klasės generolą. Muširą atitiko civilinės tarnybos viziris, feriką – beglerbegas.
Bunčiukų naudojimą perėmė Lenkija. Karuose su turkais ir totoriais prieš lauko etmoną nešiojo vienos uodegos bunčiuką, prieš didįjį etmoną – dviuodegį bunčiuką. Jonas Sobieskis taip priprato prie bunčiuko, kad ir tapęs Lenkijos karaliumi žygiuose jį naudojo. Iš lenkų bunčiukų nešiojimą perėmė kazokai, kur juos nešiojo prieš hetmaną ir Zaporožės atamanus. Bunčiukus įsmeigdavo prieš hetmono žygio palapinę.
Bunčiukai iki šiol naudojami Lenkijos kariuomenėje.
Alajaus kalnagūbris

Alajaus kalnagūbris – kalnagūbris Kirgizijoje ir Tadžikistane, Gisaro-Alajaus kalnų sistemoje, skiria Ferganos ir Alajaus slėnius. Ilgis rytų-vakarų kryptimi 400 km. Aukštis iki 5539 m (Alajaus viršukalnė). Sudarytas iš smiltainio uolienų ir kristalinių skalūnų. Būdingas aukštikalnių reljefas.
Šlaituose būdingos sausosios ašuočių-eraičinų stepės, pievastepės, kadagynai, aukštikalnėse pereinantys į alpines pievas. Ledynai užima 811 km² plotą. Rytinėje dalyje yra Taldyko perėja.
Džėjaus sutartis

Džėjaus sutartis (angl. Jay Treaty) – sutartis, sudaryta 1794 m. lapkričio 19 d., tarp Jungtinių Valstijų ir Didžiosios Britanijos. Sutarties dėka buvo išvengta dviejų šalių karo ir išspręsta daugelis problemų, užsilikusių po Amerikos revoliucijos. Sutartis atvėrė duris dešimt metų trukusiai taikiai prekybai. JAV Kongresas pritarė sutarčiai 1795 m. birželio 24 d., kuri įsigaliojo 1796 m. vasario 29 d., kai abi šalys pasikeitė ratifikaciniais raštais.

Sutarties nuostatos

Sutarties sąlygas parengė prezidentas Džordžas Vašingtonas, JAV iždo sekretorius Aleksandras Hamiltonas ir pagrindinis JAV derybininkas Džonas Džėjus. Rengiant sutartį D. Britaniją atstovavo užsienio reikalų ministras lordas W. Grenville. Šiai sutarčiai aršiai prieštaravo Džefersonas, Džeimsas Madisonas ir jų šalininkai, siekę užsienio politikoje artimesnių santykių su Prancūzija. Sutartis pagyvino prekybą ir padėjo JAV išvengti karo su D. Britanija, kas tenkino abi sutartį pasirašiusias šalis. Džėjus pasiekė, kad būtų įgyvendinti pagrindiniai amerikiečių reikalavimai: britų pajėgų atsitrauktų iš jų užimamų pozicijų JAV Šiaurės vakarų teritorijoje (britai tai padaryti žadėjo dar 1783 m.). Klausimai dėl karo skolų, taip pat JAV bei Britų Šiaurės Amerikos valdos – Kanados sienos buvo perduoti nagrinėti trečiųjų šalių – arbitražo teismui. Tai buvo vienas pirmųjų arbitražo panaudojimų diplomatijos istorijoje. Amerikiečiams taip pat buvo garantuotos keletas teisių prekiauti britų valdose Indijoje ir Karibuose mainais į medvilnės eksporto suvaržymų panaikinimą. Kita vertus, amerikiečių laivai negavo teisės įplaukti į D. Britanijos valdų Šiaurės Amerikoje uostus, nors britų laivai teisę įplaukti į JAV uostus gavo. D. Britanijai sutartis buvo naudinga, nes leido jai įsivežti iš JAV žaliavas ir duoną.
Sutartis kuriam laikui padėjo išvengti karo, tačiau jos pasirašymas tapo vienu iš labiausiai ginčijamų JAV vidaus politikos klausimų. Pagrindiniai sutarties priešininkai – T. Džefersonas ir Dž. Madisonas bijojo, kad artimesni ekonominiai ryšiai su D. Britanija sustiprins Federalistus ir siekė glaudesnių ryšių su Prancūzija. Sutartis dešimtmečiui paskatino abiejų šalių tarpusavio prekybą. 1803 m. prekybiniai santykiai vėl ėmė blogėti, nes baigė galioti 10 metų laikotarpiui nustatytos sutarties sąlygos prekybos klausimais. Pastangos susitarti dėl sutarties pakeitimo nauja sutartimi 1806 m. baigėsi nesėkme. JAV atmetė Monro-Pinknio sutartį. Įtempti santykiai tarp JAV ir Didžiosios Britanijos peraugo į 1812 metų karą tarp abiejų pusių.
Čiudnovo mūšis

Pasekmės

Lenkai sunaikino didžiąją dalį rusų pajėgų, susilpnino kazokus ir išlaikė savo sąjungą su Krymo totoriais. Lenkija, nepaisant pergalės masto ja menkai pasinaudojo; lenkų kariuomenė atsitraukė neorganizuotai (mažai padėta sužeistiesiems, dėl to šimtai mirė jau po mūšio). Be to didžiajai armijos daliai nebuvo išmokėti atlyginimai, o tai sukėlė 1661 m. maištus. Dėl to Lenkija pegalėjo perimti iniciatyvos ir leido Maskvai atkurti savo kariuomenę.
Jonas Kirlys

Biografija

Studijavo Panevėžio mokytojų seminarijoje, Petrogrado mokytojų institute.
1911–1914 m. dirbo žurnalų „Lietuvos žinios“ ir „Lietuvos ūkininkas“, 1916–1917 m. – „Naujoji Lietuva“, 1919 m. – „Švietimo reikalai“ redakcijose. Nuo 1919 m. pradinių mokyklų ir gimnazijų mokytojas. 1928–1932 m. mokytojavo Viekšnių mokykloje, 1932–1934 m. Kretingos gimnazijos, 1934–1940 m. Žagarės progimnazijos, 1940–1947 m. Veiverių, Leipalingio, Marijampolės gimnazijų direktorius. Marijampolėje priklausė pogrindinei organizacijai. 1945 m. liepos 18 d. suimtas, tačiau rugpjūčio 29 d. bylą nutraukus paleistas. Tikėtina, kad tuomet buvo užverbuotas NKVD. Vėliau persikėlė į Kauną, iki 1957 m. dirbo mokyklose mokytoju. Remiantis KGB dokumentais, agentas „Pravdivyj“ buvo geru, patikrintu agentu, turintis pažįstamų JAV, kurie domino KGB. Čekistams pranešinėjo apie savo draugų pažiūras, jų antisovietines kalbas. 
Paskelbė straipsnių spaudos ir mokyklų istorijos klausimais.

Spaudos kolekcijos

Nuo 1909 m. rinko lietuvišką periodinę spaudą, spausdintą spaustuvėje, daugintą šapirografu, rašytą ranka, išleistą legaliai ir pogrindyje bet kurioje šalyje nuo seniausių laikų. 1931 m. iš lenkų konsulo Rygoje gavo leidimą nuvykti į Vilnių, kur aplankė senuosius lietuvių inteligentus, visuomenės veikėjus, buvusius redaktorius ir savo spaudos rinkiniui parvežė vertingos medžiagos. Sukaupė didžiulę kolekciją, su kuria kartu keliaudavo perkeliamas iš vienos mokyklos į kitą.
Mokytojaudamas Viekšniuose 1932 m. Kaune surengė spaudinių parodą, kurioje rodė 1500 spausdintų ir 250 ranka rašytų laikraščių. 1934 m. Kretingos mokykloje įkūrė spaudos muziejų, kuriam atidavė dalį savo asmeninio spaudos rinkinio: 1600 pavadinimų atskirų spaudos leidinių numerių ir komplektų. 1935 m. Žagarėje savo lėšomis buvusio dvaro pirties pastate atidarė spaudos muziejų, kuriame 1935–1940 m. eksponavo apie 8000 laikraščių ir knygų – 3197 pavadinimų lietuvių periodinės spaudos pavyzdžių ir komplektų, taip pat diagramas, piešinius ir portretus. Perkeliams dirbti į Veiverių progimnaziją, muziejų 1940 m. pabaigoje uždarė, muziejaus medžiagą (10 000 vnt.) 1941 m. dalimis perdavė LTSR centrinei valstybinei bibliotekai, tačiau pokario metais Jono Kirlio kruopščiai rinktas turtas buvo iš dalies sunaikintas, iš dalies išblaškytas. Mažvydo bibliotekos Retų knygų ir rankraščių skyriuje ir buvusiame Lituanistikos fonde yra tik paskiri gražiu J. Kirlio spaudu pažymėtų retų periodinių leidinių numeriai. 1949 m. dar viena kolekcija perduota Partijos istorijos muziejui. 1956 m. Respublikiniam pedagogikos muziejui perdavė pusę sunkvežimio per ilgus metus sukauptos medžiagos.
Parengė veikalą „Lietuvos periodinė spauda, jos vystymas“ (rankraštis), parašė apybraižą apie Marijampolės J. Jablonskio vidurinę mokyklą, paskelbė straipsnių spaudos ir mokyklų istorijos klausimais.