google/wiki40b huggingface dataset:
Marija Lipčienė

Biografija

1920–1924 m. studijavo dainavimą Kauno muzikos mokyklos V. Grigaitienės ir O. Marinio klasėje. 1924–1927 m. mokėsi Normalinėje muzikos mokykloje Paryžiuje ir privačiai pas F. Litviną. 1927–1940 m. Valstybės teatro, 1941–1948 m. Kauno muzikinės komedijos teatro solistė.
Vyras Mikas Lipčius, duktė pianistė Aldona Lipčiūtė, vaikaitis violončelininkas Saulius Lipčius.

Kūryba

Sukūrė apie 30 operų ir operečių vaidmenų. Atliko stambios formos kūrinių solo partijas (K. Sen Sanso oratoriją „Tvanas“ ir kt.). Pirmoji atliko J. Nabažo ir kitų lietuvių kompozitorių vokalinius kūrinius. Koncertavo Rygoje, Taline, Paryžiuje. Parašė libretą J. Gruodžio baletui „Jūratė ir Kastytis“.
Korbikas

Korbikas (rus. Корбик, Усть Корбик) – buvusi miško kirtėjų gyvenvietė Rytų Sajano priekalniuose, prie Bazaichos (Jenisiejaus dešinysis intakas) ir Korbiko santakos, apie 60 km į pietryčius nuo Krasnojarsko, Beriozovkos rajonas (buv. Sovetskij), Krasnojarsko kraštas, Rusija.

Lietuviai

1948 m. birželio mėn. į Korbiką iš TSRS okupuotos Lietuvos atvežti 165 žmonės, daugiausia ūkininkų šeimos, dar kelios dešimtys šeimų išskirstyta į gretimus miško kirtimo punktus. Be lietuvių, Korbike buvo kelios Pavolgio vokiečių, ukrainiečių, kalmukų, graikų tremtinių šeimos. Tremtiniai dirbo miško ruošos darbus, gabeno rąstus prie upių, juos plukdė. 1957 m. pirmieji lietuviai grįžo į Lietuvą, 1958–1959 m. grįžo dauguma. 1965 m. Korbike dar gyveno kelios lietuvių kalba šeimos.
Korbiko kapinėse buvo palaidota apie 50 lietuvių iš visų Verchniaja Bazaichos skyriaus gyvenviečių. 1955 m. jose pastatyta Švč. Mergelės Marijos statula (autorius buvęs politinis kalinys J. Maldutis), 1989–1990 m. dalis lietuvių palaikų parvežta į Lietuvą. XX a. aštuntame dešimtmetyje Korbikas sudegė. 1990 į Korbiką iš Kauno buvo nuvykusi buvusių tremtinių ekspedicija.
Kordiljeros departamentas

Geografija

Departamentas (15 pagal plotą šalyje) yra Paranenjos regiono vidurio vakaruose. Ribojasi šiaurėje San Pedru, rytuose ir pietryčiuose su Kaagvasu, pietuose su Paragvari, pietvakariuose su Centriniu departamentu, vakaruose Paragvajaus upė skiria nuo Presidente Hajeso departamento.
Departamente galima išskirti dvi sritis: šiaurės rytinę, esančią už Ihagvi upės, kur būdingos lygumos ir šlapynės, tinkamos gyvulininkystei, bei kalvotą Altoso Kordiljerą, tinkamą žemdirbystei. Altoso aukštuma iškilusi ties riba su Centriniu ir Paragvari departamentais, ir tęsiasi nuo Ipakarajaus ežero per visą vakarinį departamento kraštą. Svarbiausios kalvos – Kaakupė, Atyra ir Altosas. Vakarine riba teka Paragvajaus upė, o link jos departamentą iš rytų į vakarus kerta Manduvira. Kitos svarbios upės – Piribebujus, iš Ipakarajaus ežero ištekantis Saladas, Ihagvi, Negras. Į šias upes suteka Tobatiri, Itu ir kiti upokšniai. Upėse yra krioklių (Piraretos, Čololo), Ihagvi upėje yra Ita Koti grota. Rytinėje dalyje telkšo Ipakarajaus ežeras.
Vidutinė metinė oro temperatūra yra 24,3 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 29,4 ir 19,2 °C. Per metus iškrenta apie 1420 mm kritulių, daugiausia – spalį, mažiausia – rugsėjį.

Gyventojai

Kordiljeros departamente 2002 m. gyveno 233,8 tūkst. gyventojų, tai sudaro ~4,5 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 57 žm./km². Tankiau gyvenama pietinė teritorijos dalis, rečiausiai šiaurė. 2/3 gyventojų gyvena kaimuose. Vyrų ir moterų santykis panašus. Indėnų skaičius nedidelis (38). Didesnė dalis ūkių turi elektrą (90 %), vandentiekį ir kanalizaciją turi virš pusės gyventojų (60 %).

Ūkis

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, didėja paslaugų sektorius. Svarbiausios auginamos kultūros: cukranendrės (310 tūkst. tonų per metus, 2002 m.), kukurūzai (10,1 tūkst.), medvilnė (266), ryžiai (855). Auginamos kiaulės (57,2 tūkst. vnt.), galvijai (231,8 tūkst.), avys (9,5 tūkst.), arkliai (11,3 tūkst.), ožkos (1,4 tūkst.). Vystomas turizmas, daug žmonių pritraukia Kaakupės Mergelės atlaidai, prie Piraretos ir Čololo krioklių yra poilsiavietės, taip pat yra Vapor Kuė ir Akosta Nju vietovės, žinomos dėl Trigubo aljanso karo veiksmų.
Palangos observatorija

Palangos observatorija - observatorija, esanti Palangoje, Pradinėje mokykloje. Bokšto kupolas pasenęs. Norint įrengti teleskopą, reiks imtis remonto arba esamą kupolą keisti nauju. Kupolas nebuvo atvertas nuo jo pastatymo – 1984 m. Įrengus observatoriją, jis turėtų suktis sinchroniškai su teleskopu, antraip pramogautojams ženkliai sumažėtų galimybių stebėti įdomius dangaus objektus. Pagaminti naują kupolą atsieitų 200 tūkst. litų. Taip pat galima pirkti serijinės gamybos kupolą, kuris kainuotų gerokai pigiau. Turistų poreikius tenkinantis teleskopas kainuoja nuo 25 tūkst. litų.
Anykščių rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.

Veikla

Pirmasis tarybos posėdis įvyko 2007 m. balandžio 12 d. Savivaldybės meru išrinktas Sigutis Obelevičius, mero pavaduotoju – Donatas Krikštaponis (LSDP), administracijos direktoriumi paskirtas Antanas Baura (Valstiečiai liaudininkai), jo pavaduotoju tapo Valentinas Patumsis. A. Baurą išrinkus Seimo nariu administracijos direktoriumi paskirtas Vilius Juodelis.
TPS Turku

Istorija

Klubo ištakos siekia 1922 m. Yra tapę šalies čempionais, bei iškovoję futbolo taurę.
Gediminas Arvydas Biziulevičius

Mokslinė veikla

Sukūrė antimikrobinių fermentinių preparatų lizosubtilino ir fermosorbo gamybos technologijas (su kt.), ištyrė jų savybes. Svarbiausi darbai iš imunostimuliatorių, t. p. antibiotikų pakaitalų biosintezės.
Lietuvos administracinė teisė

Lietuvos administracinė teisė - Lietuvos viešosios teisės šaka, nacionalinė administracinė teisė.

Teisės šaltiniai

Lietuvoje pamatinis administracinės teisės norminis aktas – LR viešojo administravimo įstatymas. 
Administracinių nusižengimų srityje veikia Lietuvos Respublikos administracinių nusižengimų kodeksas. Anksčiau - Lietuvos TSR ATPK.

Proceso teisė

Lietuvoje veikia specializuoti 2 pakopų administraciniai teismai (apygardų teismai bei LVAT). Jų veiklą reguliuoja LR administracinių bylų teisenos įstatymas (iki kol bus priimtas bei įsigalios LR administracinio proceso kodeksas).
Kortadas

Cortado, kortadas (iš isp. cortar '(čia) skiesti') – espresas, praskiestas šiltu pienu. Pienas pilamas į espresą, paruoštame cortado jo būna nuo pusės iki trečdalio.
Algirdėnai

Aplinkinės gyvenvietės

Magūnai – 2 km
Nerijus Lukošius

Biografija

1993 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zoo inžinierius.
UAB „Milda“ operatorius, pardavėjas.
Lietuvos socialdemokratų partijos Tauragės rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Tauragės rajono savivaldybės tarybos narys. 
Žmona Rolanda, dukros Alvita, Aistė.
Tauragnas

Pavadinimas

Pasakojamas padavimas, kad kunigaikštis Rigimantas kartą nakvojo su kariais ežero pakrantėje. Visiems sumigus, senas kunigaikščio kanklininkas taip gražiai ėmė groti kanklėmis, kad du taurai išlindo iš miško jo pasiklausyti. Jie prabilę žmonių balsais. Kanklininkas jų paklausė, kur patogesnė vieta apsigyventi. Taurai parodė kalną ant ežero. Ten kunigaikštis pastatydino pilį ir ją pavadino Taurapiliu, o ežerą – Tauragnu.
Ežeras senesniuose šaltiniuose žinomas kaip Thowraggen, Tarogin, Taurogno, Turogno, Taurogin. Ežerėvardis aiškiai sudurtinis iš tauras („laukinis jautis“) ir ragas („smaigalys, iškyšulys ant galvos, kampas“). Pasak K. Būgos, toks pavadinimas suteiktas, nes esą ežeras savo pavidalu mena tauro ragus. Tačiau labiau tikėtina, kad reikšmė yra „ragas (t. y., kampas), kur būna taurų“.
Leonas Mykolas Radvila

Biografija

Lietuvos kilmingų magnatų Radvilų giminės, Nesvyžiaus linijos atstovas, herbo „Traby“ savininkas. Lietuvos didžiojo raikytojo Mykolo Antano Radvilos (1687–1721) ir Macijanos Siesickaitės (1729–1771) sūnus.
Paveldėjo iš tėvo valdas Naugarduko vaivadijoje ir Šidlovecko grafystę Lenkijoje. 1750 metais gavo Lietuvos didžiojo sargybinio pareigybę.
Buvo globojamas savo giminaičių, Lietuvos didžiojo etmono ir Vilniaus vaivados Mykolo Kazimiero Radvilo Žuvelės ir jo žmonos Uršulės Pranciškos Višnioveckos.
Norviliškių Švč. Mergelės Marijos, Gailestingumo Motinos, bažnyčia

Istorija

Norviliškės XVI a. buvo Surviliškio dvaro palivarkas, kurį jo savininkė Darata Zenovičiūtė-Šorcienė su Peckūnų kaimu (25 valakai) paskyrė pranciškonams. Ji 1617 m. pastatė medinę bažnyčią, o buvusį mūrinį dvaro pastatą pertvarkė į vienuolyną. 1698 m. įkurta parapija. Pranciškonai 1745 m. pastatė naują bažnyčią.
1797 m. minima parapinė mokykla. Vienuolyno bibliotekoje 1820 m. buvo 284 leidiniai (tarp jų retų spaudinių ir dvi lietuviškos knygos). 1831 m. pradėta statyti nauja bažnyčia.
1832 m. caro valdžia vienuolyną ir bažnyčią uždarė. Bažnyčia nugriauta, medžiaga panaudota Alšėnų cerkvės ir Norviliškių kareivinių statybai. 1905–1915 m. vienuolyne veikė privati mergaičių žemės ūkio mokykla. 1909 m. norėta pastatyti mokinių koplyčią, bet statybos valdyba nepatvirtino prasto projekto. Parapijiečių lėšomis 1929 m. pastatyta dabartinė bažnyčia.

Architektūra

Bažnyčia sudėtingos konfigūracijos, vienabokštė, su penkiasiene apside ir bokšteliu. Centrinė nava dvigubai aukštesnė už šonines. Prie bažnyčios stovi mūrinė varpinė (XVII a. vidurys).
Steponas Vaitkevičius

Biografija

Augo penkių vaikų šeimoje (trys broliai ir dvi seserys), iš kurių šiuo metu yra likęs vienintelis. 1942 m. Steponas Bronius Vaitkevičius baigė Utenos gimnaziją, vėliau – mokytojų kursus Ignalinoje. Mokytojavo Švenčionėlių, Anykščių apylinkėse. 1944 m. šeima traukėsi į Vokietiją gavusi perspėjimą, kad 1944 m. liepos 14 d. 14 val. bus sprogdinamas didelis geležinis tiltas per Šventąją ir norintieji pasitraukti turi suspėti pervažiuoti tiltą iki to laiko. 1944 m. rugpjūčio 4 d. pasiekė Vokietiją, o 1947 m. balandžio 27 d. atvyko į Angliją. Nuo 1948 m. gyvena Peterborough mieste, kur baigė buhalterinės apskaitos mokslus ir dirbo buhalterio darbą iki pensijos. Žmona Olga, vaikai – Rimantas, Danutė ir Marytė.

Veikla

Gyvendamas ir dirbdamas Peterborough Steponas Vaitkevičius įsiliejo į anglų katalikų skautų veiklą, vadovavo katalikų vyčiams, 25 metus vadovavo Peterborough katalikų skautams. 1979 m. įsiliejo į Britų Katalikų St Columbia organizaciją tapdamas jos kasininku. Devynerius metus buvo Europos rajono lietuvių skautų vadas skautininkas. Taip pat yra skautų Europos rajono laikraščio 'Budėkime' administratorius ir rašo į leidinį 'Budėkime', taip pat į tokius leidinius kaip 'Europos Lietuvis', 'Tėviškės Žiburiai', 'Skautų Aidas' ir kt. Steponas Vaitkevičius yra Didžiosios Britanijos Lietuvių Katalikų bendrijos pirmininkas, bendrijos centro „Židinys“ patikėtinis, Nottingham Aušros Vartų Marijos draugovės draugovininkas.
Mikalojus Abrahamovičius

Biografija

Tėvas Smolensko vaivada Jonas Abrahamovičius. 1605–1606 m. studijavo Leipcigo universitete.

Politinė karjera

1636–1647 metais Mikalojus Abrahamovičius tarnavo Starodubo seniūnu, po to Miadelio ir Kurklijsko seniūnu. Ne klartą buvo renkamas pasiuntiniu į seimus ir Lietuvos tribunolo deputatu. 1638–1640 metais tarnavo taurininku, 1640–1643 – Mstislavlio komendantu, 1643–1647 – Mstislavlio vaivada, 1647–1651 – Trakų vaivada.
Reichstagas (institucija)

Reichstagas (vok. Reichstag) – Šventosios Romos imperijos, Šiaurės Vokietijos konfederacijos ir Vokietijos parlamento, bei pastato Berlyne, kuriame dirbo Vokietijos parlamentas, pavadinimas.
Pavadinimas Reichstag kilęs nuo vokiečių kalbos žodžių Reich – valstybė ir Tag – susirinkimas. Žodis Tag tiesiogine prasme reiškia diena, o šia prasme pradėtas naudoti šnekamojoje kalboje dar Karolio Didžiojo laikais, išreiškiant dieną, kai šaukiamas svarbus pasitarimas. Pirmą kartą minimas nuo 802 m. – Acheno reichstage buvo pagarsinta Saksų teisė.
1806 m. žlugus imperijai terminas Reichstagas vėl pradėtas naudoti 1849 m. Frankfurto konstitucijoje. 1867–1871 m. taip vadinosi Šiaurės Vokietijos konfederacijos parlamentas, vėliau – Vokietijos imperijos parlamentas.
Sedos kautynės

Tėvynės apsaugos rinktinė

Tėvynės apsaugos rinktinę sudarė karininkai ir civiliai savanoriai, pasiryžę ginti Lietuvą nuo Raudonosios armijos. Rinktinė kovojo vakarinėje Lietuvos dalyje – Žemaitijoje, prie Sedos, ten patyrė didelių nuostolių ir buvo išsklaidyta. Daliai savanorių pavyko pasitraukti su vokiečiais. Kiti pateko į nelaisvę arba papildė jau pradėjusius veikti lietuvių antisovietinių partizanų būrius.
Tais metais TAR formaliai buvo pavaldi Vermachtui. Ji vilkėjo iš vokiečių gautomis uniformomis. Tačiau ji negavo ir nevykdė jokių Vermachto įsakymų. Rinktinė kovojo ne už griūvantį Reichą, o už savo krašto laisvę. Tačiau Antrajame pasauliniame kare nugalėjusiems Vakarams tai mažai rūpėjo. Jie perduodavo sovietams mūšyje dalyvavusius asmenis kaip nacių bendrininkus, nesigilindami į tikrąsias aplinkybes.

Situacija prieš mūšį

1944 m. rudenį Tėvynės apsaugos rinktinei pavesta ginti Klaipėdos kryptį dengiantį fronto barą prie Sedos. Rinktinė buvo nepakankamai ginkluota – jai trūko automatinių ir prieštankinių ginklų, kulkosvaidžių, artilerijos, ryšio priemonių. Dauguma rinktinės karių buvo nepakankamai parengti, trūko karininkų. Vokietijos kariuomenės sprendimu, Tėvynės apsaugos rinktinė turėjo dengti Raudonosios armijos puolamus Vermachto dalinius, suteikti jiems laiko persigrupuoti. Rinktinės pirmasis pulkas buvo išdėstytas į rytus ir šiaurę nuo Sedos, antrojo vienas batalionas – į vakarus, prie Barstyčių.

Kautynės

1944 m. spalį Raudonosios armijos I-ojo Pabaltijo fronto 6-oji smogiamoji armija puldama pasiekė Sedos apylinkes. Spalio 7 d. rytą Tėvynės apsaugos rinktinės ginamas pozicijas puolė tankai, po jų – 67-oji šaulių divizija. Neatlaikiusi tankų puolimo, rinktinė traukėsi Vakarų kryptimi. Mūšio metu žuvo keli šimtai lietuvių karių, kelios dešimtys pateko į nelaisvę. Spalio 10 d. rinktinės likučiai pasiekė Klaipėdą, iš kurios traukėsi į Rytų Prūsiją. Daugelis išsisklaidė, vėliau įsitraukė į partizaninę kovą.

Mūšio atgarsiai

Sovietiniais laikais Sedos mūšį prisiminti valdžiai buvo neparanku, nes būtų reikėję aiškintis, kodėl Raudonoji armija (t. y. liaudies išvaduotojai) Žemaitijoje sutikti ne su gėlėmis, o su prieštankinėmis granatomis. Išlikę mūšio dalyviai taip pat vengė kalbėti, nes bijojo patraukti KGB dėmesį, o į Vakarus pasitraukę veteranai bijojo būti apkaltinti stoję į hitlerininkų pusę.
Trijų devynetų draugija

Trijų devynetų draugija (angl. Triple Nine Society arba TNS) - tarptautinė visuomeninė intelektualiai gabių žmonių organizacija, „skatinanti savo narių bendravimą, pasikeitimą idėjomis ir nuomonėmis“. Įstoti gali kiekvienas, sulaukęs 18 metų ir vieno kontroliuojamo IQ testavimo metu pasiekęs ne mažesnį kaip 99,9 % kvantilių lygį. Organizacijos pavadinimas kildinamas iš trijų devynetų - priėmimo į draugiją ribos. Kandidatui užtenka IQ testo metu surinktų 146 punktų. Europoje standartinis nuokrypis testavimo metu yra 15 punktų, o tokį rezultatą pasiekia tik vienas iš tūkstančio europiečių. Pripažįstami ir kitų testų rezultatai.

Istorija

Draugija įkurta 1978 metais, grupei bendraminčių atskilus nuo ISPE. 2008 metais Trijų devynetų draugija jungė 800 narių iš 30 valstybių, daugiausiai iš JAV. Kiekvienas, įstojęs ir sumokėjęs metinį mokestį, gauna katalogą su narių kontaktiniais adresais, draugijos tinklalapio  slaptažodį, yra kviečiamas į eilinius ir metinius susirinkimus, paštu gauna mėnraštį ``Vidyja`` (skr. vizija). Jame straipsniai skelbiami pačiom įvairiausiom temom, kai kuriuos jų galima perskaityti internete.
Veikloje vengiama išsiskirti visuomenės, neskatinamas uždarumas. Draugijos nariai yra iš įvairių visuomenės sluoksnių ir iš skirtingų kultūrų, todėl, norint pasiekti susiklausymo, draugijoje tvarkomasi demokratiškai: narių teisės lygios, vadovybė renkama. Administracija - organizacijos vadovas Deivydas Liubkinas (2008 m. duomenys), žurnalo redaktorius, draugijos propaguotojas, finansų direktorius, narių teisių gynėjas ir keturi nariai - taip pat siekia kolegialumo. Nepaisant gerų norų ir demokratijos, dalis narių (Fredas Britonas, Kevinas Langdonas ir kt.) prieš buvusią tvarką sukilo  ir 1988 m. išstojo iš Trijų devynetų draugijos. Buvo sukūrta konkuruojanti „Minervos draugija“, kurios priėmimo slenkstis - Kevino Langdono sukurto testo rezultatas (išspausdintas 1987 m. žurnale „Games“ ir reikalaujantis pasiekti ne mažesnį kaip 99,9 % kvantilių lygį). 1992 m. „Minerva“ užsidarė, buvę jos nariai vėl grįžo į Trijų devynetų draugiją.
Bar le Maršas

Istorija

Miestelis įkurtas ant kalno apsupto pelkynų, stovėjo romėnų fortas.
XVI a. pradžioje pastatyta Bar le Maršo Šv. Petro ir Šv. Pauliaus bažnyčia, kuri išlikusi iki šių dienų. 1967 m. bažnyčia įtraukta į saugomų pastatų registrą.
1813 m. atidarytas malūnas. 1855 m. šalia pradėjo veikti antrasis miestelio malūnas. Abu pastatai išlikę iki šių dienų.
1848 m. rugsėjo 3 d. miestelyje atidaryta geležinkelio stotis. 1878 m. Bar le Marše pradėjo veikti Šv. Pauliaus misionierių koledžas, bet 1936 m. jo veikla sustabdyta.
1950 m. Lietuvos šachmatų čempionatas

1950 m. Lietuvos šachmatų čempionatas – tai 17-asis Lietuvos vyrų ir 3-iasis Lietuvos moterų šachmatų čempionatai.
Pirkia

Pirkia – rytų aukštaičių ir dzūkų gyvenamasis namas, pagrindinis sodybos trobesys, rąstų sienomis, dvišlaičiu stogu (seniau stogas buvo keturšlaitis) su gonkelėmis prie pagrindinio įėjimo. Sudaro tokios pagrindinės patalpos: priemenė, pirkia, virtuvė, pirkaitė ir seklyčia (kamara). Dzūkų pirkių stogas – su čiukuru).
Pirkios patalpa – svarbiausia gyvenamojo namo dalis. Joje gaminamas valgis, valgoma, atliekami įvairūs namų ūkio darbai. Pirkioje ir miegama. Asla dažniausiai plūkta moliu. Pirkoje būna keturi – penki langai. Vienas svarbiausių pirkios įrengimų yra krosnis, skirta valgiui virti, duonai kepti, taip pat ir kambariui apšildyti. Šeimyninėje pirkioje prie durų būdavo krosnis, šviesiausiame kampe – stalas ir 2 ilgi suolai, kai kada audimo staklės, priešingame – lova.

Istorija

Iš pradžių pirkios būdavo statomos dūminės, 2 dalių (šeimyninė pirkia ir priemenė), bet nuo XIX a. vid. įsigalėjo stačiakampio plano, 3–6 patalpų dvigalės pirkios, kurių vidus 2 skersinėmis sienomis padalytas į 3 dalis: šeimyninę pirkią, priemenę su kamara ir seklyčią. Didelių ūkių pirkios kryžminio plano – prie šono buvo pristatoma ūkinė šildoma pirkaitė daržovėms laikyti.

Puošyba

Aukštaičių pirkių statyboje aiškiai pabrėžiama simetrija. Langai pirkios fasaduose išdėstyti simetriškai. Pirkių svarbiausio fasado centrą ir pagrindinį įėjimą pabrėžia prieangiai. Langų rėmų, priekalčių ir langinių puošybiniai motyvai, jų spalvos daro pastatą raiškesnį. Aukštaitiškose pirkiose stogų plokštumos nėra dominuojančios. Jos paprastai užima pusę pastato aukščio. Pirkių išorės kompozicija lengvesnė (už trobą) savo proporcijomis, sienų plokštumos atviresnės ir labiau dominuojančios. Aukštaitiškame gyvenamajame name bei klėtyje gausiau dekoratyvinių elementų.
Stogo lentų skydai puošiami langeliais, vėtrungėmis, lėkiais. Sienas puošia langų antlangės ir palangės (būdinga plokščiojo kiaurapjūvio ornamentai), langinės, tapytos augaliniais raštais arba dažytos 2 spalvomis. XX a. pradžioje prie pirkių pagrindinių fasadų pradėta statyti puošnius įstiklintus prieangius (gonkeles); pirkios tradiciniai bruožai pradėjo nykti.
Klaus Mann

Klaus Mann (Klausas Manas; 1906 m. lapkričio 18 – 1949 m. gegužės 22) – vokiečių rašytojas

Gyvenimas ir kūryba

Klausas Manas buvo antrasis vaikas Tomo Mano šeimoje. Vaikystės ir jaunystės įspūdžius jis aprašė dviejose autobiografinėse knygose: dvidešimtmetis Klausas "Vaikiškoje novelėje" tarsi pasakoje aprašė tėvų namuose vyravusią atmosferą. Būdamas dvidešimt penkerių jis parašė pirmąją autobiografiją "Šio laiko vaikas". Net mokykliniuose sąsiuviniuose mirgėjo įvairiausi apsakymai, eilėraščiai ir pjesės. 1924 m. buvo išspausdinti pirmieji straipsniai ir apsakymai, o po pusmečio jis dirbo Berlyne, teatro kritiku. Su savo sužadėtine Pamela Vedekind, vyresne seserimi Erika ir buvusiu jos vyru Gustavu Griundgenu jis 1925 m. įkūrė teatro trupę, kuri vaidino ir jo sukurtas pjeses. 1927–1928 m. jis su seserimi išvyko į kelionę aplink pasaulį, o vėliau abu parašė knygą "Aplink. Linksma kelionių knyga".
1933 m. Klausas Manas emigravo ir daugiausia gyveno Amsterdame, kur leido kultūrinį – politinį emigracijos laikraštį "Die Sammlung", tapusį nacių priešininkų forumu. 1936 m. jis išvyko į savo pirmąją, daugelį mėnesių trukusią, kelionę po Jungtines Amerikos Valstijas. 1938 m. padirbęs reporteriu Ispanijos pilietiniame kare, jis galutinai paliko Europą ir persikėlė į JAV. Nuo 1940 m. jis rašė beveik vien angliškai – pirmoji novelė ne gimtąja kalba buvo "Greitis". Greta leido žurnalą "Decision" su antrašte "A Review of Culture", "kaip įrankį suartinti Europos ir Amerikos dvasinį pasaulį". Kaip JAV karo korespondentas jis 1944 m. atvyko į Italiją ir Vokietiją. 1982 m. pagal romaną "Mefistas" buvo sukurtas Ištvano Sabo filmas, kuris buvo apdovanotas Oskaru kaip geriausias užsienio filmas. 1949 m. Kanuose (Prancūzijoje) Klausas Manas mirė nuo per didelės migdomųjų vaistų dozės.
Raudonosios Žvaigždės ordinas

Raudonosios Žvaigždės ordinas (rus. Орден Красной Звезды) – TSRS karinis ordinas, kuriuo būdavo apdovanojami kariai ir karo jūrininkai už ypatingus nuopelnus ginant TSRS tiek karo, tiek taikos metais, užtikrinant valstybės saugumą.
Pirmasis ordino kavalierius buvo Vasilijus Bliucheris, apdovanotas 1930 m. rugsėjo mėn.

Apdovanojimų praktika

Raudonosios žvaigždės ordinas buvo vienas dažniausių karinių apdovanojimų Didžiajame Tėvynės kare, juo apdovanota daugiau kaip 2 milijonai kariškių (dalis jų Raudonosios žvaigždės ordinu apdovanoti kelis kartus). Didelė dalis apdovanotųjų – jaunesnieji karininkai.
Viso atlikta 3 876 740 apdovanojimų.
1944–1958 m., kol nebuvo medalio „Už nepriekaištingą tarnybą“, ordinu apdovanodavo ir už ilgą tarnybą – 15 metų ginkluotosiose pajėgose, valstybės saugumo organuose ar milicijoje.

Ordino aprašymas

Raudonosios Žvaigždės ordino ženklas buvo rubino raudonumo emale padengta penkiakampė žvaigždė.
Ordino centre – skydas, kuriame pavaizduota raudonarmiečio su miline ir šautuvu rankose figūra. Aplinks skydą – tos pačios spalvos apvadas su užrašu „Visų šalių proletarai, vienykitės“. Apatinėje apvado dalyje – užrašas „TSRS“ (СССР). Po skydu – pjautuvo ir kūjo atvaizdas. Skydas, raudonarmiečio atvaizdas, užrašai, pjautuvas ir kūjas, žvaigždės kraštai oksiduoti.
Ordino ženklas gamintas iš sidabro. 1975 m. ženkle sidabro būdavo 27,162±1,389 g. Visa ordino masė – 33,25 ± 1,62 g.
Didžiausias ordino skersmuo – 47-50 mm (priklauso nuo kaldinimo metų). Atstumas nuo ženklo centro iki žvaigždės spindulio galo – 26-27 mm.
Vidinėje ordino pusėje – įsriegtas strypelis su veržle, kuriais ženklas tvirtinamas prie drabužių.
Ordino juosta – šilkinio muaro (24 mm pločio), bordinės spalvos su pilka juostele (5 mm pločio) viduryje.
Lapgirio ozas

Lapgirio ozas, arba Krištopaičio kalnas – ozas, geomorfologinis objektas Lapgirio kaime (Lygumų sen.), Pakruojo rajone. Medžiais ir krūmais apaugęs kalvagūbris stūkso šalikelėje, tarp kelio  212  Radviliškis–Pakruojis  (į rytų pusę) ir Vėzgės upelio. Priklauso Pakruojo miškų urėdijos Rozalimo girininkijos (379 kv., 53 skl.; 381 kv., 6, 35 skl.) teritorijai. Ozas apie 10 km nutolęs į pietus nuo Lygumų miestelio. Kelio nuoroda nepažymėtas.
Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2000 m. kovo 20 d. nutarimu Nr. 311 „Dėl gamtos paminklų paskelbimo“ (Žin., 2000, Nr. 24-621) Krištopaičio kalnas paskelbtas valstybiniu geomorfologiniu gamtos paminklu. Valstybės saugomas nuo 1974 m.
Pietvakariniame pakraštyje ant ozo atsiveria nedidelė, apie 50 m ilgio aikštelė, neapaugusi krūmokšniais, joje iš lauko riedulių sumūrytas aukuras laužui deginti. Šiaurės rytuose kalva driekiasi iki žvyrkelio per Vėzgę (čia stovi suklypęs medinis tiltelis).
FK Mostiškės

Istorija

2013 m. susibūrė klubas. Žaidžia SFL varžybose.
2014 m. šis klubas visus nustebino, kai sėkmingai dalyvavo LFF taurės varžybose. 
Ši kaimo komanda prasibrovė iki 2014 m. aštuntfinalio varžybų, sugebėjo nugalėti Pirmos lygos dalyvį FK Lietava.

Spalvinė gama

Mėlyni marškinėliai ir juodi šortai arba bordo spalvos marškinėliai ir juodi šortai.