google/wiki40b huggingface dataset:
שער וורן

שער וורן הוא שער בכותל המערבי של הר הבית מימי מקדש הורדוס. השער נקרא על שם הארכאולוג צ'ארלס וורן שגילה אותו מחדש במאה ה-19, והוא מקוטלג כמספר 30 בסקר בורות המים שלו.
השער היה הצפוני מבין ארבעת השערים בכותל המערבי ההֶרודיָני, והיה קרוב למפלס הרחוב שעבר לאורך הכותל המערבי. ככל הנראה הוא היה מוגבה מעט מהרחוב עצמו על ידי במה שנקראה "כיכר", אך למרות הגבהה זו עדיין נותר הפרש בין גובה השער לבין מפלס רחבת הר הבית, ולכן מאחורי השער עלו גרמי מדרגות אל עבר רצפת הר הבית. המדרגות הללו נבנו בתוך מעבר שנבנה בצורת "ר".
על פי השערתו של הארכאולוג דן בהט, שימש חלל השער בתקופה המוסלמית הקדומה כבית כנסת, והוא אותו בית כנסת שהוזכר במקורות ישנים כ"בית-כנסת המערה". כשכבשו הצלבנים את העיר במסע הצלב הראשון (בשנת 1099) הם הרגו את בני הקהילה היהודית, הרסו את בית הכנסת והפכו אותו לבור מים.
השער היה חסום משך שנים רבות, ונפתח מחדש באוגוסט 1981 על ידי הרב מאיר יהודה גץ. לאחר מהומה פוליטית שחולל הוקף בהר הבית, הוא נחסם מחדש באמצעות בטון. הרב מאיר יהודה גץ ששימש כרב הכותל הקים מול השער בית כנסת מוארך וצר, השוכן על מרפסת מוגבהת מול השער. בית כנסת זה קרוי על שמו, בית הכנסת ע"ש הרב גץ, והכניסה אליו אפשרית רק דרך מנהרות הכותל.
המוזיאון הפתוח בדטמולד

מוצגים

יותר מ-100 מבנים היסטוריים מרחבי מדינת נורדריין-וסטפאליה שונעו בשלמותם או בחלקים למוזיאון הפתוח, בו הוקמו מחדש. המוזיאון משתרע על פני כקילומטר רבוע. בין היתר מוצגים במוזיאון חוות, בתי ספר, טחנות רוח ותחנות מים. המוזיאון כולל גם שדות, דרכים, מאגרי מים וגדרות אשר משמרים את הנוף הכפרי המקורי בנורדריין-וסטפאליה כמו גם יבולים וזני פירות וחיות משק מקומיים. במוזיאון פועלים אומנים אשר מציגים בפני המבקרים מלאכות מסורתיות כקליעת סלים, נפחות וקדרות. בעתיד צפויה להיבנות במרכז הכפר המשוחזר, המהווה את ליבת המוזיאון, כנסייה - זה יהיה המבנה היחיד שיבנה בשיטה מסורתית אך מבלי להשתמש במבנה היסטורי קיים. כל קבוצת מבנים במוזיאון מרוהטת בהתאם לנהוג בתקופה אחרת, החל מהמאה ה-16 ועד לשנות ה-50.
מדי שנה מוצגת בשטחי המוזיאון תערוכה מתחלפת בנושא מרכזי.

הבית ה"יהודי"

אחד מהמבנים המשוחזרים במוזיאון הוא ביתה של משפחת אולמן היהודית. הבית נבחר להקמה מחדש במוזיאון כיוון שהתגוררו בו יהודים מיום הקמתו בשנת 1805 ועד 1941. משפחת אולמן היהודית שהתגוררה בו עד לשנת 1941 נספתה בשואה. בבית תצוגת קבע בנושא יהדות וגורל היהודים בגרמניה.
Henschel Hs 293

ה-Henschel Hs 293 היה טיל נגד ספינות גרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה: פצצה מונחית עם מנוע רקטי ומאיץ רקטי מתחתיה. מתכננו העיקרי של הטיל היה פרופ' Herbert A. Wagner. יחד עם הפצצה הדואה Fritz X והטילים V1 ו-V2, טיל זה היה אחד מארבעה כלי נשק מונחים בהם נעשה שימוש מבצעי בידי גרמניה במלחמת העולם השנייה. חשיבותו ההיסטורית נחה בידע האווירודינמי שנצבר בתכנונו, ובתרומות שונות להנחיה שנעשו במסגרת פיתוח הוריאנטים השונים שלו, ביניהם תרומות להנחיה באמצעות מצלמת טלוויזיה והנחיה באמצעות תיל (האחרונה פותחה כחלק מהמאבק מול שבשי הרדיו של בעלות הברית).

תיאור הטיל

הטיל נבנה ברובו מהסגסוגת הקלה דוראלומין והיה דמוי מטוס עם זוג כנפיים ועם מנוע רקטי בפוד מתחתיו ויחידת הנחיה בזנבו. מערכת ההנעה היא מסוג מנוע דלק נוזלי, לרוב מסוג Walter HWK 109-507, שמפיק דחף של 0.6 טון למשך זמן של עשר שניות, וממונע באמצעות מימן על חמצני מרוכז וקטליזטור נתרן פרמנגנט. טייס אוטומטי גירוסקופי שלט בטיל, ותרגם את הפקודות המשודרות ממטוס השיגור לפקודות למשטחי הניהוג, שכוללים מאזנות על הכנפיים והגה גובה על הזנב. המאזנות שלטו בנטיית הטיל בציר הגלגול (Bank angle), והונעו באמצעים אלקטרומגנטיים (סולנואידים), בעוד שהגה הגובה הופעל על ידי ג'ק בורגי ומנוע חשמלי שהתאימו את זווית העלרוד של ההגה. ראש הקרב של הטיל התבסס על פצצת SC 500 מותאמת במשקל 500 ק"ג.
לפני השיגור של הטיל, הטייס טס מלפנים למטרה במהירות של 335 km/h, שחרר את הטיל ואז פנה שמאלה בזווית של 30 מעלות והאט. המפעיל ניטר ברציפות את מסלול הטיל, בניסיון להסתיר בעזרת הטיל את המטרה, כלומר להנחותו בסכמה דומה לזה של ה-Fritz X (הנחיית MCLOS). זמן המעוף הכולל הממוצע של טיל עמד על 55 שניות, ומהירותו המרבית הייתה 860 km/h (עם סיום פעולת המאיץ), כאשר לאחר מכן היה מאט ל-560 km/h במהלך הדאייה.

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
פרויקט ה-Hs 293 החל ב-1940, בהתבסס על הפצצה הדואה "Gustav Schwartz Propellerwerke" שתוכננה ב-1939. לתכנון הזה לא היה מערכת הנחיה סופית; במקום זאת, הוא נעזר בטייס אוטומטי כדי לשמור על תנועה בקו ישר. הוא נועד להיות משוגר ממפציץ במרחק רב מספיק כדי לשמור על המפציץ מחוץ לטווח של אש נ"מ.
במהלך הפיתוח של הטיל נערך מחקר מקיף ביותר על האפקט של אי דיוקים בקנה מידה קטן (ברמה המילימטרית) על העילוי הנוצר כמו גם על מומנטי גלגול הנוצרים על שלדת המטוס. קווי המתאר של שלדת המטוס נמדדו בדייקנות רבה על ידי אמצעי מדידה מתאימים. הקריאות של אמצעי המדידה האלו הוזנו לתוך מחשב אשר אמר למעצבי השלדה כיצד להתאים ולעצב מחדש את הפרופיל האווירודינמי של הטיל, כלומר באמצעות חישובי המחשב נקבעה התצורה המדויקת של הטיל. חלוץ המחשוב קונראד צוזה הוא זה שתכנן ובנה את המחשב הזה, וניתן לראות בו במידה מסוימת מעין גלגול קדום של התוכנות המודרניות לעיצוב מטוסים. השימוש הזה במחשב כאמצעי לתכנון פס ייצור היה אחד היישומים הראשונים של מחשבים אלקטרוניים דיגיטליים בינאריים, ובזכות מחשב חלוצי זה חברת Henschel הפכה לחברה הראשונה שייצרה באופן סדרתי טילים מונחים.
קונו-הנס פון בות

קריירה מוקדמת

פון בות נולד ב-9 באפריל 1884 בסאברן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1903 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-89 (הדוכסות הגדולה מקלנבורג-שוורין ה-1). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט הרובאים ה-90 (הדוכסות הגדולה מקלנבורג-שוורין ה-8 - הקיסר וילהלם), ולחם בשורותיו במהלך המלחמה. ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת האופטמן, וב-25 בנובמבר 1917 מונה למפקד הגדוד ה-1 של ברגימנט המילואים ה-90. ב-10 במאי 1918 נפצע במהלך הקרבות, וב-25 באוקטובר 1918 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-226. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון בות לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. באביב 1920 מונה פון בות למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-6, וב-1 באוקטובר 1922 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-4 של הרייכסווהר. בתחילת שנת 1927 מונה למפקד הגדוד הממונע ה-4, וב-1 באוקטובר 1927 מונה לקצין מטה בפיקוד התותחנים ה-4. ב-1 בינואר 1928 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1930 מונה כמדריך בבית הספר לטקטיקה של חיל הרגלים בדרזדן. ב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1931 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי). ב-1 בדצמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 בפברואר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-6, וב-6 באוקטובר 1936 מונה כמפקד בית הספר הצבאי בהנובר. ב-1 בינואר 1937 הועלה פון בות לדרגת גנרל מיור, ב-1 באוקטובר 1938  הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-21.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון בות מפקד הדיוויזיה ה-21, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-21 במסגרת הארמייה השלישית, וב-20 באוקטובר 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-1. במהלך המערכה על צרפת לחם פון בות עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, וב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון בות עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18, ולמשך זמן קצר כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית ומהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-9 ביולי 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-9 בספטמבר 1942 קיבל פון בות על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באפריל 1943 מונה למפקד יחידת האבטחה האחורית של קבוצת ארמיות צפון. בשנת 1944 מונה פון בות למפקד הכוחות הגרמניים במזרח הונגריה, וב-1 ביולי 1944 למפקד יחידת האבטחה האחורית  של קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. ב-8 באפריל 1945 פרש פון בות מתפקידו, וב-2 במאי 1945 נפל בשבי בעלות הברית.

לאחר המלחמה

פון בות שוחרר מהשבי ב-17 באפריל 1947. לאחר שחרורו התגורר בעיר הביכטסוואלד, עד למותו ב-22 במאי 1955, והוא בן 71 שנים.
ויסנס פיירה

ביוגרפיה

פיירה שיחק בנעוריו במרכז הספורט סאנטס (Centre d'Esports de Sants), קבוצה מעיר הולדתו, ברצלונה. ב-1920 החל לשחק עם הנוער של מועדון הכדורגל ברצלונה. אחרי שהרשים את מאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון ז'ואן גאמפר, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדיה ב-1 בינואר 1921, בניצחון 3-1 על ארנס גצ'ו. מנקודה זו והלאה הפך לאחד מעמודי התווך של הקבוצה, תוך שיתוף פעולה פורה עם שחקנים כגון ז'וזפ סמיטייר, פאולינו אלקנטרה, אמילי סאגי-ברבה, ויסנס מרטינס, פטריסי ארנאו וריקרדו זאמורה. פיירה, ששיחק בעמדת הקיצוני הימני, בישל שערים רבים עבור חבריו לקבוצה באמצעות מסירות רוחב, הרמות לרחבה ובבעיטות קרן.
עם ברצלונה זכה 10 פעמים באליפות קטלוניה. ב-1922 זכה לראשונה עם ברצלונה בגביע הספרדי, אחרי ניצחון 5-1 על ריאל אוניון במשחק הגמר, בו פתח פיירה בהרכב הקבוצה. ב-1925 וב-1926 זכה עם ברצלונה בשתי מהדורות רצופות של הגביע, כשהוא פותח בהרכב במשחקי הגמר. בגמר של הגביע ב-1928 פגשה ברצלונה את ריאל סוסיאדד. מכיוון שהמשחק הראשון הסתיים בתיקו, נערך משחק חוזר. במשחק החוזר הבקיע פיירה את שערה היחיד של קבוצתו, והמשחק הסתיים בתיקו נוסף. נערך משחק חוזר שני, בו ניצחה ברצלונה 3-1 וכך זכתה בגביע. ב-1929 החלה להתקיים הליגה הספרדית. ברצלונה זכתה באליפות ספרד הראשונה, כשפיירה מופיע ב-13 מ-18 המחזורים בעונה. פיירה הבקיע לראשונה בליגה הספרדית ב-22 בדצמבר 1929, צמד בניצחון 5-0 על ראסינג סנטנדר. פיירה שיחק במדי ברצלונה עד 1933, לאחר שבעונת 1932/33 שיחק במשחק ליגה בודד. בסך הכול השתתף פיירה ב-395 משחקים במדי ברצלונה, רשמיים ולא רשמיים, בהם כבש 123 שערים.
יכולתו של פיירה לא נעלמה מעיני מאמניה של נבחרת ספרד, וב-17 בדצמבר 1922 ערך את הופעת הבכורה במדיה, במשחק מול פורטוגל, בו גם הבקיע שער. פיירה ייצג את מדינתו באולימפיאדת פריז ב-1924, אך נבחרתו הפסידה לאיטליה כבר במשחק הראשון, בשמינית הגמר. בהמשך השתתף במספר משחקי ידידות של הנבחרת, אך הוא לא לקח חלק באולימפיאדת אמסטרדם ב-1928. משחקו האחרון במדי נבחרת ספרד היה משחק ידידות נגד אירלנד ב-26 באפריל 1931. בסך הכול הופיע במדי הנבחרת ב-15 משחקים. לצד משחקיו בנבחרת ספרד, שיחק פיירה גם במשחקיה של נבחרת קטלוניה.
לאחר פרישתו מכדורגל שמר על קשר טוב עם מועדון הכדורגל ברצלונה, והוא הרבה להרצות בכנסים, סמינרים ומפגשים שקשורים למועדון בפרט ולכדורגל בקטלוניה בכלל. זמן קצר לפני מותו, קיבל מהתאחדות הכדורגל הקטלאנית את מדליית "מצוינות הספורט" על תרומתו לתחום הכדורגל. פיירה נפטר ב-13 ביוני 1960, בגיל 57.
רודולף פון בינאו

קריירה מוקדמת

פון בינאו נולד ב-19 באוגוסט 1890 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 - המלכה אולגה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה כמפקד פלוגה. ב-22 במרץ 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-22 במרץ 1918 הוא הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון בינאו לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1931 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-13 (וירטמברג) באולם. ב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-35. ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-133.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון בינאו מפקד רגימנט הרגלים ה-133, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-45, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת. ב-15 באוגוסט 1940 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בספטמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-177, וב-1 בנובמבר 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-73. ב-1 בספטמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-23 בינואר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-25 בנובמבר 1943 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-47 באוקראינה, וב-1 בפברואר 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-52. ב-1 באפריל 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-11, וב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-5 במרץ 1945 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובתחילת אפריל 1945 הוא מונה למפקד ההגנה של וינה. מה-16 באפריל 1945 הוא הוביל את צוות הקרב "בינאו", כחלק מארמיית הפאנצר השישית בשטיריה, ועם כניעתו ב-8 במאי 1945 הוא נפל בשבי האמריקני.

לאחר המלחמה

ב-9 באפריל 1974 שוחרר פון בינאו מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בקירכהיים, שם חי עד מותו בתאונת דרכים ב-14 בינואר 1962.
ערוץ 4

ערוץ 4 HD

באמצע 2006 עבר הערוץ חצי שנה של ניסוי סגור של שידורים בטכנולוגיה של HDTV.
ב-10 בדצמבר 2007, השיק ערוץ 4 סימולציה של HD בערוץ 4 על פלטפורמת הלווין הדיגיטלית של סקיי, לאחר שסקיי הסכימה לתרום לעלויות הלווין של הערוץ. הוא היה הערוץ הראשון בבריטניה ששידר ב-HD באופן מלא.
לערוץ אותו לוח שידורים כמו ערוץ 4 והתוכניות המשודרות בערוץ הרגיל באיכות של SD משודרות באיכות של HD.
פונסק

תולדות היישוב

התיעוד הראשון לכפר הוא מראשית המאה ה-15. בשנת 1647 הוענקו לפונסק זכויות עיר, ואלה ניטלו מהיישוב בידי הרוסים בשנת 1852. משנת 1920 הכפר הוא בשטח פולין.

יהודי פונסק

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בפונסק הוא מסוף המאה ה-16, ובסוף המאה ה-19 נמנו ביישוב 312 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בכפר 228 יהודים, למעלה ממחצית מתושביו.
לאחר כיבוש היישוב בידי הגרמנים באוקטובר 1939, גורשו כל יהודיו לליטא. לאחר הכיבוש הגרמני של ליטא במהלך מבצע ברברוסה נספו רוב יהודי הכפר במקומות אליהם הגיעו. במאי 1946 רצחו פולנים לאומנים יהודי מהכפר ששרד את השואה.
קו בוטובסקאיה

סוגי רכבות

הקו מתחלק בדפו שלו בדפו ורשאבסקאיה (מס' 8) עם קו סרפוכבסקו-טימיריזבסקאיה. את הקו משרתים קרונות מסוג רוסיץ שעברו שיפוץ מיוחד כדי להתאים אותם עם התנאים של הקו שכללו בין היתר את הימצאות הקו ברובו בחוץ, חשוף לכול מזגי האוויר השונים. 12 מערכי רכבת המורכבים משלושה קרונות כול אחד משרתים את הקו.

התפתחויות אחרונות ותוכניות לעתיד

אף על פי שהרעיון של מטרו קל היה חדשני, הוא קיבל הרבה ביקורת מקבוצות אוכלוסייה, מה שיכול להשפיע על עתידו.
הבעיות העיקריות שהיו, חוץ מכלכלית, הרי העיצוב במקור היה אמור להיות חסכני בכסף, למרות זאת, הקו הפך ליותר יקר מקווי רכבת תחתית רגילים. אי נוחות של נוסעים התעוררה עקב מרווחי הזמן הגדולים בין רכבות, והקיבולת הנמוכה של נוסעים בקו זה. במיוחד מפני שהמעבר בית התחנות אוליצה סטארוקצ'לובסקאיה ובולוואר דמיטריה דונסקובו, איפה שתחנת המטרו הקל מורכבת משני רציפים נפרדים בשני הצדדים של הקו. כתוצאה, נוסעיה שצריכים להחליף קו, חייבים לחכות כמות זמן ממושכת על הרציף ולהתמודד עם עומס גדול ברכבות. נזקים נוספים הם למשל הריסת קו הנוף עם הגשרים שעליהם הקו עובר.
יתרה מזאת, שיפורים יקרים ומביכים היו חייבים להתבצע רק כמה חודשים לאחר הפתיחה. ראשית, היה צורך לבצע שיפורים ברכבות החדשות הפגומות, מכיוון שהן דורשות שיפוצים מיידים ולא צפויים; בנוסף, למרות מחסומי הקול, היה צורך לבצע עבודות נוספות להפחתת רעש על המסילה עצמן על ידי תיקון המפרקים שלהן.
למרות הביקורת, הנהלת הרכבת ממשיכה לתכנן הרחבות לקו, ההרחבה היא ראשונה היא בעצם שיפור, שיפור של המעבר בין תחנות אוליצה סטארוצ'קלובסקאיה ואוליצה דמיטריה דונסקובו, אחרי השיפור הזה, מתוכננת הרחבה לכיוון צפון מערב (הרחבה תת-קרקעית) לכיוון התחנה הסופית של קו קלוז'סקו ריז'סקאיה, תחנת נובויסנייבסקאיה, ההרחבה תכלול שתי תחנות חדשות: לסופארקובאיה וביטסבקי פארק, התחנות נפתחו ב-27 בפברואר 2014. מאז כול עבודות ההרחבה של הקו הושהו וכרגע לא נמצאות בתהליכי תכנון ובנייה.
עוד הרחבה שהוצעה היא להרחיב את הקו לכיוון דרום-מזרח, מכיוון ששכונת בוטובו ממשיכה לגדול. התחנות שהוצעו: אוליצה סטארופוטאפובסקאיה, אוליצה אוסטאפייבסקאיה ונובוקוריאנובו כמו כן גם לבנות דפו חדש. ההרחבה הזאת כנראה תהיה מכריעה, מכיוון שהיא תאפשר לקו להיות יותר עצמאי.
הבעיות עם קו בוטובסקאיה השפיעו על התוכניות לבנות עוד קווי מטרו קל כאלה בכללי קו מטרו קל סולנצבסקאיה בוטל. בנייתו תוכננה להתחיל בשנת 2004, והפתיחה שלו הייתה מתוכננת להיות ב-2006, אבל אחרי הסקת מסקנות, הנהלת הרכבת התחתית החליטה כי מעשה יותר פרקטי יהיה להפוך את אותו פרויקט לפרויקט יותר קונבנציונלי, קו קלינינסקו-סולנצבסקאיה. אחרי ביטול קו סולנצבסקאיה, היו הרבה שדאגו שעתידו של קו בוטובסקאיה יהיה חמור הרבה יותר, מכיוון שנערכו דיונים על סגירת הקו והחלפתו בהרחבה תת-קרקעית של קו סרפוכבסקו-טימיריזבסקאיה.
קריאה אחרונה

קריאה אחרונה (באנגלית: Last Call) הוא מונח מתחום הברים והמסעדנות, בו מודיעים ללקוחות העסק, על כוונת מנהל העסק לסגור אותו (או חלקים ממנו). כאשר מודיעים בעסק על קריאה אחרונה, זהו סימן שניתן להזמין משקה אלכוהולי אחרון (או כל מנה אחרת כגון: קפה, קינוחים וכו') בפרק זמן קצר ולא לאחר מכן.
משדר/מקלט

משדר/מקלט ולפעמים "מַשְׁלֵט" או "מַקְמַ"שׁ" (באנגלית: Transceiver, הלחם של Transmitter ו Receiver) הוא מכשיר הכולל גם משדר וגם מקלט אשר משולבים במשותף במעגל מודפס או יחידה בסיסית משותפת כלשהי.
המונח האנגלי, שהוא הלחם של transmitter (משדר) ו־receiver (מקלט) נטבע בשנות ה-20 של המאה ה-20. מכשירים בעלי תפקוד דומה הם משיב מכ"ם (טרנספונדר) transverters, ו־repeater.
יחידות בהן קיימים משדר ומקלט אשר אינם משתמשים ברכיבים משותפים, כגון אנטנה או משאבים על המעגל המודפס המשותף, מכונים משדר-מקלט (Transmitter-Receiver) ומשתמשים (בדרך כלל) בטכנולוגיה ישנה יותר.

טכנולוגיית רדיו

בתחום הרדיו, המונח משדר/מקלט פירושו יחידה אשר מכילה מקלט ומשדר. מהימים הראשונים של הרדיו, מקלט ומשדר היו יחידות נפרדות ונשארו כך עד לסביבות 1920, אך מאז החלו להימכר יחידות פשוטות המכילות את שתי הפונקציות: שידור וקליטה. כמעט כל ציוד החובבנים המודרני מכיל מקלטים משדרים, אולם יש עדיין שוק פעיל של מקלטי רדיו "טהורים", בעיקר כאלו המקשיבים על גלים קצרים (SWL). דוגמה למקלט משדר מודרני היא "ווקי-טוקי" או רדיו CB. יש לציין שהמכשירים המשמשים לקליטת תחנות רדיו הם מכשירים מסוג מקלט בלבד ואינם נחשבים למקמ"ש או כוללים משדר.

טלפוניה

בטלפון קווי רגיל, מכשיר הטלפון מכיל משדר ומקלט של אודיו. במאה ה-20 היה בדרך כלל מחובר יחידת הבסיס על ידי חיווט (Tinsel wire). היחידה בכללותה מכונה "מקלט". בטלפון הנייד או אמצעי רדיופוני אחר, כל המכשיר הוא משדר/מקלט.
טלפון אלחוטי משתמש במשדר/מקלט אודיו ורדיו עבור המכשיר הידני, ומשדר/מקלט רדיו על תחנת הבסיס. אם רמקול כלול ביחידת הבסיס או בתחנת בסיס של טלפון אלחוטי, בסיס זה מכיל גם מקלט משדר אודיו.
מודם דומה למשדר\מקלט, בכך שהוא שולח ומקבל אות, אבל מודם משמש למודולציה ודה-מודולציה. הוא ממדל את האות המשודר ומבצע דה-מודולציה לאות המתקבל.

תקשורת נתונים

בתחום תקשורת נתונים, יחידות משדר/מקלט נקראות "יחידות חיבור מדיה" או MAU (ראשי תיבות של Meduim Attachment Unit) במסמכי תקן IEEE 802.3 והיו בשימוש נרחב ב-10BASE2, ב-10BASE5 וברשתות Ethernet. תקשורת בסיבים אופטיים מבוססת על רכיבים כגון QSFP אשר מבצעים שידור וקליטה על גבי הסיב האופטי.
קשיון

קִשְׁיוֹן הייתה עיר לויים מקראית בנחלת שבט יששכר, אשר נזכרת פעמיים בתנ"ך.

בהיסטוריה

תחילה, נזכרת העיר ברשימת ערי נחלת שבט יששכר: "וַיְהִי גְּבוּלָם יִזְרְעֶאלָה וְהַכְּסוּלֹת וְשׁוּנֵם וַחֲפָרַיִם וְשִׁיאֹן וַאֲנָחֲרַת וְהָרַבִּית וְקִשְׁיוֹן וָאָבֶץ וְרֶמֶת וְעֵין גַּנִּים וְעֵין חַדָּה וּבֵית פַּצֵּץ".
בהמשך, נזכרת העיר כעיר לויים של בני שבט יששכר: "וּמִמַּטֵּה יִשָּׂשכָר אֶת קִשְׁיוֹן וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ אֶת דָּבְרַת וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ". בתרגום השבעים מובא שם העיר בצורה קִישׁוֹן.
ברשימת תחותמס השלישי נזכרת עיר בשם קסן בין אדמי הנקב ובין שונם.

מיקום העיר כיום

הזיהוי המקובל לעיר הקדומה הוא בתל הקרוי ח'רבת קיסון, הנמצא כקילומטר אחד מדרום להר תבור, לצד כביש 65 ובסמוך לתחילתו של נחל תבור, בו ממצאים החל מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה הביזנטית.
בשל שמו של התל ומיקומו, יש הסבורים כי נחל קִישׁוֹן המקראי היה למעשה נחל תבור של ימינו, וכי הוא נקרא על שם העיר קִשְׁיוֹן. זאת, כאשר אשתורי הפרחי ציין עוד בתחילת המאה ה-14 כי שמו של נחל זה היה בתקופתו ואדי קיסון, וכי זהו לטעמו נחל קישון הנזכר בתנ"ך, בשל יציאתו מאזור חורבת קיסון.
מוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית

היסטוריה של המוזיאון

המוזיאון נוסד כמשאב לימודי לצורכי מחלקת הארכאולוגיה והפילולוגיה המצרית ב-UCL, בסמוך לזמן ייסוד המחלקה ב-1892. האוסף הראשוני נתרם על ידי הסופרת אמליה אדוארדס, שמימנה גם את משרת ההוראה במחלקה. הפרופסור הראשון בקתדרת אדוארדס, פלינדרס פיטרי, ביצע חפירות חשובות רבות, ובשנת 1913 מכר את אוספו ל-UCL, והפך את המוזיאון לאחד המובילים בעולם בתחום מצרים העתיקה, מחוץ למצרים. פיטרי חפר עשרות אתרים חשובים במהלך הקריירה שלו, לרבות בתי הקברות מהתקופה הרומית בחווארה, הידועים בשל דיוקני המומיות היפהפיים המצוירים בהם בסגנון רומאי קלאסי, אל-עמארנה, עירו של אחנאתון, והפירמידה האמיתית הראשונה במיידום, בה התגלו הממצאים המוקדמים ביותר הקשורים בהליך החניטה.
האוסף והספרייה סודרו בגלריות באוניברסיטה, ומדריך מפורט פורסם ב-1915. רוב המבקרים היו סטודנטים ואנשי אקדמיה, והאוסף לא נפתח לקהל הרחב. בשנת 1933 פרש פיטרי מ-UCL, אך ממשיכיו בקולג' המשיכו לתרום לאוסף, בחפירות במצרים ובסודאן. במהלך מלחמת העולם השנייה נאסף האוסף והועבר אל מחוץ ללונדון מחשש שייפגע בהפצצות. בתחילת שנות ה-50 עבר האוסף לבניין הקבע, שכונה עד אז "בניין האורוות הישנות" (old stables building), בכיכר מאלט בלונדון, הסמוך לספריית המדע של UCL, מקום בו הוא שוכן עד היום.
כיום נמצא בשלבי בנייה בניין חדש למוזיאון, שישמש גם ככניסה לקולג' מרחוב גורדון. בניין זה שייקרא "פנאופטיקון" (על שם המבנה המפורסם שתכנן ג'רמי בנת'ם, ששמו קשור בקולג'), ישמש גם לתערוכות זמניות, ויכלול גם בית קפה, חדרי הרצאות, חדר קריאה, ותצוגה של האוסף המפורסם של ספרים וכתבי יד נדירים השייך לאוניברסיטת לונדון. שלוש קומות יוקדשו למואיזון פיטרי, ובפעם הראשונה יהיה האוסף כולו בתצוגה הפתוחה לקהל. העבודות אמורות להסתיים בשנת 2010.

התצוגה במוזיאון והביקור בו

המוזיאון ממוקם כיום בכיכר מאלט, ליד ספריית המדע של UCL ורחוב גואר. הוא כולל גם חנות מזכרות קטנה. כמה מאזורי התצוגה אינם מוארים, לשם שימור המוצגים, והמבקר מקבל פנס על מנת להאיר בו את התצוגות שאינן מוארות. 
האוסף המוצג במוזיאון כולל מוצגים חשובים, שהם הראשונים מסוגם שנמצאו - פיסת בד, המוקדמת ביותר שנמצאה במצרים, משנת 5000 לפנה"ס, שני אריות ממקדש האל מין בקופטוס, מהקבוצה הראשונה של הפסלים המונומנטליים, משנת 3000 לפנה"ס, קטע מאבן פלרמו המכיל חלק מרשימת מלכי מצרים מהמאה ה-25 לפנה"ס, הדוגמה הראשונה של עיבוד המתכת במצרים, מחרוזות הברזל המעובדות הראשונות משנת 3500 לפנה"ס, הדוגמה הראשונה של זגגות במצרים, החותם העגול הראשון (משנת 3500 לפנה"ס), הצוואות הראשונות שנכתבו על פפירוס, הפפירוס הראשון העוסק ברפואת נשים, הפפירוס היחיד העוסק בוטרינריה, ותרשימים ארכיטקטוניים לבניית מקדש מ-1300 לפנה"ס.
המוזיאון מתמקד גם בחקר הלבוש המצרי. בנוסף ל"שמלה העתיקה ביותר" יש גם שמלה של רקדנית העשויה מרשת של חרוזים, מ-2400 לפנה"ס, שתי גלימות ארוכות שרוולים מאותה התקופה, חליפת שריון מהארמון בממפיס, וכן גרביים וסנדלים מהתקופה הרומית. 
האוסף כולל גם יצירות אמנות מארמונות אחנאתון באל-עמארנה: אריחים צבעוניים, חריטות וציורי קיר, וכן יצירות אומנות רבות אחרות וחשובות מיישובים מצרים ונובים, ומאתרי קבורה. המוזיאון הוא גם המקום בו מוצג האוסף הגדול ביותר של דיוקנות של מומיות מהתקופה הרומית.
יוליה פלוטקין

ראשית דרכה

פלוטקין נולדה בבלארוס, בשנת 1989 כשהייתה בת שנה עלתה יחד עם משפחתה לישראל, גדלה והתחנכה בעכו. בנעוריה למדה לימודי משחק מול מצלמה ב"טכניקה" ולימודי משחק במגמת התיאטרון והדרמה בתיכון "אורט עכו", 
משם המשיכה ללימודי משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
פלוטקין החלה לדגמן כבר כשהייתה בת 16. כשהייתה בת 18 הגיעה לאודישנים של התוכנית, "נולד לרקוד", אך הודחה באחד מהאודישנים המתקדמים.
את שירותה הצבאי בצה"ל עשתה פלוטקין כמש"קית נפגעים.
לאחר שירותה הצבאי, החלה לשחק בתיאטרון בין היתר שיחקה בהצגה "ילדים רעים" ובהצגה "דוד חיים - הטיול אל האוצר", לצד חיים אוסדון, ליאור פאוקר ואחרים. בקולנוע שיחקה בין היתר בתפקיד משנה בסרט הקולנוע הישראלי, "הערת שוליים".

הפריצה הגדולה

בטלוויזיה שיחקה בין היתר את דמותה של "לודה" בסדרת הדרמה, "חסמבה דור 3", כמו כן השתתפה בתפקיד אורח בסדרה הקומית, "נשואים פלוס" ובהמשך שיחקה בסדרה, "עניין של זמן", בה גילמה את "אנה", הבת החורגת של ויצמן (שי קפון).
באותן שנים למדה פסיכלוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
כמו כן הופיעה בין היתר בקליפים שונים של הזמרים ערן צור, חמי רודנר ולהקת סטנגה והשתתפה בפרסומות ל-שניד, קופת חולים כללית, קפה טסטרצו’יס, פלאפון, ורדינון, אפנת סלה, FIX קמפיין נעלים בגרמניה ועוד. 
בשנת 2012 השתתפה פלוטקין בתוכנית הריאליטי, "הישרדות VIP", שם זכתה גם בפרס כחביבת הקהל.
בחנוכה של אותה שנה הופיעה עם דון לני גבאי ואריה מוסקונה בהצגה "מסביב לעולם בשמונים יום".
בשנת 2013 התארחה בתוכנית המתיחות של ערוץ הילדים "סתאאאם" בתפקיד הנמתחת. באותה שנה שיחקה בעונה השנייה של "חסמבה דור 3". בספטמבר אותה שנה שיחקה פלוטקין בעונה השנייה של הסדרה "יומני החופש הגדול" בתפקיד צלמת בשם זואי. 
הנחתה את התוכנית "זה לא אמיתי" לצד טוביה צפיר ואורי פסטר בערוץ 24.
בשנת 2014 שיחקה בסדרה הקומית ״מי נתן לך רישיון?״ ששודרה בערוץ הראשון וגילמה את "הכחולה". 
בשנת 2015 שיחקה בהצגה "מנותקים" בפסטיבל לתיאטרון אחר עכו, בבימויו של רועי מליח רשף.
גילמה את אילזה בהצגה "התעוררות האביב",עיבוד לאביב מתעורר בתיאטרון תמונע.
בשנת 2016 גילמה את ביאנקה בהצגה "אילוף הסוררת" בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 2017 סיימה לימודי עיצוב אופנה בסטודיו 6b ועיצבה קולקצית שמלות ערב. במקביל סיימה קורס משחק בשיטת איוונה צ'אבק אצל שחר רוזן. באותה שנה השתתפה בסדרה "שרה שטיין" שיועדה לגרמניה בעונה הראשונה. 
ב 2018 גילמה את ליאת בסרט הקצר של אורית רותם פוקס "הינומה" המועמד לפרס אופיר על הסרט הקצר הטוב ביותר. עוד באותה שנה גילמה את אנה במחזה "קיצור תהליכים" שכתב רועי רשף מליח שעלה בצוותא. 
פלוטקין חברה לסופרת דנה אבירם והפכה פעילה בתחום הזהירות ברשת בבתי ספר ברחבי הארץ, מובילה שתי הצגות יחיד- "חברים ברשת", "חרם על רותם" בשילוב הרצאות וסדנאות להורים וילדים.
ב 2019 השתתפה במופע החיקויים DUZ.PUA  בבימויו של יונתן שוורץ, תיאטרון הסטודיו -חיפה.
פלוטקין מלמדת משחק משנת 2015 בסטודיו במה, סטודיו LP ובסוכנות של רוברטו בן שושן. מנחה ומלווה שחקנים פרטנית ומנחה תוכנית לייף סטייל בשם "עיצובינה" מבית מגזינה באתר וואלה! NEWS.

חיים אישיים

באוקטובר 2013 נישאה לשחר עוז. באפריל 2015 ילדה את בנה הבכור אדם, וביולי 2017 ילדה בת בשם רני.