google/wiki40b huggingface dataset:
אריק ג'ונסון

חייו

ג'ונסון פיתח כישרון מוזיקלי מגיל צעיר, היות שגדל במשפחה מוזיקלית. הוא למד נגינה בפסנתר ובגיל 11 עבר לנגינה בגיטרה, כאשר בין השראותיו נמנו אריק קלפטון, קרים, וס מונטגומרי, ג'ימי הנדריקס, בוב דילן, ג'אנגו ריינהארדט, ג'רי ריד וצ'ט אטקינס בין היתר. ניסיונו המקצועי הראשון היה בגיל 15 כחבר הרכב הרוק פסיכדלי "מריאני".
ג'ונסון למד באוניברסיטת טקסס לאחר שסיים בית ספר תיכון, וסייר עם משפחתו באפריקה. כשחזר, הצטרף ללהקת "Electromagnets" בשנת 1974, שיצאה לסיבובי הופעות אך כשלה בניסיונות למצוא חברת תקליטים שתואיל להחתים אותם, ולבסוף התפרקה ב-1977. ג'ונסון הקים הרכב מוזיקלי בשם "the Eric Johnson Group", והקליט את אלבום הסולו הראשון שלו "Seven Worlds", אולם עקב מחלוקות בחוזה לא הצליח להוציא לאור את האלבום, מה שעיכב את הקריירה שלו. האלבום יצא כמעט 20 שנה אחרי, לאחר שג'ונסון רכש את הזכויות להקלטות.
ג'ונסון המשיך לבנות את המוניטין שלו בכך שעבד לצד אמנים כדוגמת קט סטיבנס, קרול קינג וכריסטופר קרוס. נגינתו משכה את תשומת לבו של האמן פרינס בשנת 1984, בעת שידורה של תוכנית טלוויזיה בשם "Austin City Limits". היה זה בזכות כריסטופר קרוס והמפיק המוזיקלי דייוויד טיקל שעזרו לג'ונסון לחתום על חוזה הקלטות עם האחים וורנר, ולהוציא לבסוף את אלבום הבכורה שלו, "Tones".
ג'ונסון הופיע על שער המגזין "Guitar Player" במאי 1986 כצעד נועז לקדם את אלבומו של הגיטריסט, שזכה להצלחה מסחרית ולהערכה וכן למועמדות ראשונה לפרס גראמי (הקטע "Zap"). אולם, למרות ההצלחה, אלבומו לא נמכר היטב, וחוזה ההקלטות עם חברת האחים וורנר פקע. מאוחר יותר חתם ג'ונסון עם חברת התקליטים Cinema Records, תחת הפצת קפיטול רקורדס. ג'ונסון הוכר על פועלו כגיטריסט מכובד לאחר שהוציא את אלבומו "Ah Via Musicom" בשנת 1990, כאשר מכירות האלבום נסקו והאלבום הגיע למעמד פלטינה. ג'ונסון זכה בגראמי על הסינגל "Cliffs of Dover" בשנת 1991, בנוסף למועמדות על אלבום הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר.
ג'ונסון לא הוציא אלבום נוסף אלא לאחר שש שנים. האלבום, "Venus Isle", יצא בספטמבר 1996 ולא עמד בהיקף ההצלחה של קודמו, מה שמנע ממנו בסופו של דבר להחזיק בחוזה ההקלטות אף עם חברת התקליטים קפיטול רקורדס. או אז, הקים ג'ונסון פרויקט בשם "Alien Love Child", שזיכה אותו בחוזה בחברת ההקלטות של סטיב ואי, "Favored Nations". בעקבות סיבוב הופעות שערך במסגרת הרכב G3 עם ג'ו סטריאני וסטיב ואי בשנת 1997, מכירות האלבום G3: Live in Concert זכו להצלחה.
ג'ונסון הוציא בשנת 2002 את אלבומו "Souvenir" תחת חברת תקליטים שבבעלותו, "Vortexan Records", ובשנת 2004 הוזמן ג'ונסון להופיע לצד אריק קלפטון בפסטיבל קרוסרודס.
ב-2005 חברת הגיטרות פנדר הוציאה דגם של הפנדר סטראטוקסטר מדגם שנקרא על שמו, אריק ג'ונסון, מתוך סדרת גיטרות חתומות של אמנים. הגיטרה נבנתה לפי דרישותיו של אריק ג'ונסון.
מקומות של זיכרון (הרובע הבווארי)

רקע היסטורי

בין 1898–1908 בנתה חברת הקרקע הברלינאית (Berlinische Boden-Gesellschaft) על קרקע הרובע הבווארי מבנים רבים בסגנון ביתי עם דירות מרווחות. הרחובות בשטח הבנוי נקראו על שמות מקומות בבוואריה. תושביו הראשונים של הרובע היו גרמנים אמידים. מספר היהודים בשכונת שנברג היה רב – בשנברג כולה חיו בשנת 1933 כ-16,000 יהודים, כ-10% מהקהילה היהודית בברלין באותו הזמן, והיא כונתה "שווייץ היהודית" – אך לא ידוע מספרם המדויק ברובע עצמו. בשכונה חיו בין היתר אלברט איינשטיין, גרטרוד קולמר וחנה ארנדט. בעקבות עליית הנאצים לשלטון דוכאו היהודים, ובשנת 1941 החלו לגרש יהודי מהרובע, ובאביב 1943 נעצרו גם הפועלים בני השכונה וגורשו. ב-19 במאי 1943, הרובע וברלין כולה, כפי שדווחו הנאצים, היו "נקיים מיהודים" (Judenfrei).

בניית האנדרטה

במשך שנים אחרי השואה לא נותר זכר לקהילה היהודית הגדולה במקום, מלבד אנדרטת אבן במיקומו של בית הכנסת הישן של הרובע, ולוח זיכרון במקום שבו התגורר אלברט איינשטיין בין השנים 1918–1933. בשנת 1983 החלה קבוצה של תושבי השכונה להתעניין בעברה ובתולדותיה במהלך השואה. הם מצאו מסמכים ותעודות רבות – בין השאר מכתבים ויומנים, תמונות, רישומים של הגסטפו. באמצעות המידע הצליחו לשחזר את ההיסטוריה של רוב בתי השכונה. את תוצאות המחקר פרסמו בתערוכה, שלה קראו "החיים בשנברג–פירדנאו בשנים 1933–1945". בשנת 1988 החל אחד מתושבי הרובע הבווארי לאסוף שמות של קורבנות ה"אריזציה" בשכונה. לאחר שנת עבודה אסף למעלה מ־6,000 שמות, ותיעד גם הפקעת רכוש יהודי. בהמשך לצעדים אלו, בתחילת שנות ה-90 החלו תושבי השכונה בסיוע עיריית רובע שנברג לחפש דרך להנציח את הקהילה היהודית המקומית. הוכרזה תחרות, ומתוך 96 הצעות נבחרה הצעתם של צמד אמנים בשם שטי ושנוק. הם הציעו להציב ברחבי הרובע שלטים עם חוקים שנחקקו נגד היהודים בתקופת השלטון הנאצי. בסך הכול נתלו כ־80 שלטים, חלקם במקומות הקשורים לכיתוב בשלטים.
כבר בתהליך הצבת השלטים הראשונים של הפרויקט החלו מתגלעות מחלוקות סביבו. בעת תליית אחד השלטים צעק אחד התושבים בשכונה לעבר התולים "חזירים יהודים, עופו מכאן!". בהמשך הגיעו תלונות גם מן הצד השני על תליית שלטים אנטישמיים, ולמקום הגיעו כוחות משטרה שביקשו להוריד את השלטים. הפשרה שהושגה הייתה שלכל שלט תוצמד לוחית הסבר קצרה, שמבהירה כי מדובר באנדרטת זיכרון.
IKMF

האיגוד הבינלאומי לקרב מגע IKMF (באנגלית International Krav Maga Federation - בראשי תיבות IKMF), הוא ארגון עולמי לאימוני קרב מגע, אשר נוסד בשנת 1995 במטרה להפיץ את קרב המגע ברחבי העולם. מייסד השיטה מאסטר אימי שדה-אור ליכטנפלד
היה ממקימי הארגון יחד עם יו"ר האיגוד הוא אבי מויאל, ממשיך דרכו וחזונו של ליכטנפלד.

היסטוריה

האיגוד הבינלאומי, הוקם לאחר התפשטות הוראת קרב המגע ברחבי העולם. מאז הוקם האיגוד ועד היום, הוא מיוצג בכ-90 מדינות ביניהם: ישראל, אוסטרליה, צפון אמריקה, דרום ומזרח אסיה, המזרח הרחוק, ברוב מדינות האיחוד האירופי ובמדינות קומוניסטיות לשעבר (פולין, רוסיה והונגריה).
בשנת 2014 פיתח האיגוד (IKMF), שיטת אימון קרב מגע המיועדת למתאמנים נכים.
בשנת 2012 פותחה על ידי שלומי מויאל (מומחה ברמה 4) התוכנית "Stay Away" המיועדת לילדים ונשים.
בשנת 2016 החלו לקיים הדרכות מקוונות (אונליין), באמצעות מערכות מולטימדיה מתקדמות (אפליקציה ייחודית המאפשרת למדריכים מכל העולם לבחון סטודנטים בכל העולם).

כיום

היקף פעילות האיגוד הבינלאומי הוא הגדול בארגוני הקרב-מגע הפועלים כיום בעולם. היקף הפעילות רחב וגלובלי וכולל מרכזים רבים בישראל (במודיעין, ירושלים וראשון לציון) ובלמעלה מ-70 מדינות בחמש יבשות, וחברים בו למעלה מ-95,000 חניכים. באיגוד חברים נשים גברים וילדים מכל שכבות האוכלוסייה - סטודנטים, אנשי צבא ומדריכים, קציני אכיפת חוק ומדריכים, קציני ביטחון, מדריכים אזרחיים ואנשים פרטיים שלומדים קרב-מגע לצורך הגנה עצמית.
IKMF פועל במגוון סקטורים; בסקטור הצבאי הכללי כמו גם יחידות מיוחדות ברחבי העולם, בסקטור אכיפת החוק, ובסקטור הפרטי כמו הגנה על מנהלים או אחמ"ים.
האיגוד מעניק תמיכה מקצועית למדריכי קרב מגע בשיטת אימי ההולכים במסלול המקצועי המותווה על ידו בארץ ובעולם ומשמש כארגון–גג לפעילויותיהם.

פעילות הארגון

מבנה האיגוד, זהה בכל מדינה וכולל מנהל ארגון מקומי אשר מפקח על הארגון ועל המדריכים המקומיים הפועלים בהתאם לסטנדרטים הבינלאומיים אותם קבע האיגוד. מערכת הדירוג של IKMF מחולקת לארבע קבוצות עיקריות: מתלמד - רמות 1 עד 5 (צהוב עם פסים שחורים), בוגר - רמות 1 עד 5 (כחול עם פסים שחורים), מומחה - רמות 1 עד 5 דרגות (זהב ופסים אדומים), ואומן - רמות 1-2. הדרגות מוצגות על תלבושת המאמנים והמתאמנים בצבעים שונים ובהתאם לרמה. כל תעודה שהונפקה על ידי IKMF אושרה על ידי המאסטר ומייסד האיגוד ליכטנפלד וכך גם תוכנית העבודה על פיה נוהגים ברחבי העולם.
אלי ישראלי

ביוגרפיה

ישראלי נולד בתל אביב. בנעוריו התגורר שנתיים בברזיל, עת היו הוריו בשליחות מטעם המדינה.
בשנות ה-70, לאחר שעבר מקול ישראל לגלי צה"ל, הגיש את מצעד הפזמונים הלועזי. הוא היה ידוע בסגנונו שנחשב פרוע ושובב במונחי השדרנות המכופתרים והמהוקצעים של אותם הימים. עם השנים התמתן סגנונו והפך לסולידי יותר.
ישראלי תרם רבות בתחילת שנות ה-80 לפופולריות של המוזיקה הברזילאית, אותה נהג להשמיע בתוכניתו היומית.
בשנת 1982 הנחה את התוכנית "עוד להיט" למשך תקופה קצרה.
בשנות ה-90, בנוסף לפעילות הקבועה ברדיו, הנחה את השעשועון "מלך הטריוויה" בטלוויזיה.
כמו כן הופיע כמשתתף באחת מגרסאות ההצגה לילדים עוץ לי גוץ לי על פי שלונסקי.
השתתף בתפקיד קריין קטעי קישור באלבום הקונספט של להקת החברים של נטשה "רדיו בלה בלה", אשר יצא ב-1994.
בשנות ה-80 הקים ישראלי את התוכנית "צעד וחצי" בגלי צה"ל לסיקור משחקי ליגת העל בכדורסל. הוא הגיש את התוכנית הזו ובהמשך את התוכנית "עושים ספורט" במשך שנים רבות עד נובמבר 2016.
בדצמבר 2016 הצטרף לצוות התוכנית ספורט ב-103fm.

חיים אישיים

ישראלי מתגורר בתל אביב ואב לשלוש בנות. בתו מיה נשואה לשחקן יובל סגל. בשנים האחרונות החל ישראלי בתהליך של התקרבות לדת. בשנת 2012 הפך לטבעוני.
ישראלי ידוע באהדתו ללהקת הביטלס, למוזיקה תוצרת ברזיל, לזמר אריק איינשטיין ולקבוצת הפועל תל אביב.
קרוול

קרוול היא מפרשית קטנה באורך של כ-4.99 מטר. בישראל היא משמשת בעיקר את שבטי צופי הים.

היסטוריה

הקרוול תוכננה בשנת 1953 על ידי האדריכל הימי הצרפתי ז'אן-ז'אק הרבולו (Jean-Jacques Herbulot) עבור בית הספר הימי הצרפתי Les Glénans כסירת חתירה ושיט מפרשים הבנויה מלוחות עץ לבוד (דיקט). כינויה הוא על שם הקרוולה הספרדית מימיו של קולומבוס. השימוש בסירה התרחב למספר בתי ספר ומועדוני שיט בצרפת - ובהם קלאב מד (Club Med), שהביא את הדגם לישראל. הדגם המקורי מצוי בשימוש בצרפת עד ימינו אלה.
פנזה

היסטוריה

העיר הוקמה בשנת 1663 בהתאם לפקודת הצאר אלכסיי הראשון כמבצר להגנת הגבול הדרום-מזרחי של המדינה. בהמשך, עם התרחבות המדינה והעברת הגבול דרומה, העיר איבדה את חשיבותה כמבצר גבול. בשנת 1796 העיר הפכה להיות מרכז גוברניה שבוטלה בשנת 1797, אך הוקמה מחדש בשנת 1801. גוברניה זו כללה את שטחו של מחוז פנזה של היום ורוב שטח מורדוביה. באותה שנה החלו לבנות בעיר בנייני אבן. לקראת שנת 1809 אוכלוסיית העיר הגיעה לכ-13 אלף תושבים.
בתקופת ברית המועצות העיר התפתחה למרכז תעשייתי גדול.
העיר ממוקמת על שבע גבעות סביב נהר סורה. בנוסף לכך, בשטח העיר זורמים נהרות נוספות. הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא כ-14 מעלות מתחת לאפס. בחודשי הקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא כ-26 מעלות.
מבחינה מנהלית העיר מחולקת ל-4 אזורים (אוקטייברסקי, לנינסקי, פרבומאייסקי וז'לזנודורוז'ני).
העיר ידועה במספר מוסדות להשכלה גבוהה. בסך הכל בעיר פועלות שבע אוניברסיטאות.
העיר חוברה למערכת מסילות הברזל כבר בשנת 1874. היא מהווה עתה צומת חשוב של מערכת מסילות הברזל הרוסית. באזור פרבומייסקי בעיר נמצא שדה התעופה של פנזה, שהוא שדה התעופה היחיד במחוז פנזה. במשך כל השנה יוצאות ממנו טיסות למוסקבה. בתקופת החופשות מתווספות טיסות נוספות.
החופש הגדול וצרות אחרות

עלילה

החופש הגדול ידוע כאויבו הגדול של אביו של איתן. השנה מחליט אביו להפסיק את המסורת השנתית בה הופך החופש הגדול לסיוט. הוא מעניק לאיתן יומן ודורש ממנו לכתוב כל שטות שעולה בראשו בנימוק שזה יגרום לו לא לעשות אותה. איתן מספר על הקושי הרב שבמשימה, מכיוון שהצרות בעצם רודפות זו את זו, שעה שכבר מהיום הראשון לחופש מגיע חברו השובב, דניאל לבקר אותו, והם עושים שטויות, בפנים ובחוץ: באנג'י על עץ התות בחצר של איתן, שנגמר בריסוק מצער של כל הביצים שעל הטנדר של אביו של איתן, הם הולכים, כמו כל נער מתבגר, לחפש עבודה לחופש אך גם כאן הצרות מגיעות, בגלל רעיונות מצחיקים של דניאל: קיבוץ נדבות, וכן עבודה אצל "כהן הרשע" בעל המכולת השכונתית הידוע לשמצה בשל חמיצות הפנים שלו וההפרזה במחירים וגורמים לפיטוריו של כהן בשל העובדה שהם אכלו גלידה ושמו אותה במקרר הבשר כשהגיע משגיח הכשרות. בגלל שנסגר הסופר וכולם צריכים ללכת העירה כדי לקנות דברים אביו של איתן שולח אותו לדוד אלכס שגר בתל אביב. גם לנסיעה זו מצטרף דניאל, והדוד אלכס מתגלה בתור אדם משעשע ביותר, בעל רעיונות מוזרים: מגבים לאופנים ומבצעים לפינוי צואה מהרחובות על ידי תושבי תל אביב.
בסוף החופש איתן מאושר לגלות שיש שביתת מורים, אך אבא שלו ממש לא.
פרדריק לאזאר

חייו

פרדריק לאזאר חי בפריז, שם שיחק בתחרויות רבות. הגיע פעמיים למקום הרביעי בשנת 1905, חלק מקום שלישי בשנת 1908, הגיע למקום השלישי בשנת 1909 (ניצח: ארנולד אורבך), חלק מקום שני אחרי ויינשטיין בשנת 1909, ניצח לפני אמדה ג'יבו בשנת 1910, חלק מקום ראשון עם אריסטיד גרומר בשנת 1912, הגיע למקום הרביעי בשנת 1914 וחלק מקום שני, אחרי אלפונס גץ בתחרות ליון בשנת 1914 (אליפות צרפת השנייה לשחמטאים חובבים).
בשנת 1912 סיים לאזאר בתיקו דו-קרב עם אמדה ג'יבו 3-3, והפסיד לאדוארד לאסקר 0.5-2.5. בשנת 1913 סיים בתיקו 1.5-1.5 עם סמירנוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ניצח לאזאר בתחרות פריז בשנת 1920, הגיע למקום השני בתחרות פריז בשנת 1922 (ניצח: אנדרה מופאנג), הגיע למקום התשיעי באליפות צרפת בשנת 1924 (ניצח: רוברט קרפו), חלק מקום שני-שלישי באליפות צרפת שהתקיימה בעיר ניצה בשנת 1925 (ניצח: רוברט קרפו), חלק מקום ראשון עם אנדרה שרון באליפות צרפת לשחמט בשנת 1926, הגיע למקום ה-13 בתחרות פריז בשנת 1927 (ניצח: אברהם באראץ), חלק מקום 10–11 באליפות פריז בשנת 1928 (ניצח: אברהם באראץ), הגיע למקום השביעי בתחרות פריז בשנת 1929 (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר), חלק מקום 3–5 באליפות פריז בשנת 1930 (ניצח: יוסף צוקרמן ) והגיע למקום ה-10 בתחרות פריז בשנת 1933 (ניצח: אלכסנדר אלכין).
באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924). השיג לאזאר 6.5 נקודות מ-13 משחקים וסיים במקום ה-16.
לאזאר שיחק בצבע השחור בשנת 1922 את המשחק הבא, שנחשב לאחד הקצרים ביותר אי-פעם: 1. ד4 ד5 2. ב3 פו6 3. פד2 ה5 4. ד:ה5 פז4 5. ח3 פה3 ולבן נכנע.
לאזאר חיבר כ-600 בעיות שחמט, ובשנת 1928 פרסם ספר עם הטובות שבהן: "Mes problèmes et études d'échecs".
מרקו רוס

קריירת מועדונים

רוס גדל בקבוצת הנוער של איינטרכט פרנקפורט ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2004, כאשר היה בן 19. פרנקפורט שיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, ורוס סייע לקבוצה להעפיל אל הבונדסליגה כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת. רוס שיחק במועדון במשך שבע עונות רצופות, בהן צבר 163 הופעות והבקיע 13 שערים. רוס השתתף עם איינטרכט פרנקפורט בגמר הגביע הגרמני בשנת 2006, בו הפסידה הקבוצה בתוצאה 1-0 לבאיירן מינכן כשרוס משחק 90 דקות. העפלה זו לגמר הגביע העניקה לפרנקפורט את הכרטיס לגביע אופ"א בעונת 2006/07, אך פרנקפורט הודחה בשלב הבתים. בעונת 2010/11 רוס ירד ליגה עם איינטרכט פרנקפורט, ובחר לעזוב את המועדון ולעבור לוולפסבורג. במועדון זה רוס לא נחל הצלחה רבה, ובשתי עונות צבר 24 הופעות בלבד, בהן הבקיע שער אחד. בקיץ 2013 חזר רוס לאיינטרכט פרנקפורט, שעלתה בחזרה אל הבונדסליגה עונה קודם לכן.
בחודש מאי 2016 דווח כי רוס סובל מגידול ממאיר. חרף מחלתו, בחר רוס לשחק במבחני ההישרדות של פרנקפורט בבונדסליגה מול נירנברג, ולהיכנס לטיפולים רק לאחריהם. המשחק הראשון מבין צמד המשחקים נערך יום אחרי הצהרתו של רוס. במשחק זה הבקיע רוס שער עצמי, והמשחק הסתיים בתיקו 1-1. במשחק הגומלין רוס לא נכלל בסגל עקב צבירת כרטיסים צהובים. איינטרכט פרנקפורט ניצחה בגומלין את נירנברג בתוצאה 1-0, ונשארה בבונדסליגה. כובש השער, האריס ספארוביץ', הקדיש את השער לרוס שישב ביציע. בספטמבר 2016 פרסם רוס תמונה שלו לאחר טיפולי כימותרפיה, וקבוצתו הודיעה כי האריכה את חוזהו עד לשנת 2019 כמחווה. באוקטובר 2016 דווח כי רוס החלים מהסרטן ואמור להתחיל תהליך שיקום, שבסיומו יחזור לשירות איינטרכט פרנקפורט. בינואר 2017 דווח כי רוס חזר לאימוני הקבוצה. במאי 2017 ישב רוס על הספסל של פרנקפורט בגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה פרנקפורט 2-1 לבורוסיה דורטמונד. בעונת 2017/18 חזר רוס להיות שחקן משמעותי בהגנה של איינטרכט פרנקפורט שרשמה עונה טובה מאוד, שבסיומה זכתה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 3-1 בגמר על באיירן מינכן. רוס נכנס כמחליף בגמר במקום ג'ונתן דה גוזמן.
נכון ליוני 2018, רוס מדורג במקום השביעי בטבלת שיאני ההופעות של איינטרכט פרנקפורט בבונדסליגה בכל הזמנים.
היינריך קליי

חייו

קליי, יליד קארלסרוהה, החל את לימודיו ב"אמנות פרקטית" באקדמיית קארלסרוהה, וסיים אותם במינכן. עבודתיו המוקדמות היו פורטרטים שגרתיים, נופים, טבע דומם, נופי ערים, וציורים היסטוריים. בערך משנת 1892 זכה במוניטין של "אמן תעשייתי", ציר סצנות ייצור בצבעי מים ושמן. צבעים אלו סיפקו את השקפתו העמוקה של העולם התעשייתי המודרני. קליי זכה במוניטין גדול גם כצייר הומוריסטי, ביצירות עיפרון, שפורסמו בעיתון היוגנדסטיל והעיתון הידוע לשמצה זימפליציסימוס.
קליי נפטר במינכן אך יום מותו אינו ברור. חלק מהשמועות אומרות שנפטר בשנות ה-40 המוקדמות. וחלקן אומרות שנפטר ב-2 באוגוסט 1945. מקורות שונים מעידים שיום מותו היה ה-8 בפברואר 1952.
הקרטוניסט ג'ו גרנט התרשם מעבודתו של קליי, והציג את ציוריו לוולט דיסני, שבנה אוסף פרטי נרחב. מספר מהפקות דיסני המוקדמות, בעיקר פנטסיה, חשפו את השראתו של קליי.
מאחר שדיסני התעניינו והדפיסו מחדש את עבודותיו, קליי עדיין ידוע בארצות הברית, אך ידוע מעט מאוד בגרמניה.
קיפון

מאפיינים

דגים אלה חיים במים ממוזגים וטרופיים במי ים רדודים וגם במים מליחים של שפכי נהרות וכדומה. הם יכולים לשרוד גם במים מלוחים בהרבה מהים. הם שוחים בלהקות ובעלי צבע כסוף. תזונתם העיקרית היא פלנקטון וחסרי חוליות ימיים קטנים.
אלו דגי מאכל חשובים והם כשרים למאכל ביהדות.
אבי אנגל

אָבִי (אלאן) אֶנְגֶל (נולד ב-1935) הוא היושב ראש הראשון של האגודה לשמירת זכויות הפרט, וההומוסקסואל הישראלי הראשון שהתראיין בגלוי בטלוויזיה בישראל.

ראשית חייו

אבי אנגל נולד בניו יורק, שם התגורר עד גיל 17. את לימודיו האקדמיים בהנדסת חשמל השלים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
בשנת 1957 עבר למקסיקו, והחל שם את עבודתו בחברת החשמל המקומית. בגיל 22 השלים אנגל עם היותו הומוסקסואל. לאחר שלוש שנים במקסיקו עבד שנה נוספת בחברת החשמל בוונצואלה, ולאחר מכן נסע להוואי. מהוואי יצא אנגל לטיול סביב העולם בשנת 1962, שכלל ביקור בלבנון, מצרים, ירדן וישראל. לאחר שובו לארצות הברית עבד שנתיים עבור הצבא האמריקני באוקינאווה ושנתיים נוספות בפנמה.
בשנת 1968, לאחר שהסוכנות היהודית סירבה להביאו ארצה כעולה חדש בשל היותו הומוסקסואל, עלה אנגל לישראל והתאזרח מאוחר יותר. בישראל למד הוראת אנגלית באוניברסיטת תל אביב, אך לא עסק במקצוע.

חייו כפעיל ציבור

אנגל וחבריו, שהיו ברובם עולים חדשים, הושפעו מאוד ממהומות סטונוול שאירעו בניו יורק ביוני 1969 ומהקמת ארגוני המחאה ההומוסקסואליים שהחלו לצוץ ברחבי ארצות הברית. לדידם, היה זה אך טבעי שגם בישראל צריך לקום ארגון שכזה. ביולי 1975 נפגשו קובץ חברים בביתו של אנגל והחליטו על הקמת הארגון. באחת מפגישותיו הראשונות של ועד האגודה, ב-14 בדצמבר 1975, נבחר לכהן בתפקיד יושב ראש האגודה.
אנגל ואחרים השתתפו בתוכנית הטלוויזיה הראשונה בישראל שעסקה בהומוסקסואליות. התוכנית, "השעה השלישית", בהנחיית פרופ' ירמיהו יובל, התקיימה ב-2 בפברואר 1976. אנגל, ששירת באותו זמן במילואים בחאן יונס, קיבל חופשה לצורך ההשתתפות בתוכנית בעקבות פניית המפיק, צבי דורנר, לדובר צה"ל. עם שובו של אנגל למילואים הוא התקבל שם בתשואות.
השידור התקיים מחדר שכור באולם "בית ציוני אמריקה", בעוד הנחיית התוכנית התבצעה מהאולפן בירושלים. אבי אנגל ומשתתף נוסף היו היחידים שהצטלמו בחשיפה מלאה. שאר המשתתפים חבשו פאות, קולם עוות וצולמה צלליתם בלבד. הראיון סבב באופן כללי על חיי הקהילה ההומוסקסואלית, על מידת השכיחות של התופעה ומקומות המפגש המקובלים. בעקבות שידור התוכנית פנו הומוסקסואלים רבים לאגודה, ובהם יורם חטואל, שהיה לבן-זוגו הראשון של אנגל, ולימים נפטר מאיידס.
אבי אנגל האמין כי: "אי אפשר להקים אגודה ולהישאר בארון" ותבע מכל חבריו לוועד, שהיו רובם ככולם בארון, להיחשף. אנגל האמין בכל לבו שהחברה בישראל לא תתייחס ברצינות לקבוצה של אנשים שאינם מוכנים להיחשף, וכי הישארות בארון יוצרת רושם שהומוסקסואליות היא דבר שיש להסתיר או להתבייש בו. גישתו המהפכנית של אנגל הקדימה את זמנה והובילה לחילוקי דעות וחיכוכים רבים באגודה.
אבי אנגל כיהן בתפקידו כיושב ראש האגודה עד לאספה הכללית הראשונה של הארגון שנערכה ב-29 בפברואר 1976 במועדון "צוותא" בתל אביב, בה נבחר תחתיו סיוון מלכיאור. אנגל המשיך לכהן בוועד האגודה עד לפרישתו מהחיים הציבוריים.
אנגל עבד בחברת בזק משנת 1976 ועד פרישתו לגמלאות. בשנת 1980 הכיר את בן זוגו לחיים ניסים צ'יפרוט. השניים נישאו בסן דייגו בקליפורניה בשנת 2008.
רוברטו טריצ'לה

קריירה

במהלך קריירת המועדונים שלו הוא שיחק עבור מועדוני כדורגל כמו אינטר (1977-79), הלאס ורונה (1979-87), יובנטוס (1987-90) ובולוניה (1990-92). עם אינטר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כשבאותה העונה זכה בגביע האיטלקי. לאחר מכן, הוא עבר להלאס ורונה מהסרייה ב'. בעונת 1987/88 הוא עבר ליובנטוס כמחליף המיועד של גאטאנו שיראה. בעונה האחרונה שלו בקבוצה, הוא שימש לעיתים כקפטן תחת המאמן דינו זוף, כשבאותה העונה הצליח לזכות עם הקבוצה גם בגביע האיטלקי וגם בגביע אופ"א.
טריצ'לה רשם 11 הופעות עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה בין השנים 1984 ל-1987. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1986, אף על פי שלא שיחק באף משחק בטורניר. כמו כן, הוא שיחק במדי הנבחרת באולימפיאדת 1984, שבו איטליה סיימה במקום הרביעי.

סגנון המשחק

טריצ'לה היה שחקן הגנה עיקש, שהיה ידוע ביכולת התיזמון שלו בתיקולים, בנוסף ליכולתו להגן על קבוצתו מפני מצבים של אחד על אחד. הוא היה מסוגל גם להתחיל במהירות התקפות של קבוצתו לאחר שזכה בכדור, עקב האינטליגנציה הטקטית שלו.
רחל בן ארי

ביוגרפיה

בן ארי, ילידת חיפה, היא דור שלישי למשפחת משפטנים ופעילי ציבור חיפאית. סבה, עוה"ד דוד בר-רב-האי, היה חבר כנסת מטעם מפא"י מהכנסת הראשונה ועד הכנסת החמישית. סבא מצד אמה, צבי בוטקובסקי, היה ממייסדי חדרה ופעיל במוסדות היישוב. אביה עוה"ד מאיר בר רב האי היה שנים רבות חבר מועצת העיר חיפה. אחד השותפים במשרד בר רב האי היה תיאודור אור, שלימים התמנה לשופט בבית המשפט העליון. 
בן ארי סיימה את בית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1975 והיא בוגרת הפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב. עם סיום לימודיה התמחתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל השופט מרדכי בן דרור, ועם תום התמחותה חזרה לעיר חיפה והצטרפה למשרד עורכי הדין המשפחתי. בשנת 1998 הקימה משרד משלה, ביחד עם עורך הדין אדם פיש. בשנת 2002 נבחרה לראשונה לראשות ועד מחוז חיפה של לשכת עורכי-הדין, ובשנת 2007 שבה ונבחרה לתפקיד זה ברוב גדול.
משרד רחל בן ארי, אדם פיש ושות', שהיא עומדת בראשו, אותו הקימה לצד עו"ד אדם פיש ז"ל, הוא אחד הגדולים בעיר חיפה. המשרד מתמחה בתחומי משפט שונים, משפט מנהלי, דיני תכנון ובנייה, דיני עבודה, משפט מסחרי, ליטיגציה ועוד. המשרד משמש כיועץ משפטי למרבית מוסדות החינוך הגדולים בארץ, ובין היתר מייצג במשך עשרות רבות של שנים, ועד עצם היום הזה, את הטכניון, האוניברסיטה הפתוחה, המכללה האקדמית תל-חי ועוד. 
בן ארי היא פעילת ציבור מזה שנים רבות, אף עוד קודם לתפקידה הנוכחי בלשכת עורכי-הדין. היא נמנית עם מייסדי מרכז השופט חיים כהן, בעבר עמדה בראש סניף חיפה של האגודה לזכויות האזרח ומשרדה מספק באופן שוטף שירותי פרו בונו (ללא תשלום) בתיקים עקרוניים.
בדצמבר 2008 נבחרה על ידי המועצה הארצית של לשכת עורכי-הדין לכהן בועדה למינוי שופטים. בשנת 2011, מונתה בן ארי פעם נוספת לנציגת לשכת עורכי הדין לוועדה, וזאת תוך כדי סערה ציבורית רחבה בקשר לוועדה זו, ובצד ניסיון של ח"כים להשפיע ולקבוע מי יהיו נציגי לשכת עורכי הדין בוועדה.
הצעקה

ההקשרים התרבותיים של היצירה

'הצעקה' זכתה לשיעתוקים רבים בתרבות של סוף המאה העשרים. היא שימשה כהשראה לסרטון אנימציה בערוץ MTV, כמסכה המופיעה בסדרת הסרטים 'צעקה', ועוד. היחס אליה איבד משהו מן האימה שהדימוי הביע בתחילתו.
'הצעקה' אף היוותה השראה לדמות Silence המופיעה בעונה השישית של הסדרה "דוקטור הו".
אחד מציורי הסדרה נמכר במכירה פומבית של סות'ביס ב-2012 בסכום שיא של 119,922,500 דולר.

גניבת הציור

ב-12 בפברואר 1994 נגנבה הגרסה הראשונה של "הצעקה" (1893) שהוצגה בגלריה הלאומית של אוסלו. הגנבים דרשו עבור השבתה מיליון דולר, אולם היא הושבה במאי 1994 במבצע עוקץ בלא שהכסף הועבר לגנבים.
באוגוסט 2004 נגנבה אחת מגרסאות הציור ממוזיאון "מונק" ממוזיאון מונק אוסלו. חשוד במעשה, שהיה קשור גם לרצח קצין משטרה באפריל 2004, נעצר והורשע ב-2005. באוגוסט 2006 נמצאה התמונה והתברר שהיא ניזוקה באופן בלתי הפיך. אחת ההשערות היא שהשודדים גנבו את התמונה כדי להסיט את תשומת הלב הציבורית מרצח קצין המשטרה וכי כלל לא התעניינו בתמונה עצמה. חברת הנפט היפאנית אידמיטיסו פטרוליאום תרמה 670 אלף דולר כדי לסייע בתיקון יצירות המופת של אדווארד מונק "הצעקה" ו"מדונה", שנפגעו בעת השוד.
גן סמית'

ביוגרפיה

סמית' נולד במקיני, טקסס ועבר עם משפחתו בגיל צעיר לקליפורניה. הוא למד היסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושם עבר להתמחות בקפיצה במוט.

סגן אלוף ארצות הברית

בשנת 1941 זכה במדליית זהב באליפות המכללות בקפיצה במוט. באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה אותה שנה הוא זכה במדליית כסף ביחד עם ארל מידוס בתוצאה של 4.27 מטר, אחרי קורנליוס וורמרדאם (4.57 מטר).
במלחמת העולם השנייה הוא שרת כטייס בחיל האוויר של ארצות הברית באסיה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן אנטוניו, טקסס ב-29 ביוני 1946 הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 4.31 מטר, אחרי אירווינג מור (4.39 מטר) ולפני בוב הארט (4.23 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה ב-1947 הוא זכה במדליית ארד ביחד עם עוד שלושה קופצים בתוצאה של 4.11 מטר, אחרי ריצ'מונד מורקום (4.27 מטר) וארל מידוס (4.27 מטר).

אלוף אולימפי

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (1948) שנערכו באוונסטון, אילינוי ב-10 ביולי סיים סמית' שני בשיא אישי חדש של 4.47 מטר, אחרי ריצ'מונד מורקום שקבע תוצאה זהה. במשחקים עצמם שנערכו ביום גשום הוא זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.30 מטר, לפני ארקי קטיה מפינלנד (4.20 מטר) ובוב ריצ'רדס מארצות הברית (4.20 מטר). באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 4.34 מטר.
ב-20 בינואר 2004 נפטר סמית' בהיותו בן 83 מנפחת.
יואב בן דב (אמן)

יואב בן דב (נולד ב-1967) הוא אמן ישראלי רב-תחומי.

ביוגרפיה

בן דב נולד למשפחת אמנים וגדל בצל אמנים ידועים בעין הוד כגון מרסל ינקו, אברהם בזק, מיכאל גרוס ואורי ליפשיץ. את עבודתו הראשונה מכר בן דב בגיל 17 למנצח האופרה של ברלין. לאחר שירות צבאי בחיל התותחנים נסע בן דב לאיטליה ולמד אמנות בפירנצה. לאחר מכן, המשיך בלימודי עיצוב במכון טכנולוגי חולון ובבית הספר בצלאל בירושלים. 
עבודותיו של בן דב מאופיינות במוטיבים הקשורים באדמה ובטבע, ורבות מהן עוסקות בארץ ישראל הישנה, וכוללות דימויים המשלבים בין נופים קדומים לסביבה המודרנית.
ב-2012 זכה בן דב ב"פרס ליצירה בתחום הציונות", בשנה הראשונה בה הוא מחולק.
נכון לשנת 2009, בן דב חי ועובד ביפו.
אלן וודרינג

ביוגרפיה

וודרינג נולד בהלרטאון, פנסילבניה. הוא למד באוניברסיטת סירקיוז.

אלוף אולימפי

למרות שוודרינג כשל במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אנטוורפן (1920), סיים במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.2 שניות, הוא זכה באופן מפתיע להיכלל במשלחת האמריקאית. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.0 שניות, לפני חברו לנבחרת צ'רלי פדוק (22.0 שניות) והארי אדוארד מבריטניה (22.1 שניות).

שיאן עולם

בתחרות שנערכה בסירקיוז במאי 1921 קבע וודרינג בריצת 100 יארד שיא עולם חדש של 9.6 שניות ובריצת 200 מטר תוצאה של 21.6 שניות.
הוא עבד כאיש מכירות עבור חברת ספולדינג.