google/wiki40b huggingface dataset:
שחמט אומגה

שחמט אומגה היא וריאציית שחמט, העושה שימוש בלוח גדול יותר (10x10 עם עוד ארבע משבצות בצדדים) ושני כלים אגדתיים.
המשחק הומצא בשנת 1992, על ידי דניאל מקדונלד מטורונטו.

דוגמאות

גם בשחמט אומגה ניתן לבצע מט סנדלרים: 1.ו4 ו5 2.רג4 רג5 3.מהי5 פז7?? 4.מה:ז#8
דוגמה למשחק אלכס שרזר - יהודית פולגאר:
1.f4 d5 2.Nd2 Ng7 3.Wa2 Cc7 4.Ng2 f7 5.Wj2 Wa7 6.e4 de4 7.Ne4 Bb4+ 8.Be1 Nd7 9.c3 Be7 10.Wi5 O-O 11.d4 Cc6 12.Bd3 b5 13.b4 Wd6 14.Cc2 Wj7 15.Ch2 Wi4 16.Nh4 Wh5 17.Wd1 We3 18.Kg0 c7 19.i4 Wg4 20.Be2 Wd5 21.Rc0 Bb7 22.Nc5 Nc5 23.bc5 Qd8 24.Qh3 Wh4 25.Bh4 Bh4 26.Wh4 Ch7 27.Wg2 Ce4 28.Ce4 We4 29.Qj3 j7 30.i5 i6 31.Wg7 hg7 32.Ri3 Ki8 33.Qj4 Rh9 34.Rj3 Ci7 35.Re0 Qf6 36.Bc0 e6 37.Bb1 Wf5 38.Wf5 ef5 39.Re8 Rh8 40.Rje3 g6 41.Qi3 Qg7 42.j4 b4! 43.R8e5 bc3 44.Rc3 Bh1 45.Kh1 Rb1 46.Ra3 Ch7 47.Ra8 Ch5 48.Ra9 Qh7 49.Ree9?? Cj3! 50.Qj3 Qh2+ 0-1
אייק אייזקס

חייו בבורמה ובהודו

אייזק, הידוע כ"אייק" אייזקס נולד וגדל ברנגון, בירת בורמה, אז חלק מהודו הבריטית, כבן למשפחה מאוד מוזיקלית של יהודים שהגיעו להודו ובורמה מבגדאד. אחיו מוריס ניגן כינור ואחיו שאול (סול) - גיטרה. אייק למד פסנתר ואחר כך נגינת גיטרה כאוטודידקט החל מגיל 14 והפך לנגן גיטרה מקצועי בזמן שהיה סטודנט לכימיה באוניברסיטת רנגון. אז הקים להקת ג'אז משלו. בשנת 1942 סיים את התואר הראשון ונאלץ להימלט מבורמה מפני הפולשים היפנים יחד עם להקתו של ראובן סולומון, "ג'ייב בויס". המשיך זמן מה לנגן איתם בקולקטה. התפרנס כמחסנאי בבית חרושת לתחמושת וכגיטריסט. חי תקופה בעיר מוסורי, ניגן עם הרכב של תשעה נגנים בבית מלון "גרינ'ס" בעיר דרהדון ולפרק זמן הועסק כמוזיקאי על ידי המהרג'ה מפטיאלה (פנג'אב),יאדבינדרה סינג.

באנגליה

בשנת 1946 עבר לגור באנגליה, שם עבד תקופה ככימאי וכגיטריסט פרי לנסר במופעי רדיו ובלהקות ג'אז קטנות. בהתחלת שנות ה-1950 היה גיטריסט קבוע יחד עם תזמורת צ'פי ד'אמאטו במסעדה "הצ'טס". עבד עם לזלי דאגלס בומבר קומאנד בנד ומאוחר יותר הצטרף ל "בי.בי.בי שואו בנד" של סיריל סטייפלטון והקליט איתם שורה של אלבומים עם מוזיקה תזמורתית.
התפרסם מאוד בתוכנית הפופולרית של רדיו בי.בי.סי "גיטאר קלאב" שבה הופיע עם הרכב קבוע משלו בין השנים 1955–1958. הופיע גם בתוכניות הבידור "בריידן'ס ויקס" (Braden's Weeks) ו"מקס בייגרייב'ס שואו" (Max Bygrave's Show). במקביל, במשך 12 שנה ניגן עם להקתו של תד הית. בין האלבומים שהקליט באותה תקופה ניתן לציין The Music of Michel Le Grand - Ike Isaacs Lutes & Flutes
עם מוזיקה של מישל לגראן.
כמו כן ניגן יחד עם ג'ורג' צ'ישולם (1956) ובארני קסל (1968).
בשנות ה-1960–1970 ניגן אייק אייזקס פעמים רבות עם הכנר סטפן גרפלי. יחד עם גרפלי והבנד של דיז דיזלי (הוט קלאב אוף לונדון) יצא במשך שנתיים (1975-1974) לסיור הופעות בעולם. בשנות ה-1970 שיתף פעולה גם עם דיגבי פרווד'ר, לן סקיט ודני רייט, הטריו לשעבר של גרפלי, בהרכב "ולווט". ניגן בדואו עם תלמידו, מרטין טיילור. אייק אייזקס הקליט עשרות פסקולים של סרטים. אחד מהלחנים שהלחין וניגן יחד עם קן סייקורה, Little Black Dog היה, למשל, נושא בפסקול הסרט הקצר הבריטי Bedforshire Clanger שהוצג בפסטיבל קאן בשנת 2007.
במשך כמה שנים כתב מדור בקורת למוזיקת ג'אז לגיטרה במגזין "קרשנדו".

באוסטרליה

בשנות ה-1980 היגר אייזקס לאוסטרליה ,בה לימד ב"בית הספר לגיטרה של סידני" (Sydney Guitar School).
אייק אייזקס נפטר בסידני ממחלת הסרטן בשנת 1996. פרטו להוראה, באוסטרליה עסק אייזקס רבות בכתיבת מנגינות ועיבודים. המשיך להופיע בהרכבים קטנים ובשישיית ג'אז מקומית. לעיתים קרובות ביקר והופיע גם באנגליה.
אייק אייזקס היה נשוי למוירה ובנם היה גם כן לגיטריסט ולמלחין, והתחתן עם פסנתרנית של מוזיקה קלאסית
נכדו, מארק אייזקס (יליד לונדון 1958) הפך לפסנתרן ומלחין של מוזיקת ג'אז וקלאסית.
NGC 4461

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 10.96 והיא התגלתה ב-12 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.122. הוא תיאר אותה כאחת משתי ערפיליות (השנייה היא NGC 4458) כאשר שתיהן די עמומות, קטנות ועם מרכז בהיר. חמישה ימים לאחר מכן, הוא ציין ערפילית נוספת, II.174, כאשר מיקומה כמעט זהה למיקום של II.122 והיא תוארה רק כעמומה ובלי בת הזוג הצמודה אליה. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1290, כשהיא מתוארת פעם כדי עמומה, עגולה ועם מרכז שמתבהר די בפתאומיות, ופעם כעמומה מאוד, עגולה ועם מרכז שמתבהר מאוד בפתאומיות, וכן שהיא המזרחית מתוך שתיים. בקטלוג זה הוא לא הזכיר את II.174, אך כאשר הוא הכניס את הגלקסיה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864, הוא ציין במפורש ש-II.122 ו-II.174 הן למעשה אותה ערפילית ונתן לה את הציון GC 3013. בשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4461, כאשר היא מתוארת כדי עמומה, קטנה, עגולה ועם מרכז בהיר, וכן שהיא המזרחית מתוך זוג ערפיליות. בקטלוג הכללי של ג'ון הרשל מופיעות זוג ערפיליות נוספות המצוינות כ-GC 2992 ו-GC 2995, שאמורות על פי הקואורדינטות שלהן להיות מעט דרום-מערבית ל-NGC 4461 ול-NGC 4458, ושאת גילוין הוא מייחס לויליאם פרסונס, רוזן רוס השלישי. ג'ון דרייר הכניס את רק את GC 2995 לקטלוג הכללי החדש שלו תחת הציון NGC 4443, אך זוג הערפיליות האלה לא קיימות במיקום המיוחס להן וככל הנראה ויליאם פרסונס צפה למעשה ב-NGC 4458 וב-NGC 4461 וכיום מקובל לזהות את NGC 4443 כסיווג כפול של NGC 4461.

תצפית

הגלקסיה נמצאת במרכז צביר הבתולה באזור שמכיל הרבה גלקסיות, כ-8.4 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-9.8 מעלות ממזרח לכוכב הבולט דנבולה. כ-6 דקות קשת מצפון-צפון-מערב לה נמצאת NGC 4458 הסמוכה, כ-0.8 מעלה מצפון לה נמצאת NGC 4459, כ-18 דקות קשת מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת NGC 4473, מעבר לה, כחצי מעלה מ-NGC 4461 נמצאת NGC 4477 והלאה באותו הכיוון, כ-1.4 מעלות מ-NGC 4461, נמצאת M88. כשתי מעלות מצפון-מזרח ל-NGC 4461 נמצאת M91, כ-1.9 מעלות ממזרח לה נמצאת M90, כ-1.7 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת M89 ו-M87 הגדולה נמצאת כ-0.9 מעלה מדרום-דרום-מזרח לה. כשליש מעלה ממערב-דרום-מערב ל-NGC 4461 נמצאות זוג "העיניים" NGC 4435 ו-NGC 4438, מעבר להן, כ-0.7 מעלה מ-NGC 4461 באותו הכיוון, נמצאת M86 ומעבר לה, כמעלה מ-NGC 4461 נמצאת M84, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 4461 הוא כ-3.5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט פחות מ-50,000 שנות אור, קרוב לחצי מהקוטר של שביל החלב, מסתה מוערכת בכ-‎7.9×10¹⁰‎ מסות שמש, כ-15% ממסת שביל החלב, כאשר קצת יותר מחמישית ממסתה או כ-‎1.8×10¹⁰‎ מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט מאוד גז מימן, שכמותו מוערכת בכ-‎8.1×10⁷‎ מסות שמש ואבק, שמסתו מוערכת בכ-300,000 מסות שמש בלבד. למרות זאת, קצב היצירה של כוכבים חדשים בגלקסיה הוא לא מאוד נמוך ובמאה מיליון השנים האחרונות הוא בשיעור של כ-0.755 מסת שמש בשנה. אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא זקנה למדי וגילה הממוצע מוערך בכ-12 מיליארד שנים והמתכתיות שלהם היא רק כשני שלישים מזו של השמש. נראה שהגלקסיה נמצאת באינטראקציה כבידתית עם NGC 4458 הסמוכה והן משפיעות זו על זו.
סברה (טנק)

תהליך ההשבחה

בטנק מוחלפים כמעט כל החלקים, בהם הצריח, והתותח המשודרג לתותח תע"ש 120 מ"מ. לטנק מתווספות מערכות בקרת אש ואזהרה, הדמיה תרמית, ומערכת אוורור. המנוע מוחלף גם הוא ואיתו גם התמסורת ההידראולית הישנה במערכת חדשה. השריון הפאסיבי מוחלף בשריון חדש ואליו מתווסף גם מיגון ריאקטיבי. המזקו"ם מוחלף גם הוא במערכת שביכולתה לשרוד תנאי שטח קשים.
מפלגת העם האוסטרית

היסטוריה

מפלגת העם האוסטרית היא ממשיכת דרכה של המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית, תנועה שמרנית אשר נוסדה בשנת 1893 על ידי ראש עיריית וינה קרל לואגר. רוב חברי המפלגה שהוקמה בזמנו היו שייכים בעבר למפלגת חזית המולדת האוסטרית, אשר הונהגה בידי הקנצלר אנגלברט דולפוס, גם הוא חבר המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית לפני האנשלוס. על אף שלעיתים מכבדים את חברי מפלגת העם האוסטרית בשל ההתנגדות להיטלר, המשטר אשר נבנה על ידי דולפוס זכה לכינוי "אוסטרופשיזם".
המפלגת בצורתה הנוכחית נוסדה מיד לאחר עצמאותה של אוסטריה ב-1945 ומאז היא מיוצגת בשני בתי הפרלמנט של האספה הפדרלית של אוסטריה. מפלגת העם האוסטרית הייתה תמיד המפלגה החזקה ביותר או השנייה החזקה ביותר, ועל כן היא הנהיגה או הייתה שותפה ברוב ממשלות אוסטריה.
המפלגה פופולרית בעיקר בקרב עובדי הצווארון הלבן, בעלי עסקים גדולים וקטנים וחקלאים, ובפרט רבים מהתומכים במפלגה הם עובדי מדינה. מנגד, עובדי הצווארון הכחול נוטים לתמוך במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.

מדינות

ברמת מדינות אוסטריה, מפלגת העם שולטת אז והיום במדינות הכפריות: אוסטריה תחתית, אוסטריה עילית, זלצבורג, שטיריה, טירול ופורארלברג. היא פחות פופולרית בעיר-מדינה וינה ובמדינות הכפריות אך הפחות קתוליות בורגנלנד וקרינתיה. 

ממשל פדרלי

מפלגת העם זכתה לניצחון מוחץ בבחירות הראשונות לאחר המלחמה שהתקיימו בדצמבר 1945, וזכתה לכמעט מחצית מהקולות ולרוב מוחלט בבית הנבחרים. עם זאת, זיכרונות הרפובליקה הראשונה דחפו את מפלגת העם לשמור על ממשלת אחדות לאומית שהנהיגה את המדינה מאז קבלת העצמאות מחדש בתחילת 1945. היא נשארה כשותפה הבכירה בקואליציה עד 1966, ושלטה לבדה מ-1966 עד 1970. היא נכנסה מחדש לממשלה רק ב-1986, אך מעולם לא הייתה ללא כוח השפעה באמת מאז 1945, שכן בשל מסורת ארוכה היה נדרש להתייעץ בענייני מדיניות עם כל הקבוצות הגדולות.
לאחר הבחירות ב-1999, הסתיים משא ומתן בן כמה החודשים כאשר מפלגת העם הקימה בתחילת שנת 2000 ממשלת קואליציה עם מפלגת החירות האוסטרית ומנהיגה שעמד בראשה, ירג היידר. על אף שמפלגת החירות הייתה גדולה יותר, היא הייתה יותר מדי שנויה במחלוקת על מנת להנהיג את הממשלה, ועל כן וולפגנג שיסל ממפלגת העם התמנה לקנצלר. קואליציה זו עוררה גל מחאות באוסטריה וברחבי אירופה. ראשי הממשלות של 14 המדינות האחרות באיחוד האירופי החליטו להפסיק את שיתוף הפעולה עם ממשלת אוסטריה, והטילו עליה סנקציות. מדובר בפעם הראשונה בה הוטלו סנקציות על מדינה חברה באיחוד. מספר חודשים לאחר מכן הסנקציות הוסרו. בבחירות בשנת 2002 זכתה מפלגת העם ל-42% מהקולות, בעוד מפלגת החירות זכתה רק ל-10%.
בבחירות 2006 הפסידה מפלגת העם ולאחר משא ומתן הסכימה להיות שותפה זוטרה בממשלה בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בבחירות 2008 המפלגה הפסידה 15 מושבים.
בבחירות 2017  זכתה המפלגה ב-31.7% מקולות הבוחרים, ומנהיגה, סבסטיאן קורץ, התמנה לקנצלר אוסטריה.
או תאנט (אי)

היסטוריה

האי נוצר כתוצר לוואי של הקמת מנהרה מתחת לאיסט ריבר המחברת בין האי מנהטן לאזור באי קווינס שנקרא קומפני טאון - אזור שהיה בבעלות יצרן הפסנתרים ויליאם סטיינווי. המנהרה הוקמה ביוזמתו, והאי נבנה על מנת לאפשר חפירה ממרכז הנהר לשתי גדותיו. סטיינווי לא השלים את בניית המנהרה, וזו הושלמה על ידי אוגוסט בלמונט הבן. המנהרה משמשת כיום כחלק מקו 7 של הרכבת התחתית של ניו יורק, והאי נקרא רשמית על שמו.
האי לא היה בשימוש עד שנת 1977, אז אומץ על ידי עובדי האו"ם, אשר חכרו את האי וקראו לו על שם המזכיר הכללי של האומות המאוחדות או תאנט (אף שהשם אינו רשמי, האי מוכר בשם זה).
בשנת 2000 הוצע להקים במקום אובליסק ותחתיו קפסולת זמן, אולם הפרויקט לא יצא לפועל.
קוץ

קוץ הוא הכינוי הרווח לקבוצה פוליפילטית של בעלי פרחים המאופיינת בעלים עם קצוות חדים בשוליהם, לרוב במשפחת הצמחים המורכבים. 
אחד מסוגי הקוצים, הנקרא באנגלית Thistle ("דרדר"), ובעיקר המין Onopordum acanthium ("דרדר הכותנה" או "חוחן הבלאנש"), הוא הפרח הלאומי של סקוטלנד, והוא מאפיין ניכר בסמלים ולוגואים סקוטיים רבים.

הקוץ במקרא

במקרא נזכרו כעשרים מיני צמחים קוצניים וצמחי בר, אלא שמספרם אינו מוחלט מפני שאין ביטחון לגבי כמה מהם אם הם שמות צמחים, כמו 'אזרח', 'פרחח', 'סרבים', ו'עקרבים'.
צמחים קוצניים ועשבים רעים ממינים שונים נכללו בשם 'קוצים'. אחדים מהם הם שמות כלליים: 'קוץ', 'חוח', 'צנינים' ו'ברקנים', וחלק מהם כנראה שימשו כשמות קיבוציים וגם כשמות ספציפיים. העובדה שישנם כל כך הרבה שמות של קוצים קשורה לתופעת שמות הצמחים הנרדפים שהיו נהוגים בארץ ישראל בתקופת המקרא. נראה שצמחים מסוימים נקראו בכמה שמות באזורים ובתקופות שונות. יש צמחים שנזכרו רק בספר אחד, דוגמת 'ברקנים' (שופטים), 'סלון' (יחזקאל), 'סרפד', 'נעצוץ', 'נהלולים', ו'שמיר ושית'– הנזכרים רק בספר ישעיהו. קיימת האפשרות שחלק ממיני צמחים אלה נזכרו בשאר ספרי המקרא בשמות אחרים. ניתן להניח שגם צמדי שמות הקוצים מעידים פעמים רבות על שמות נרדפים או קיבוציים, כגון: 'קוץ ודרדר' (בראשית והושע), "סלון ממאיר וקוץ מכאב" (יחזקאל כח כד), 'קמוש וחוח' (ישעיהו והושע), ו'שמיר ושית' (רק בישעיהו). 
יש להעיר ששמות מיני הקוצים הידועים היום בשפה העברית המודרנית הם ברובם חסרי ביסוס.
בגלל המבנה הצפוף של מיני הקוצים והיובש שלהם בעונת הקיץ, הקוץ היה ידוע כגורם לשריפות: כִּי תֵצֵא אֵשׁ וּמָצְאָה קֹצִים וְנֶאֱכַל גָּדִישׁ אוֹ הַקָּמָה אוֹ הַשָּׂדֶה,  תֵּצֵא אֵשׁ מִן הָאָטָד וְתֹאכַל אֶת אַרְזֵי הַלְּבָנוֹן.
ספר תולדות ההגנה

ספר תולדות ההגנה הוא גוף ידע מקיף שראה אור בשלושה חלקים (ובשמונה כרכים), בהוצאת "מערכות" של צה"ל והוצאות נוספות כגון דבר, בשנות החמישים והשבעים של המאה ה-20. כתבו אותו, על סמך מחקריהם וידיעותיהם, היסטוריונים ישראלים בשנות ה-50 של המאה ה-20. עורכו הראשי היה ההיסטוריון בן ציון דינור.

על הספר

ספר תולדות ההגנה מתאר את תולדות כוח המגן העברי בארץ ישראל מתקופת העלייה הראשונה עד מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל. הוא נכתב סמך על עבודת מחקר מסועפת, ועריכה של קבוצת היסטוריונים ופעילי מחתרות עבריות בארץ ישראל, ובמיוחד חברי השומר, גדוד העבודה, ההגנה והפלמ"ח. 
פרקי המבואות ההיסטוריים נחשבים עד היום למקורות חשובים להבנת המצב בארץ ישראל בתקופות הנידונות. יחד עם זאת, נשזרה בספר זיקה אידאולוגית חזקה לתנועת העבודה הסוציאליסטית על גלגוליה השונים; ומתאר לפי הסיפר הציוני מבית מדרשה של מפא"י את הדמויות בעלילה ההיסטורית של היישוב: הערבים, הבריטים, הרוויזיוניסטים, האזרחים והאיכרים.
בהקדמה לכרך הראשון הציג בן ציון דינור את תפיסתו עולמו כהיסטוריון ציוני מחויב לאמת ההיסטורית; את התפעלותו כבן התקופה וכחוקר תולדותיה, ומאידך גיסא את מקומה כ"מבוא" בלבד לתקופת המדינה החדשה:
ספר "תולדות ההגנה" בא לספר סיפור נאמן, מבוסס על תעודות מוסמכות ועדויות בדוקות, את כל "פרשת תולדותיה של התגוננות ישראל בארצו, של הגנתו על היאחזותו המחודשת בה, של היאבקותו על בנינה, על שיבת העם אליה" [כך], עד למלחמתו על חירותו ועצמאותו בה. פרשה זו שהיא אחת הנהדרות ביותר בדברי ימי ישראל מימי היותו לעם ואשר הביאה לגילוי עוז הקדומים שהיה גנוז בחביונה של האומה, שלובה ושזורה בהיאחזותו המחודשת של ישראל בארצו; הכרזת ישראל על עצמאותו ומלחמת מדינות ערב בישראל מסיימות פרשה זו, ומשמשות פתיחה ומבוא לפרשה חדשה בתולדות ישראל, לפרשת תולדותיה של מדינת ישראל.
מלבד דינור השתתפו בכתיבת הספר גרשון ריבלין, אשר היה מזכיר המערכת, יצחק בן-צבי יעץ וערך, שאול אביגור איש "ההגנה" העיד ויעץ, וכמו כן, חקרו וערכו: אלעזר גלילי, ישראל גלילי, יהודה סלוצקי, חיים הלל בן-ששון, יהודה הרשלג, יצחק מאור, מאיר ורטה וחיה עירוני.
לקראת הכנת הספר נערך איסוף רב של מסמכים ותעודות. חומרים אלו היו הבסיס להקמתו של הארכיון לתולדות ההגנה, השייך לארכיון צה"ל. 
אנשי תנועת החרות, ובראשם מנחם בגין מתחו ביקורת על הספר, בטענה שהוא כולל השמצות של ארגוני אצ"ל ולח"י. כעבור שנים אחדות חזר בגין על ביקורתו, ובעקבות זאת הורה ראש הממשלה, לוי אשכול, להפסיק להוציא לאור את כרכי הספר החדשים בהוצאת "מערכות", ושלושת כרכיו האחרונים יצאו לאור בהוצאת "עם עובד".
נוסח מקוצר של הספר יצא לאור בשם קיצור תולדות ההגנה, על ידי יהודה סלוצקי, שאול אביגור, וגרשון ריבלין, בשנת 1976.
הכרעת דין

במשפט פלילי, הכרעת דין היא חלק מפסק הדין, ובה נקבע האם הנאשם מורשע או מזוכה.
הכרעת הדין ניתנת על ידי שופט, חבר שופטים או חבר מושבעים בתום שמיעת העדויות והטענות במשפט. ברוב מערכות המשפט, בהכרעת הדין יש שתי אפשרויות בלבד: הרשעה או זיכוי, אולם בסקוטלנד יש אפשרות שלישית של "לא הוכח". בישראל ניתן לזכות נאשם גם מחמת הספק. לעיתים, למרות שנאשם נמצא אשם הוא אינו מורשע, אלא מוטל עליו עונש ללא הרשעה. כאשר כתב האישום כולל סעיפי אישום אחדים, תיתכן גם תוצאה מעורבת: הרשעה בסעיפים מסוימים וזיכוי באחרים.
על פי כללי המשפט הנוהגים, הכרעת דין של זיכוי ניתנת כאשר התביעה לא הוכיחה את אשמת הנאשם או כאשר התעורר ספק באשמתו. לעומת זאת, אם הנאשם הודה באשמה בבית המשפט, או שהתביעה הוכיחה את אשמתו, הנאשם מורשע. לאחר הרשעה ניתן גזר דין, שבו נקבע העונש של המורשע.

טעויות בהכרעת הדין

כבכל הכרעה אנושית גם בהכרעות דין קורות טעויות. הכרעת דין יכולה להיות מוטעית בתוצאתה, כלומר הנאשם הורשע בעבירה שלא ביצע או זוכה מעבירה שביצע. בנוסף, הכרעת דין יכולה להיות מוטעית בהיותה מנוגדת לכללי המשפט ולא תמיד יש חפיפה בין טעויות אלו. למשל, הכרעת דין יכולה להרשיע נאשם שבפועל עבר את העבירה, למרות שהיה ספק סביר בראיות שהוצגו בפני בית המשפט ועל פי כללי הדין היה צריך לזכותו.
סיכוייו של נאשם בעל הרשעות קודמות להיות מורשע בעבירה שלא ביצע גבוהים יותר, בגלל התפיסה אצל חלק מהאנשים שאם הוא לא ביצע את העבירה שיוחסה לו הוא מן הסתם אשם בעבירה אחרת. חוקרים העריכו את אחוז ההרשעות של אנשים שלא ביצעו את העבירה שיוחסה להם כבין 0.5%-4%, אולם אין בנמצא דרכים מדויקות להערכת מספרן של הרשעות מוטעות, אחד הכלים המרכזיים לכך בסוף המאה ה-20 היה ביצוע בדיקות DNA.
במחקר שנעשה בשנות ה-70 של המאה ה-20 בקרב 120 אסירים שהורשעו בעבירות רכוש הכירו 83% מהם בנכונות הכרעת הדין שהרשיעה אותם.

במשפט העברי

התנאים להכרעת דין במשפט העברי שונים בין עונש מוות לעונשים אחרים. בעוד בעניינים ממוניים מרשיעים את הנאשם ברוב רגיל של השופטים, בדיני נפשות בהם מושת עונש מוות דרוש רוב של לפחות שני שופטים להרשעה, למרות שרוב של שופט אחד מספיק לזיכוי. בדיני ממונות ניתן לתת את הכרעת הדין ביום של המשפט, בעוד בדיני נפשות הכרעת הדין ניתנת רק למחרת המשפט.

בישראל

לפי החוק הישראלי, במקרה של חילוקי דעות בין השופטים בהכרעת הדין במשפט אזרחי, נקבע פסק הדין כדעת הרוב. במקרה שאין רוב לאחת הדעות, נקבע פסק הדין כדעת אב בית הדין.
כשיש חילוקי דעות בין השופטים בהכרעת הדין במשפט פלילי, ראשית נדרש רוב של שופטים הסבורים שיש להרשיע את הנאשם בעבירה פלילית מסוימת. גם אם רוב השופטים סבורים שהנאשם ביצע עבירה פלילית, אך אין רוב שתומך בהרשעתו בעבירה מסוימת, הנאשם זכאי. עם זאת, בעבירות חופפות (כגון שוד וגניבה) יצורפו דעות התומכים בהרשעה.
במקרה של חילוקי דעות לגבי גובה העונש, דעת המחמיר ביותר מצטרפת לדעת הקרוב אליו וכך נוצר רוב לדעה זו. לדוגמה: שופט א - 4 שנות מאסר, שופט ב' - 3 שנות מאסר, שופט ג' שנתיים מאסר = 3 שנות מאסר.
כאשר יש חילוקי דעות בסוג העונש, ואין רוב לאחת הדעות; כגון: מאסר, על תנאי, קנס, נקבע פסק הדין כדעת אב בית הדין.
דון קאמילו

דון קאמילו (Don Camillo), דמות בדיונית - גיבור סיפוריו הקצרים של הסופר האיטלקי ג'ובני גוארסקי.

דמותו של דון קאמילו

דון קאמילו התפרסם הודות לסדרת סיפורים קצרים, שכתב גוארסקי. בסיפורים אלה הוא מופיע ככומר כפרי לצד חברו/יריבו פפונה (Peppone) - ראש הכפר הקומוניסט.
אופיו של דון קאמילו כמו שמו, מושפעים מדמותו האמיתית של דון קאמילו ולוטה (1998-1912), כומר קתולי שלחם בשורות הפרטיזנים במלחמת העולם השנייה, נאסר על ידי הנאצים ונשלח למחנות הריכוז דכאו ומאוטהאוזן.

עלילת הסיפורים מתרחשת בשנות ה-50 המוקדמות במאה הקודמת בעמק הפו בצפון איטליה, על רקע תוכנית מרשל. בעוד שדון קאמילו תומך בתוכנית, פפונה מתנגד לה בכל מאודו, ורואה בה תוכנית אפלה להשתלטות האימפריאליסטים על משאבי העם. דון קאמילו ופפונה מתגוררים בכפר קטן, שגוארסקי אינו מציין את שמו המפורש, אלא מכנה אותו כ"העולם הקטן" ("el piccolo mondo"). דון קאמילו הוא גבר חזק ומגודל המתלהב בקלות. נאמר עליו שהוא יכול לקרוע בידיו חפיסת קלפים שלמה. כשהרוחות מתחממות, הוא איננו טומן ידו בצלחת, וכמותו גם פפונה. חברותם החלה כאשר נלחמו יחדיו בשורות הפרטיזנים במלחמת העולם השנייה כנגד הפשיסטים. לאחר שפנו לפוליטיקה התגלעה ביניהם יריבות, אך ברגעי האמת נשכחים מהם חילוקי הדעות האידאולוגיים. לצד שני הגיבורים מתייצב גיבור נוסף, והוא ישו, המתנוסס על הצלב בכנסייתו של דון קאמילו. דון קאמילו שופך בצר לו את ליבו, ואילו ישו עונה ומוכיח אותו על דעותיו הקדומות וקשי ליבו. גוארסקי נהג לאייר בראש סיפוריו קריקטורה קלילה ויש לראות בה חלק בלתי-נפרד מהסיפור. 

דמותו של דון קאמילו זכתה לאהדה נוספת בעקבות סדרת סרטים קומיים בכיכובו של השחקן הצרפתי פרננדל. וכן לסדרות טלוויזיוניות ומחזמר.

סך הכל נכתבו 347 סיפורים, שנאספו לשמונה ספרים.
.
.
שושתר

היסטוריה

שושתר נזכרה בשם "שורקוטיר" (Šurkutir) בכתובת שנמצאה בפרספוליס, והקמתה מתוארכת לפחות לתקופת דריווש הראשון במאה ה-5 לפנה"ס. גם מקורו של השם הנוכחי בתקופה זו - משמעותו "טובה משוש" או "גדולה משוש", והוא מתייחס לעיר שושן (בפרסית "שוש"). כבר בתקופת הממלכה האחמנית נחפרו בשושתר תעלות מים, שירשו מערכות עילמיות מוקדמות יותר, והיא נודעה כמרכז חקלאי. העיר שכנה על דרך המלך הפרסית, בין שושן לפרספוליס, ובמקום זה בחר אלכסנדר הגדול לחצות את נהר קארון בשנת 331 לפנה"ס. 
שושתר שמשה כבירת הקיץ של שליטי האימפריה הסאסאנית, ובצידה המזרחי, המערבי והדרומי נבנו שערים וגשרים. בשנת 260 הביס המלך הסאסני שאפור הראשון את הקיסר הרומי ולריאנוס. הוא שבה אותו יחד עם מספר גדול של חיילים רומים, והשתמש בהם להקמת גשר שאדורוואן הרומי על נהר קארון. הגשר שאורכו 550 מטר ואשר נודע כ"גשר הקיסר", שימש גם כסכר, וזהו הגשר הרומי המזרחי ביותר עליו ידוע. הגשר נפגע מספר פעמים בשטפונות ושופץ לאורך השנים, אך במועד בלתי ידוע, לפני המאה ה-20, פסק השימוש בו ומצבו התדרדר. עם הקמת הגשר נוצר מאגר מים, ונחפרו שתי תעלות המים הגדולות סביב העיר, שהייתה לאי בלב הנהר. אחת התעלות, תעלת גרגאר, פעילה גם כיום; ומהתעלה האחרת, תעלת דריון, שייתכן שנחפרה לראשונה כבר בתקופת דריווש הראשון, נותרו רק שרידים, חלקם שופצו במאה ה-20. 
בד בבד עם חפירת שתי התעלות הראשיות, הוקמה מערכת של מבנים נוספים שכללה סכרים וגשרים נוספים, מנהרות, בריכות, טחנות מים, מפלי מים מלאכותיים, מערכות הידראוליות ונקודות למדידת גובה המים. מערכת התעלות התת-קרקעיות הובילה את מי הנהר אל מאגרים ואל בתי העיר, ומים אלה שמשו לצרכים ביתיים, להשקיה ולאגירה בעת מלחמה. סביב העיר התפתחו מספר ענפי חקלאות, אשר נסמכו על שפע המים באזור, והענפים העיקריים היו גידול קנה סוכר וניטעת פרדסים.  המערכת גם שמשה את הערבים לכיבוש העיר לאחר מצור של שנתיים בעשור השלישי של המאה ה-7. בסוף העת העתיקה התפתח בשושתר מרכז נוצרי מוקדם חשוב. המערכות ההידראוליות בעיר תוחזקו גם בתקופת האימפריה הספווית, ואף הורחבו. עם זאת, חומות העיר נהרסו לקראת סוף התקופה הספווית, ומערכת הובלת המים התדרדרה במהלך המאה ה-19. עימה ירדה חשיבותה של העיר כמרכז חקלאי. שרידי מפעל המים בעיר נראים היטב סביב שושתר ומתחת לחלק מבתי העיר, ובזכותו היא הוכרה בשנת 2009 כאתר מורשת עולמית.

שושתר החדשה

העיר זכתה לסיוע ממשלתי החל בשנת 1973. מצבה השתפר במידת מה, ומפעל המים שלה מספק מי השקיה לשטח של 400 קמ"ר בסביבתה. בצידו הצפוני של הנהר הוקם רובע מתוכנן אשר זכה לשם "שושתר החדשה", ובין שני חלקי העיר הוקם גשר. הרובע החדש נועד לשכן פועלים אשר חידשו את גידול ועיבוד קנה הסוכר באזור, ולהעניק לעיר כולה תנופת פיתוח. בנייתו החלה בשנת 1976 ותוכננה להסתיים בחמישה שלבים בשנת 1985, אך המהפכה האיראנית בשנת 1979 גרמה לעצירת הפיתוח באופן זמני.
גות'האם (סדרת טלוויזיה)

עונה 1

הבלש ג'יימס גורדון מגויס לכוח המשטרה של גות'אם בפיקודה של שרה אסן, ומצוות כשותפו של הארווי בולוק כדי לפתור את מקרי הפשע הקשים ביותר בגות'אם, ביניהם הרצח של תומאס ומרת'ה ויין. בעת חקירתו גורדון פוגש את הילד ברוס ויין. ויין הצעיר נמצא תחת השגחתו של משרת המשפחה, אלפרד פניוורת', שדוחף את גורדון ללכוד את הרוצח.
במהלך חקירותיו, גורדון מתעמת עם ראשי המאפיה המקומית: קרמיין פלקון, פיש מוני וסלבטורה מרוני, ונתקל בדמויות שונות מהקומיקס של באטמן, למשל סלינה קייל, אדוארד ניגמה ואוסוולד קובלפוט. עם הזמן, גורדון מתיידד עם ברוס ויין, בידידות שתשפיע על עתידו של הילד והפיכתו לאביר האפל.

עונה 2: עליית הנבלים / זעם הנבלים

לאחר המלחמה הניטשת בין כנופיות גות'אם, הכאוס מתפשט בעיר כאשר כוחם של הנבלים מתחזק עם עלייתם של דמויות כאדוארד ניגמה, אוסוולד קובלפוט, ג'רום ולסקה, ברברה קין, מיסטר פריז, ת'יאו גלוון והוגו סטריינג'.

עונה 3: עיר מטורפת / עליית הגיבורים

לאחר מפלתו של הוגו סטריינג' בידי משטרת גות'אם, המפלצות שיצר מסתובבות חופשי בעיר והפשע חוגג. אוסוולד קובלפוט, שהיה קרבן למזימתו של הוגו סטריינג', מנצל את האנדרלמוסיה בעיר, קונה את לב התושבים ונבחר לראש העיר, כשאדוארד ניגמה יד ימינו. בהמשך מוצגת דמותו של ג'רוויס טץ', מהפנט פסיכופת המחפש באובססיביות אחר אחותו אליס, ודמויותיהם של פויזן אייבי וקרמיין פאלקונה תחזורנה לזירה.

עונה 4: אביר אפל

לאחר שאיום הוירוס של אליס טץ' ממוגר, חוזרת העיר לשגרה: הפינגווין חוזר להיות מוקד הכוח המרכזי בעיר, ומצליח להפחית את הפשע בצורה דרמטית - תוך שהוא מתמודד עם אויבים מבית ומחוץ. לאחר עימותו עם אדוארד ניגמה שהפך לנציב קרח, הוא השתחרר ומנסה לחזור לחוכמתו. ג'יימס גורדון ממשיך בניסיונותיו הנואשים להציל את העיר ולהכניס מוטיבציה בשוטרי העיר גות'אם, אך לא זוכה להצלחה רבה, ומנסה לפנות בעניין הרישיונות של אסוולד קובלפוט לקארמיין פלקון, עובד בשיתוף פעולה עם ביתו סופיה פלקון. ברוס ויין מתחיל את דרכו בתור איש צללים בניסיון למגר את הפשע בעיר.

עונה 5

העונה נפתחת לאחר שהג'וקר מפוצץ את כל הגשרים המובילים אל העיר גות'אם, ובכך מבודד אותה משאר העולם. אנשים רבים עוזבים את העיר, ואלו שנשארים נחשפים לעוני ולפשע בכמות שהעיר עוד לא ראתה. גות'אם מתחלקת לרבעים בשליטת גורמים שונים: המשטרה בראשות ג'יימס גורדון (בה גם נמצא ברוס ויין), הפינגווין, ברברה וכנופיות פשע נוספות. במהלך העונה נאבקים זה בזה גורמי הכוח בעיר, במטרה להשיג משאבים ושליטה. ג'יימס גורדון עושה כל שביכולתו כדי להעניק לתושבי העיר הגנה מפני זוועות העיר.

הפקה

רשת FOX הזמינה פרק פיילוט לסדרה בספטמבר 2013. בפברואר 2014 לוהק בן מקנזי לתפקיד ג'יימס גורדון. ההפקה יצאה לדרך במרץ 2014 בניו יורק ובאותו החודש לוהק דוד מזוז לתפקיד הילד ברוס ויין.

ביקורת

לאורך שנות שידורה, זכו פרקי הסדרה למיליוני צפיות, שלוו בביקורת על ידי מוסדות הביקורת המוכרים ביותר בארצות הברית, כמו Rotten Tomatoes ו-Metacritic, כמו גם מוספי תרבות של עיתונים מוכרים רבים.
עונתה הראשונה של הסדרה זכתה באופן כללי לביקורת חיובית. בניו יורק דיילי ניוז נכתב כי "45 הדקות של פרק מרגישות כמו סרט, עם מראות מרהיבים שלא מרגישים כמו מיני-סדרה של באטמן". העונה דורגה בדירוג 6.85/10 ב-Rotten Tomatoes, שם נכתב כי "למרות הסיפורים המוכרים שמוצגים בה, הסדרה מצליחה להתבלט, זאת בגלל הגישה והשחקנים המוכשרים".