יהדות אלג'יריה

העת העתיקה

ההתיישבות היהודית באזור אלג'יריה של היום, בדומה להתיישבות היהודית בשאר צפון אפריקה, התחילה כנראה עם הגעת סוחרים יהודים בספינות מסחר פיניקיות במאות הראשונות לפני הספירה. על פי המסורת של יהודי העיר קונסטנטין, שהייתה קרויה בעת העתיקה בשם "סירטה", יהודים ישבו בעיר עוד בתקופת בית ראשון וסיפקו סחורות לשלמה המלך. עדויות ארכאולוגיות להימצאותה של קהילה יהודית באזור אלג'יריה של ימינו מופיעים
החל מראשית התקופה הרומאית מצבות וקברים יהודיים מהמאה ה-2 נמצאו בערים קונסטנטין וסטיף. שרידי בית הכנסת מהמאה ה-3 נמצאו בעיר סטיף, ובערים אחרות נמצאו שרידי בתי כנסת נוספים שמיוחסים למאה ה-4.
במאה ה-2 היהודים בצפון אפריקה מרדו ברומאים שבהנהגת הקיסר טראיאנוס במה שידוע כמרד התפוצות, מרכז המרד היה בלוב השכנה לאלג'יריה. במאה ה-6 הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון הוציא צו נגד היהודים ועמים לא-נוצרים אחרים בצפון אפריקה שהגביל את הפולחן הדתי שלהם, הורה על הפיכת בתי כנסת לכנסיות, והביע תקווה שהם יאמצו את דת הנצרות, עם זאת ההוראות של הצו כנראה לא נאכפו בפועל. במאה ה-7 הממלכה הוויזיגותית הקתולית בספרד החלה לרדוף את היהודים, ושליטים מסוימים אף כפו עליהם גירוש מספרד או המרת דת. בעקבות זאת לאורך השנים 583–693 חל זרם הגירה של יהודים מספרד לאזור צפון אפריקה של ימינו וכן גם לאזור אלג'יריה.

ימי הביניים המוקדמים

המוסלמים פלשו לאלג'יריה במאה ה-7 בהובלת המצביא עוקבה בן נאפע, תוך לחימה הן בכוחות האימפריה הביזנטית והן בכוחות בני הקבוצה האתנית ברברים. את הכוחות הברברים ייתכן שהובילה המלכה האגדית אל-קהינה, שיש שאומרים עליה שהייתה יהודיה, אך קינה יהודית עתיקה מקונסטנטין דווקא מאזכרת אותה כמי שהתאכזרה ליהודים. הכוחות המוסלמים הצליחו בתהליך הדרגתי להתקדם, ועד ראשית המאה ה-8 כל צפון אפריקה נכנסה תחת כנפי האסלאם.
היהודים באלג'יריה תחת שלטון מוסלמי, כמו שאר יהודי ארצות האסלאם, הוגדרו כבני המעמד המשפטי ד'ימה (בני חסות), שחובותיו וזכויותיו נקבעו בחוזה עומר. מעמד זה מאפשר ליהודים לשמור על דתם, אך גם מהווה מעמד משפטי נחות שהמשתייכים אליו נתונים לשורה של הגבלות. רבות מההגבלות המוטלות על הד'ימי הן סמליות, ונועדו להבהיר את מעמדו העליון של האסלאם. כך למשל, אחד האיסורים הוא שבית התפילה של בן החסות לעולם לא יהיה גבוה יותר מגובה הבתים המוסלמים. אחת הדרישות המכבידות ביותר של חוזה עומר היא שמוטל על לא-מוסלמים לשלם מס גולגולת שנתי לשלטון.
אף על פי שחוזה עומר מבטיח לבני החסות הגנה וביטחון, לא תמיד קוימה הבטחה זאת. היחס ליהודים בפועל השתנה בין שליט לשליט, והיו כאלה שהקלו עם היהודים בעוד שהיו כאלה שרדפו אותם. לעיתים, בעיקר בתקופות של אי-יציבות, סבלו היהודים מפרעות של ההמונים כנגדם ובזיזה של רכושם.
יש מידע מועט בלבד על יהודים באזור אלג'יריה בתקופה שבין הכיבוש המוסלמי למאה ה-12. ישנם כמה תשובות של הגאונים שמוכיחות שבתקופה זו רבנים יהודים מהעיר תלמסאן התכתבו עם הגאונים בישיבות בבל וניהלו קשרי מסחר עם מצרים. על פי ממצאי הגניזה הקהירית ידוע שבעיר תיארת שבמרכז אלג'יריה ישבו מספר מלומדים וסוחרים יהודים חשובים, וממנה יצאו סוחרים למקומות מרוחקים עד הודו. לאחר כיבושה והריסתה החלקית של תיארת על ידי שבטי בנו הלאל בתחילת המאה ה-10 מתמעטות הידיעות על יהודים בעיר.
בתקופת השושלת בני חמאד (1014–1152) נהנו כנראה היהודים באזור אלג'יריה משקט וביטחון יחסיים. בתקופה זאת הוקמה קלעת בני חמאד שהייתה עיר הבירה של השושלת עד 1090. מספר מלומדים יהודים נולדו או פעלו בעיר - הגדול שבהם הוא הרי"ף, רבי יצחק אלפאסי, שנולד בקלעת בני חמאד ובהמשך היגר ממנה לפאס ואחר כך לספרד. ר' יצחק אלפאסי הוא מגדולי הראשונים ומי שספרו הלכות רב אלפס מהווה ספר יסוד בהלכה היהודית. בנוסף פעלו בעיר או נולדו בה בתקופה זאת רבנו אפרים, המילונאי ר' שלמה אבן פרחון, והרופא ר' שלמה הדיין בן פורמש. בשנת 1090, בעקבות התקפות חוזרות ונשנות של השושלת הפאטמית ממזרח על קלעת בני חמאד, הקימה השושלת החמאדית עיר בירה חדשה בשם בג'איה, והזמינה אליה תושבים חדשים תוך הבטחה לפטור ממיסים. כך קם גם בעיר זאת מרכז יהודי חשוב.

התקופה העות'מאנית וכיבושי ספרד

מראשית המאה ה-16 עד שנת 1830 רוב חלקי אלג'יריה של ימינו היו חלק מהאימפריה העות'מאנית ובשליטתו של שליט מקומי ("דאי") מטעמה. חלקיה הדרומיים של אלג'יריה היו לרוב בשליטת גורמים מקומיים, בעוד שאוראן בצפון-מזרח אלג'יריה נותרה בשלטון ספרדי. התקופה העות'מאנית באלג'יריה הייתה רוויית מאורעות קשים עבור היהודים, והיהודים זכו באלג'יריה בדרך כלל לפחות ביטחון והגנה מאשר בחלקים אחרים של האימפריה העות'מאנית.
ישנם תיאורים רבים של כותבים יהודים או אירופאים המתארים את מעמדם המושפל של היהודים ואת ההתאכזרויות התדירות כלפיהם. באמצע המאה ה-16 היהודים בעיר אלג'יר הואשמו שהם אחראים לתסיסה נגד השלטון העות'מאני. מקור יהודי מהתקופה מתאר שהשליט העות'מאני המקומי (דאי) כעס "ורצה לאבד את כל היהודים", אך "תפילות ורחמים מן השמים" גרמו לכך שהוא הסתפק בהטלת עבודות פרך יומיות על היהודים וחייב אותם לשכן את החיילים העות'מאנים בבתיהם (דבר שהרע את מעמדם של היהודים מבחינות רבות). לקראת סוף המאה ה-17 ר' שלמה בן צמח דוראן כתב שרציחות נגד יהודים הם דבר תדיר שעובר ללא כל ענישה, והרוצחים מסתובבים בחופשי ומתרברבים על מעשיהם. בשנת 1794 הוצא להורג ר' מרדכי נרבוני באלג'יר, רב מקומי של הקהילה, באשמת חילול האסלאם.
בראשית המאה ה-16 ספרד וצרפת החלו לפלוש לערי הנמל של אלג'יריה, והיהודים סבלו רבות מכך. החל משנת 1509 העיר אוראן וסביבתה, היו תחת שליטתה של האימפריה הספרדית למשך מרבית 300 השנים הבאות. במסגרת כיבוש אוראן על ידי ספרד נהפך בית הכנסת בעיר לכנסייה ונערכו מעשי פרעות ואונס מצד הצבא הספרדי ביהודים, מה שהוביל לנטישת העיר בידי יהודים רבים. עם זאת, המשיכה להתקיים באוראן קהילה יהודית קטה אף תחת השלטון הספרדי, זאת על אף שבתקופה זאת יהודים לא הורשו להתגורר בשטח ספרד ומושבותיה. משפחות יהודיות מסוימות באוראן אף שירתו את המלך הספרדי בתחומי הכלכלה והדיפלומטיה. בשנת 1541 ספרד בראשות קרל החמישי (שנודע באיבתו ליהודים) ניסתה לכבוש גם את העיר אלג'יר והיהודים חששו מהגורל המצפה להם, אך שרשרת של תאונות ופגעי טבע גרמה לצבא הספרדי לנסוג מובס. מספר פיוטים נכתבו על ידי משוררים יהודים מאלג'יר לכבוד הנס והיום ד' בחשוון נקבע כ"פורים שני" ויום טוב בקרב יהודי אלג'יריה לדורות. עם זאת, עד מהרה ספרד שבה ופלשה לאלג'יריה, וכבשה בשנת 1543 את העיר תלמסאן. כ-1,500 יהודים נשבו, חלקם נמכרו לעבדות או אולצו להמיר את דתם לנצרות, יהודים אחרים בני העיר נמלטו והרחיקו עד פאס במרוקו כדי לבקש מהקהילה היהודית בה סיוע לפדיון שבויים. בניגוד לאוראן שנותרה תחת שלטון ספרדי עוד זמן רב, תלמסאן חזרה במהרה לשלטון עות'מאני.
במהלך המאה ה-17 הגיעו לערי צפון אלג'יריה מהגרים יהודים מליבורנו, איטליה. מהגרים אלה היו צאצאיהם של מגורשי ספרד והם התיישבו בצפון אפריקה בתור סוחרים ובחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות, ועד מהרה נהפכו לגורם משמעותי בסחר הבינלאומי של ערי אלג'יריה. הם סיפקו שירותים פיננסיים ומסחריים חשובים לדאי (השליט המקומי) וכמה מהם מונו לאורך השנים לכהן בתפקיד ה"מוקדם", המתווך בין הקהילה היהודית לשלטון. שתיים מהמשפחות הבכירות מקרב יוצאי ליבורנו באלג'יריה היו משפחת בכרי ומשפחת בוג'נאח. שתי משפחות אלה חברו בסוף המאה ה-18 והקימו חברה כלכלית שהייתה דומיננטית ביצוא של מזון מאלג'יריה לצרפת, בין השאר כדי לספק את צרכיו של צבא נפוליאון. צרפת צברה חובות של 14 מיליון פרנק לחברת בונג'אח-בכרי בלי היכולת לשלם אותם, והדבר יצר מתיחות רבה ביחסי צרפת-אלג'יריה (ראו עוד: פרשת בוג'נאח-בכרי). מתיחות זאת הייתה בין הגורמים לפלישת צרפת לאלג'יריה ב-1830.
ב-29 ביוני 1805, החלה סדרת פרעות קשה במיוחד נגד יהודי אלג'יר, שקיבלה את השם "שבת השחורה". במהלך הפרעות נרצחו על פי הערכות בנות התקופה בין 200 ל-500 יהודים. הפרעות פרצו על רקע סכסוך בין החיילים העות'מאנים (יניצ'רים) שהוצבו בעיר לבין השליט המקומי והיועץ היהודי רב ההשפעה שלו נפתלי בוגנ'אח, ראש משפחת בוג'נאח מיוצאי ליבורנו. נפתלי בוג'נאח נרצח ביריות אקדח יום קודם לתחילת הפרעות, ויום למחרת היניצ'רים בזזו והרסו את בית הכנסת "צרפתי" בעיר ורצחו את 14 היהודים שנמצאו בו. ההתקפה על בית הכנסת נתנה את האות להתקפות על בתי יהודים ברחבי העיר מצד ההמונים, ובתים רבים נבזזו ונשרפו, ויושביהם נהרגו. במיוחד רוקנו מכל דבר ערך מחסני הסחורות של משפחת בוג'נאח. חלק מהמשפחות היהודיות בנות המעמד הגבוה זכו להגנת הקונסולים האירופאים וחייליהם ולכן לא נפגעו.

יחס השלטון הכובש כלפי הקהילות היהודיות

באותה תקופה שצרפת שלטה באלג'יריה הממשל זרע פחד ושנאה כלפי קבוצות שונות באוכלוסייה. הייתה רדיפת יהודים על ידי התושבים המקומיים שנמשכה לאורך כל התקופה, השנאה כלפי היהודים והאנטישמיות רק גברה. הדבר הושפע מהיחס כלפיהם באירופה בזמן משפט דרייפוס, והאנטישמיות במזרח אירופה שנקראה "סופות בנגב". (בנוסף, במרץ 1897 החל גל פרעות במחוז מוסטאגנם – יהודים הוכו וחנויותיהם נשדדו ובתי כנסת נהרסו).
כאשר צרפת השתלטה על אלג'יריה, השלטון גרם לשנאה כלפי הקהילות היהודיות ובודד אותם מכלל החברה, מכיוון שהוא העניק להם יחס מועדף; התושבים המקומיים נדחקו לפינה והרגישו פחות מועדפים על השלטון, ולכן התנכלו לאזרחים היהודים ופגעו בהם. העיתונות הצרפתית קראה למיגור השנאה כלפי היהודים והוקיעה את המסיטים לרצח. המשכילים היהודים נטמעו יותר בחברה וקראו לכל הקהילות היהודיות ללכת בדרכם, וכך למלא את חובתיהם כאזרחים צרפתיים קודם לכן ואז להמשיך עם בדלנות הקהילות. יהודי אלג'ריה תמכו בשלטון הצרפתי, הואיל והוא הכיר בקהילות ותמך בהם, ואף נתן להם שוויון זכויות. בעקבות היחס הטוב ליהודים מצד השלטון, השלטון הצרפתי נתן ל-35,000 יהודי אלג'יריה אזרחות צרפתית ב"צו כרמיה".
הקהילות היהודיות התמודדו עם שאלה - האם יש לשאוף לשוויון מדיני ואי אפליה בציבור או להפך, להיבדל מהציבור הרחב ולקבל אוטונומיה חלקית.
ב-21 ביוני 1831 הקהילות היהודיות קיבלו מהממשל הצרפתי הכרה ב"ראש האומה העברית" – הגוף האוטונומי של הקהילות והתבדלו מהציבור הרחב. אך ב-10 באוגוסט 1834 נגרם צמצום האוטונומיה המשפטית של היהודים ובעקבות זאת הצטמצם תחום פעילות בתי הדין הרבניים וסמכותם הייתה רק בנוגע לנישואין וגירושין.
הצו גרם לקהילות היהודיות להתרחק מעט מהדת ומהבדלנות ולהשתלב בחברה הצרפתית כבעלי מעמד גבוה. בנוסף הצו גרם להגברת האנטישמיות מצד התושבים המקומיים, שיאה הגיע ב-1897 שברוב ערי המושבה היה פרעות כנגד היהודים שנגמרו בפגיעה חריפה בחיים וברכוש.

החינוך היהודי בתקופת הקולוניאליזם הצרפתי

צרפת ראתה בחינוך כלי יעיל ביותר להפצת החילוניות והערכים הלאומיים של צרפת לקבוצות מרקעים אתניים שונים במטרה להחדיר את ערכיה הלאומיים של צרפת ולטפח נאמנות כלפיה מהמדינות שכבשה. בשל כך החינוך היה המניע המרכזי לתהליך ההתערות של יהודי אלג'יריה בתרבות הצרפתית - כתוצאה מקבלת האזרחות הצרפתית מרבית היהודים שלחו את ילדיהם לבתי הספר הממשלתיים הצרפתיים בהם קיבלו חינוך צרפתי-חילוני. בתי הספר הצרפתיים דחקו את רגלי החינוך היהודי-מסורתי אשר היה הבסיס לעיצוב הזהות הדתית של הקהילה ולחיי הרוח והתרבות שלה שהיה נהוג עד אותה תקופה, לקול התנגדויות וחששות מצד אישים מסורתיים שחששו מהתבוללות. בשנת 1845 לפי פקודת סן קלו, "צו המלך" על ידי השלטון הצרפתי הוחלט שהקונסיסטוריה היהודית באלג'יריה אחראית על החינוך היהודי. בחלקו הראשון הצו מורה על הרבנים הראשיים ללמד את הדת היהודית ולהזכיר את חובת הציות והנאמנות לצרפת והחובה להגן עלייה. בחלקו השני הוטל על הקונסיסטוריה להקים מעונות ילדים ובתי ספר שילמדו שם בין היתר לימודי דת והשפה הצרפתית. אך השינויים בחינוך היהודי הראו את אותותיהם לאחר צו כרמייה בשנת 1870 וחוק ז'יל פרי בשנת 1882, כשמרבית הילדים באלג'יריה למדו חינוך צרפתי יסודי. כתוצאה מהחינוך המודרני החל תהליך חילון - מעמדם של הרבנים והאליטות המסורתיות פחת ועלה מעמדם של צעירים בוגרי מערכת החינוך הצרפתית ובעלי מקצועות חופשיים. לצד בתי הספר הממשלתיים הצרפתיים פעלו באלג'יריה גם מספר קטן יחסית של בתי ספר של חברת כל ישראל חברים, שהציעו חינוך יהודי לצד החינוך הצרפתי.

תמורות במשפחה היהודית בתקופת השלטון הקולוניאלי

המעבר הפתאומי מסביבה חברתית מוסלמית מסורתית למפגש עם התרבות הצרפתית החילונית גרם למשבר חברתי מסורתי בקהילה היהודית שהראה את אותותיו גם במשפחה היהודית. האמא במשפחה בשל מגעה הישיר בשגרת חייה בעבודתה עם החברה הקולוניאלית הצרפתית סימלה את כניסתה של התרבות הצרפתית בעזרת סממנים של מודרניות כגון אורח חיים צרפתי, שפה ולבוש של מתיישב צרפתי. בנוסף הבנות החלו להשתלב חינוך היהודי המסורתי במהלך המאה 19 ועל כן לא למדו עברית ויהדות. הן שאבו והתחנכו מהתרבות הצרפתית כחלק מהרפורמות שהנחיל השלטון ובכך גם בחינוך ובעבודה שלהן התפתחה זיקתן לתרבות החול הצרפתית שבאה לידי ביטוי במשפחה היהודית. לעומת זאת האב במשפחה עסק במסחר ובמלאכה בינו לבין גברים אחרים, נשאר בחוג חברתי יותר סגור שלא נפתח לחברה הצרפתית ועמד על הצד המסורתי בבית.
השסע שהחל להופיע במשפחה החלה להחריף כאשר ערכי התרבות הצרפתית בחינוך הוטעמו בילדים ובכך העמיקו את השינוי שחל במשפחה. בבית ספר הילדים נפתחו לחברה הסובבת שהטביעה בהם חותם, כאשר האם דוחפת בהם להמשיך את לימודיהם, להשכיל ולהתקדם במוסדות האקדמיים הצרפתים. בשל סיבה זאת, האב החל לאבד קשר עם ילדיו; השפה הערבית היהודית הפסיקה להיות שפת התקשרות ביניהם, והמסורת כבר לא הייתה מה שמאחד את האב וילדיו. החל כרסום בשמירת המצוות, בזיקה לבית הכנסת ולחיי הקהילה היהודית, ניתוק הקשר עם הרבנות בקהילה – כל מה שסימל האב במשפחה. כמו כן, הלבוש המסורתי נזנח לטובת לבוש אירופאי, שמות פרטיים צרפתיים ניתנו על ידי האישה והמטבח היהודי נסוג לאחור לצד המטבח האירופאי הצרפתי.

ראשית הציונות באלג'יריה

שני נציגים יהודים מאלג'יריה השתתפו בקונגרס הציוני הראשון בבזל (אדוארד אטאלי וד"ר אז'ן ואלנסין) ומראשיתה של התנועה הציונית, החלו רעיונותיה להיות מופצים גם באלג'יריה. עם זאת, רוב תושבי הקהילות היו באותה עת בעיצומו של תהליך השתלבות בחברה ובתרבות הצרפתית, ולא ראו בעלייה לארץ ישראל כאפשרות רצויה או פרקטית עבורם.
מנהיגי האגודות הציוניות באלג'יריה הביעו לעיתים קרובות תסכול מעמדתם האדישה יחסית של מנהיגי הקהילה ועשיריה לציונות ולתהליך ההשתלבות של הקהילה בחברה הצרפתית. כך למשל כתב אחד ממנהיגי אגודה "שיבת ציון" שפעלה באלג'יריה ומנתה ב-1920 כ-270 חברים:
העשירים ובעלי ההשפעה מבין יהודי אלג'יר מחרימים את הציונות לעת עתה .. אגודתנו מורכבת מעניים, מפועלים ושכירים מהשכבה הנחלשת. אותם יסודות הטוענים, שבראש ובראשנה הם צרפתיים ואין הם חייבים להתעניין בנושא הציוני שטוב להם כאן. כולם אנוכיים, קמצנים ופחדניים.
— מצוטט בתוך: יהדות צפון אפריקה – ציונות, עליה והתיישבות, 1981
למרות זאת היו קהילות שבקרבם פרחה התודעה הציונית לרבות בקהילה המרכזית בקונסטנטין. בחלק מהקהילות הדבר בא לידי ביטוי גם באימוץ מנהגים שהיו נהוגים בארץ ישראל, לדוגמה: בקהילת ג'רבה התפללו את התפילה לירידת גשם באותו זמן שהתפללו אותה בארץ ישראל ולא כמו שנהגו לעשות לאחר 60 יום.

מלחמת העולם השנייה ומשטר וישי

בזמן מלחמת העולם השנייה בוטלו רבות מזכויותיהם של יהודי אלג'יריה ואזרחותם הצרפתית נשללה מהם, לשמחת הגורמים האנטישמים בקרב המתיישבים הצרפתים שעבדו לשם מטרה זאת מאז החלתו של צו כרמיה ב-1870 השלטון טען כי צו כרמייה הפלה את המוסלמים לרעה בהענקת אזרחות צרפתית ליהודים. השאלה הנשאלת מכך היא מדוע לא קיבלו גם המוסלמים אזרחות צרפתית בזמנו. התשובה לכך היא הדבר הוצע להם פעמים רבות. אך המוסלמים לא היו מוכנים לוותר על האוטונומיה הדתית ועל דיני המעמד האישי שלהם לטובת אזרחות. לאור סירוב זה של המוסלמים לא ראו הצרפתים נכונות להעניק להם אזרחות.
נומרוס קלאוזוס (מכסות של 2–3 אחוז) הוטל על היהודים במוסדות ההשכלה הגבוהה ובמקצועות החופשיים, והמוני יהודים פוטרו מעבודתם כעורכי דין, רופאים, מורים ופקידים. רדיו שטוטגרט הנאצי שידר פרשנויות במטרה לעורר לאומנות אנטישמית ברחבי העולם. כאשר בשנת 1940 גרמניה שחררה שבויים מוסלמים ולפני שאלה חזרו לאפריקה הם השתתפו בקורסים מאורגנים על ידי הנאצים. קורסים אלה היו מיועדים להפוך ערבים אלה למפיצים של התעמולה הפרו גרמנית כמדינה טובה ובעלת כוח שלא ניתן לנצחה. אך למרות כל ההוראות המנהיגות הרוחנית והאליטה המוסלמית באלג'יר נקטו עמדה ברורה נגד האנטישמיות:
ד"ר באשיר נשיא הנבחרים המוסלמים במועצה הכללית של מחוז אלג'יר:  נכון הוא כי טירוף ההיטלריזם פועל באלג'יריה, אבל לא בקרב בני המקום. סוכני היטלר האמיתיים (הימין הקיצוני הצרפתי) מארגנים באלג'יריה אסיפות נגד יהודים ומעוררים שנאת הגזעים בצורה עיוורת ומטורפת ביותר. הם, וכן עורכי עיתונים מסוימים קוראים למוסלמים ללא הרף וללא חשש להרוג יהודים. את העובדה כי עד כה לא היו מהומות רציניות, יש לזקוף לזכות קור הרוח והתבונה של המוני המוסלמים אשר עד כה התייחסו באדישות להסתות דמגוגיות אלה, אליהן אנו מוסרים מיד לשלטונות.
— יהודי אלגיריה ולוב. עורכים: משה כלמוש משה עמר ומוריס רומני
ביוני 1942 המנהיג הערבי- אלג'יראי פרחת עבאס הביע את דאגתו מההשלכות האפשריות לגבי המוסלמים מהצעדים האנטישמים. הוא פונה אל שלטון וישי הצרפתי ואומר: "מה שאתם עושים ליהודי אלג'יריה שהתמזגו בצורה כה מושלמת בתרבות הצרפתית בא ביוזמתכם ואינו בא מהאויב הנאצי" שלא התעניין כלל בנושא ביטול צו כרמיה המסקנה היא שהגזענות שלכם פונה לכל הכיוונים. היום היא פועלת נגד היהודים והיא תפעל מיד נגד הערבים" פרחת עבאס. תגובה זו חיזקה את העובדה כי אף פעם לא הראו המוסלמים ליהודים יחס כה ידידותי כמו בתקופת וישי.
בנובמבר 1942 עם נחיתת כוחות בעלות הברית באלג'יריה לא השתנה מצב היהודים, בניגוד למה שהיה אפשר לצפות. המשטר של וישי נשאר על כנו, החוקים האנטי יהודיים לא בוטלו והזכויות לא הוחזרו ליהודים. יומיים לאחר הנחיתה הזמין המושל הכללי את הרב הראשי של אלג'יריה אליו. הרב שאל אותו בגלוי: "מתי תבטלו את החוקיים הגזעניים האנטישמיים ?" הרב הראשי של אלג'יר. כאשר טרם היה ברור לאנשי וישי האלג'יראים מה היה מעמדם בעיני הכובד האמריקאי, לא חששו מלתת תשובה שלילית לרב הראשי ללא דיחוי. הם גם לא היססו להשתמש באמירה כי האמריקאים והמוסלמים לא יראו בעין יפה את הביטול המידי של הצעדים האנטי יהודיים אלא בהדרגה.
בשנת 1941 נומרוס קלאוזוס של 14 אחוז אף הוטל על בתי הספר היסודיים והתיכוניים הצרפתיים באלג'יריה, וכתוצאה מכך בשנת הלימודים 1941–1942 למעלה מ-13 אלף תלמידים יהודים הורחקו או סורבו כניסה לבתי הספר הצרפתיים, ונותרו ללא מסגרת חינוכית. הקהילה באלג'יריה הקימה בתי ספר מאולתרים כדי לדאוג לכל אותם תלמידים שגורשו מהחינוך הצרפתי. ב-21 בנובמבר 1941 עבר חוק שאסר על יהודים להחזיק בנדל"ן או מניות מעבר לבית הפרטי שלהם ולאגרות חוב של ממשלת צרפת, וקבע שכל רכוש אחר יוחרם על ידי השלטון במטרה "להסיר כל השפעה יהודית על כלכלת אלג'יריה". במהלך מלחמת העולם השנייה אלפי יהודים נשלחו למחנות עבודה בדרום-מזרח אלג'יריה בקרבת הגבול עם מרוקו ושם הועבדו בפרך במשמרות של 11 שעות ביום. מירב היהודים שנשלחו למחנות היו יהודים זרים שהגיעו לאלג'יריה כפליטים בתקופת המלחמה, אך חלקם היו גם יהודים מקומיים, ובעיקר מתנגדי השלטון. בנוסף לצעדים אלה, ננקטו הכנות לקראת אריזציה של הרכוש היהודי, ולאורך המלחמה יהודי אלג'יריה סבלו מהתפרצויות אנטישמיות שונות מצד המתיישבים והמוסלמים המקומיים כאחד.
פעולת ההתנגדות החשובה ביותר של יהודים באלג'יריה לגרמניה הנאצית ולמשטר וישי במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה התארגנותם המחתרתית של צעירים יהודים באלג'יר בהובלת ג'וזה אבולקר. לפי התכנון שנערך בין חברי ההתארגנות המחתרתית לסוכנים של בעלות הברית, חברי המחתרת היהודית היו אמורים ב-8 בנובמבר 1942 להשתלט על עיר הבירה אלג'יר ועל החוף לידה, כדי לאפשר את נחיתת בעלות הברית בעיר ואת כיבושה מידי משטר וישי כחלק ממבצע לפיד. לבריטים ולאמריקאים לא הייתה אמונה רבה ביכולת של המחתרת היהודית לבצע את תפקידה, אך בפועל היא זכתה להצלחה יוצאת דופן. על דרך עורמה מחתרת בת כ-400 איש הצליחה להשתלט על מתקני הצבא והשלטון בעיר ולהחזיק בהם עד לפלישת בעלות הברית, ורק אחד מאנשיה נהרג. הצלחת המבצע פתחה את שערי צפון אפריקה בפני בעלות הברית, ומשם נסללה הדרך לדרום אירופה.
למרות שחרור אלג'יריה על ידי בעלות הברית, האמריקאים הותירו את קציני משטר וישי האנטישמים כאחראים על השליטה במדינה. חוקי האפליה הגזעית נותרו על כנם ובוטלו רק חודשים לאחר מכן. באפריל 1943 התקיימה ישיבה של המועצה הכללית. בישיבה זו חתמו כל חברי המועצה המוסלמיים על ההצהרה שהביעה את יחסי הידידות הכנים עם הצרפתיים היהודיים ואת עמדתם האוהדת להשתדלויות לשם החזרת צו כרמייה ליהודים. האזרחות הצרפתית הוחזרה ליהודי אלג'יריה באוקטובר 1943 בהוראת הגנרל שארל דה גול.

המאבק לעצמאות אלג'יריה

על אף שבתקופת מלחמת העולם השנייה סבלו יהודי אלג'יריה מהיחס האנטישמי של השלטונות הצרפתיים, הדבר לא פגם בהזדהותם עם צרפת. במהלך המאבק האלג'יראי לעצמאות מצרפת, שצבר תאוצה לאחר מלחמת העולם השנייה, צידדו רוב יהודי אלג'יריה בצד הצרפתי ונמנעו מלקחת חלק בתנועה הלאומית האלג'יראית. מספר מנהיגים אלג'יראים קראו לשתף גם את היהודים במאבק הלאומי, אך יהודים מעטים נענו לקריאה.
במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה, העמדה הרשמית של מוסדות הקהילה היהודית הייתה נייטרלית, והקהילה היהודית נמנעה מלצודד בגלוי באחד הצדדים במלחמה. עם זאת, יהודים כבודדים לקחו חלק בשני צדדי המלחמה, הן בהחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, הארגון שהוביל את המאבק האלג'יראי נגד צרפת, והן ב-OAS ("ארגון צבאי חשאי"), ארגון של מתיישבים צרפתים שנלחמו כנגד עצמאות אלג'יריה וכנגד נסיגה צרפתית.
הקונגרס המוסלמי נתן הרשאה שיהודי אלג'יריה הם אלג'יראים לכל דבר והם ציפו שהפדרציה היהודית באלג'יריה תתמוך בלחימה, הקונגרס המוסלמי ציפה לתשובה ורק לאחר זמן רב נשיא הפדרציה היהודית נתן תשובה חד משמעית בנוגע לעניין ואמר שהפדרציה היהודית תישאר נאמנה לצרפת ואמר: "אתם דורשים מהיהודים לבגוד במולדת, שהם אזרחיה, וזאת בשביל לתמוך במולדת שאיננה קיימת. ברצוננו להישאר נאמנים לצרפת, לצדק ולדמוקרטיה". ב-1959 הופצה הסיסמה "אלג'יריה לאלג'יראים" וחלה מערכת אי שוויונית ואי סובלנית כלפיהם. חשש היהודים היה שכאשר מדינות ערב יתקפו את ישראל ישתמשו בהם כבני ערובה. ב־1961 החלו החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה לתפוס תאוצה וכוח שלטוני. מקהיר יצאו הוראות סודיות בנוגע לחיים באלג'יריה - " הכו באירופאים, הכו ביהודים בשביל שיצאו מהארץ"- מכאן אפשר להסיק שהשלטון האלג'יראי ראה את היהודים ואת האירופאים כאחד, כזרים המשפעים על אלג'יריה לרעה ויש לסלקם מהארץ. מצב זה היה אחד הגורמים האחרונים לרצון יהודי אלג'יריה לצאת מהארץ.
לאורך מלחמת העצמאות של אלג'יריה נפגעו היהודים לעיתים קרובות מאלימות שכוונה כנגדם או כנגד מתיישבים צרפתים על ידי לאומנים אלג'יראים. התקפות אלה, שכללו פיגועים נגד בתי כנסת והתנקשויות באישים חשובים בני הקהילה היהודית, זעזעו את הקהילה והרחיקו אותה מהתנועה הלאומית האלג'יראית עוד יותר. כך למשל, ההתנקשות בזמר היהודי הנודע רמונד לריס (אשר היה ידוע בכינוי "שייח רמונד") ב-22 ביוני 1961 סימלה עבור רבים את תחילת הסוף של חיים יהודיים באלג'יריה.
בתחילת שנות ה-60, עם ההבנה שנסיגה צרפתית מאלג'יריה קרובה, החלה עזיבה המונית של היהודים והגירה לצרפת וישראל. יהודי אלג'יר ניצבו בפני החלטה: איך להגיב לאבדנה של אלג'יר הצרפתית ? איש לא שקל את המשך קיומה של הקהילה היהודית באלג'יריה כעצמאית ולו גם קהילה מצומצמת שכן גדול היה הפער בין האוכלוסייה היהודית למוסלמית במדינה. הניסיונות המועטים שנעשו בכיוון זה נחלו כישלון. גם ישראל כיעד לא הייתה בראש מעייניהם. יהודי אלג'יר החליטו ברובם הגדולה כי צרפת לבדה תהיה ברירת המחדל שלהם. מספר עשורים לאחר מכן כבר היו חלק מהמהגרים או ילדיהם במצב שבו יכלו לשקול את אפשרות העלייה לארץ ומאז הלך וגדל מספר היהודים ממוצא אלג'יראי שעלו מצרפת לישראל.
העזיבה הגיעה לשיאה ב-1962 כשאלג'יריה השיגה עצמאות, אז בשנה אחת עזבו את אלג'יריה כ-99% מהיהודים שנשארו בה, ביחד עם כ-1.5 מיליון מתיישבים צרפתים. בסך הכל עזבו את אלג'יריה מעל 160 אלף יהודים. רובם הגדול - כ-85 אחוזים - עזבו לצרפת ומימשו את אזרחותם הצרפתית, וכ-15 אחוזים עלו לישראל. יהודי אלג'יריה שעלו לישראל סייעו לפיתוח הארץ; מספר יישובים בארץ ישראל הוקמו על ידי בני התפוצה או שהם היו בין מתיישביהם הראשונים. יישובים אלה כוללים את מושב זוהר, עין הוד, פתחיה, בית גמליאל, צרופה, יושיביה ועוד.
נכון ל-2005, לפי ההערכה, יש בין 100 ל-200 יהודים בכל אלג'יריה.

קהילות אלג'יריה

במאה ה-20, התגוררו מרבית יהודי אלג'יריה בשלושה מרכזים עירוניים בצפון המדינה בקרבת חופי הים התיכון; קונסטנטין במזרח, אלג'יר במרכז, ואוראן במערב. בשנות ה-50 של המאה ה-20 בכל אחד משלושת מרכזים אלה שכנה קהילה של כ-30 אלף יהודים. תחת שלטון צרפת כל אחד משלושת המרכזים הוגדר כקונסיסטוריה (ארגון קהילתי) משל עצמה, שחולשת גם על כל הקהילות היהודיות ששוכנות בסביבתה. כתוצאה מכך יהודי אלג'יריה לא היו חלק ממסגרת ארגונית אחת אלא היו מחולקים לשלוש מסגרות על-קהילתיות שונות על פי חלוקה אזורית.
מלבד שלושת המרכזים היהודיים הגדולים, שכנו קהילות יהודיות קטנות יותר גם בערים נוספות בצפון המדינה כגון תלמסאן (הקהילה הרביעית בגודלה), סטיף, בלדיה, מוסטגנם, בון, מיליאנה, בג'איה, מסקרה ועוד. רבות מהקהילות בערים אלו הן קהילות חדשות אשר הוקמו במאה ה-19 על ידי יהודים שהתיישבו בערים השונות של אלג'יריה בחיפוש אחר ההזדמנויות הכלכליות בעקבות הפרויקטים ההתיישבותיים של צרפת. כך למשל בשנים 1838–1851 לבדן הוקמו באלג'יריה 19 יישובים עירוניים חדשים על ידי צרפת, ועד מהרה בכולן צמחה גם קהילה יהודית.
קהילות יהודיות קטנות נוספות וייחודיות באופיין התגוררו בדרום אלג'יריה ובעמק מזאב, ביישובים כגון העיירה גרדאיה שמצויה בחלקו הצפוני של מדבר הסהרה. קהילות אלה נכנסו תחת שליטה צרפתית ישירה במחצית השנייה של המאה ה-19, מאוחר יותר משאר קהילות אלג'יריה.
רוב היהודים חיו בתנאים מבודדים בשכונות מסוגרות בתוך המרכזים העירוניים האלג'יראים הגדולים. כ-80% מהם השתייכו למעמד הפועלים העני, וכ-70% קיבלו סיוע ממוסדות הסעד הצרפתיים והיהודיים. המגע בינם לבין האוכלוסייה הצרפתית והאירופית בקולוניה הוגבל בעיקר לשעות העבודה, דבר שפגע והאט את תהליך האקולטורציה שלהם בחברה ובתרבות הצרפתית. כראיה לכך, מספר נישואי התערובת בין יהודים לאירופים שהתקיימו בעשור האחרון של המאה ה-19 עמד על 109 בלבד.
גילויים של היהודים האלג'יראים ב-1830 יצר בלבול בקרב הצרפתים שהתלבטו לאיזו קבוצה תרבותית ואתנית יש לשייכם. מצד אחד, קשה היה להבחין בין היהודים למוסלמים, שכן היהודים חלקו מאפיינים תרבותיים רבים עם שכניהם. הם דיברו בשפה הערבית יהודית שנשמעה באוזני הצרפתים כניב של השפה הערבית, לבשו את הבגדים הערביים המסורתיים, ואף חלקו עם שכניהם מקצת מטקסיהם הפולחניים המקומיים. מצד אחר, בניגוד לזרות המוסלמית, הצרפתים הגיעו לאלג'יריה עם ידע מוקדם אודות היהודים אותם הכירו ממרחב המטרופולין.

הזדהות יהודי אלג’יריה עם צרפת

שני הגופים המרכזיים של ההנהגה היהודית האלג'יראית היו מוסד הקונסיסטוריה ומוסד הרבנים הראשיים האזוריים. בצמרת סניפי הקונסיסטוריה שפעלו באלג'יר עמדו בעיקר יהודים מקומיים, בעלי תפקידים חילוניים, שרבים מהם השתייכו לאליטה היהודית המסחרית שפעלה בקולוניה עוד בימי השלטון העות'מאני.
הרבנים הראשיים לעומת זאת, היו ברובם יהודים צרפתים שהגיעו מן המטרופולין והשתייכו לאליטה היהודית צרפתית. בין שני הגופים הללו נערך עימות מתמשך מאז 1870, כאשר אחת הסוגיות שהפרידה ביניהם הייתה השאלה כיצד ובאיזו מידה על היהודים לאמץ את התרבות הצרפתית וסמלי הלאום הצרפתי. הרבנים הראשיים הביעו לרוב עמדה הקוראת לרוב ליהודי אלג'יר להביע את נאמנותם המוחלטת ללאום הצרפתי, לאמץ את השפה הצרפתית ולקבל את כל חובותיהם וזכויותיהם של אזרחי צרפת. הם טענו בנוסף כי היהודים מסוגלים לאמץ את ערכיה התרבותיים של צרפת מבלי לוותר על אורח חייהם הדתי.
לעומת הרבנים הראשיים, ראשי הקונסיסטוריה באלג'יר החזיקו בעמדה בדלנית יותר, וטענו כי היהודים משתייכים לקהילה ייחודית ונפרדת. כתוצאה מכך הם ביקשו לשמר את מוסדותיה הקהילתיים המסורתיים של הקהילה היהודית, ובראשם את מערכת החינוך. בהתאם לכך הם התנגדו, החל משנות ה-70 של המאה ה-19, לדרישה הצרפתית לשלב את היהודים בבתי ספר היסודיים הרפובליקניים. התנגדות זו זכתה להצלחה, כפי שמעידה העובדה כי בשנת 1900 רק כרבע מיהודי אלג'יר היו לבוגרי מערכת החינוך הצרפתית. גישתם הבדלנית של ראשי הקונסיסטוריה נתפסה בצורה חיובית על ידי אנשי המנהל הקולוניאלי, היות שהיא אפשרה ליהודים לשמור על קשריהם התרבותיים והכלכליים עם החברה הילידית המוסלמית. כתוצאה מכך יכלו הצרפתים לעשות שימוש בחברי האליטה המסחרית והפוליטית היהודית כמתווכים בינם לבין המוסלמים. שיתוף פעולה זה אפשר גם לראשי הקונסיסטוריה להאיץ באנשי המנהל לפתח את התשתיות החברתיות והטכנולוגיות בתוך השכונות היהודיות באלג'יריה. כך קמו מפעלי הכשרה מקצועית וטכנולוגית שקידמו, באופן הדרגתי, את תהליך האקולטורציה של היהודים בתרבות ובחברה הצרפתית.

אוראן

ההיסטוריה של קהילת אוראן הייתה בעלת ייחודיות ביחס לקהילות האחרות באלג'יריה, עקב היותה תחת שלטון ספרדי ישיר בשנים 1509–1708. תחת שלטון ספרד עברו היהודים באוראן תהפוכות קשות. בעת הכיבוש הספרדי של העיר בשנת 1509 סבלו היהודים מיד הספרדים ורבים גורשו ונהרגו, אך המשיכה להתקיים קהילה יהודית בעיר על אף שספרד לא התירה ליהודים לגור בחלקים אחרים משטחיה. מספר משפחות יהודיות באוראן אף שימשו בתפקידים דיפלומטיים ומסחריים בכירים בשירות המונרכיה הספרדית. הקיום היהודי באוראן בא לידי הפסקה זמנית בשנת 1669 לאחר שהמלכה הספרדית מריה מאוסטריה החליטה לגרש את כל היהודים מאוראן והסביבה, כפי שגורשו משאר חלקי ספרד. כאלף היהודים שהתגוררו באוראן גורשו ממנה ורבים מהם הרחיקו כפליטים עד ליבורנו באיטליה. הקהילה היהודית באוראן התחדשה רק כ-30 שנה לאחר מכן, בשנת 1708, כאשר הפסידו הספרדים את השליטה באוראן לאימפריה העות'מאנית. הקהילה היהודית החדשה באוראן לאחר 1708 הורכבה מכמה קבוצות שונות שהיגרו לעיר מאזורים שונים. הקבוצה הראשונה של יהודים באוראן היו צאצאי המתיישבים הראשונים שהגיעו לאוראן מייד לאחר 1708, מהערים האלג'יראיות שבקרבתה; מוסטגנם, מסקרה, נדרונה, תלמסאן ולאחר מכן גם מאלג'יר, אוג'דה, דבדו ואזור הריף. קבוצה זאת הייתה קבוצת הרוב בקרב יהודי אוראן. קבוצה שנייה של יהודים באוראן הורכבה ממספר מאות משפחות של יהודים מתטואן שבצפון מרוקו, שהגיעו לאוראן כפליטים לאחר פרוץ המלחמה בין מרוקו לספרד בשנת 1859. קבוצה זאת דברה בשפה "תטואנית", ניב אוראן של לשון חכיתייה, הגרסה הצפון אפריקאית של לדינו. קבוצה שלישית של יהודים באוראן היו מהגרים יהודים מצרפת ומארצות אירופאיות אחרות שהגיעו לאוראן בעיקר לאחר הכיבוש הצרפתי בשנת 1831.
על אף החלוקה הפנימית בקרב יהודי אוראן, עמד בראשות כלל הקהילה מנהיג קהילה אחד שזכה לתואר "מוקדם" (מקביל לנגיד) ולו סייעה מועצה בשם "טובי העיר". באמצע המאה ה-19 פעלו באוראן 17 בתי כנסת. בשנת 1880, בהובלת נשיא הקהילה וגדול עשיריה שמעון קנאווי (שזכה לכינוי "רוטשילד של אוראן") הוקם בית הכנסת הגדול של אוראן שהיה מפואר במיוחד. עקב מספרם הרב של היהודים והשיעור הגבוה שלהם באוכלוסייה התקיימו באוראן חיים יהודיים ערים, ופעלו בה מספר רב של בתי ספר מסורתיים וכן ישיבה גדולה. בעיר התפתחה עיתונות יהודית ערה מסוף המאה ה-19 החל בפרסומו של כתב העת היהודי הראשון "הנוער העברי" בשפות עברית וצרפתית. עיתונים משמעותיים אחרים שפורסמו בסוף המאה ה-19 הם העיתונים "מגיד מישרים" ו"שומר ישראל", שיצאו לאור בשפה ערבית-יהודית.
בשנת 1831, כאשר נכנסו הצרפתים לאוראן, היו היהודים רוב גדול מאוכלוסיית העיר. לפי מפקד שערכו הצרפתים, חיו אז באוראן כ-2,800 יהודים לעומת כאלף מוסלמים ונוצרים. עד אמצע המאה ה-19 היו באוראן כ-5,000 יהודים בעקבות הגעת הפליטים מקרב יהודי תטואן ומהגרים מערים אחרות. בית הספר הצרפתי הראשון נפתח בשנת 1849, והחל תהליך של אימוץ הדרגתי של השפה והתרבות הצרפתיים שנהפכו לרבות הימים נחלת כלל יהודי אוראן. כמו כן בתהליך הדרגתי, עם השיפור בחינוך המודרני, נטשו רבים מיהודי אוראן מקצועות מסורתיים כגון חייטים, צורפים וסנדלרים לטובת מקצועות חופשיים.
לעיתים הקהילה היהודית באוראן סבלה מהתפרצויות אנטישמיות של המתיישבים הצרפתים והאירופאים בעיר, במיוחד לקראת סוף המאה ה-19. במהלך מלחמת העולם השנייה יהודי אוראן סבלו מהגבלות שונות ומשלילת אזרחותם הצרפתית כמו שאר יהודי אלג'יריה, ובשנת 1942 גם העניקה הקהילה מחסה ל-150 יהודים מלוב שגורשו על ידי השלטון הפשיסטי האיטלקי.
בשנות ה-50 מנתה הקהילה היהודית באוראן כ-30,000 נפשות. מצבה הביטחוני החל התדרדר עקב מלחמת העצמאות של אלג'יריה והחלה הגירה לצרפת וישראל. מרבית הקהילה היגרה לצרפת בשנת 1962 במהלך נסיגת צרפת מאלג'יריה. מספר מאות היהודים שנותרו בעיר לאחר עצמאות אלג'יריה סבלו מהגבלות ומפגיעות שונות בביטחונם, ובתהליך הדרגתי גם הם לבסוף עזבו. בשנת 1994 החרימה ממשלת אלג'יריה את בית הכנסת הגדול של אוראן והפכה אותו למסגד.

אלג'יר

עדויות ראשונות להתיישבות יהודית בעיר אלג'יר מופיעות החל מסוף המאה ה-14. הקהילה התפתחה בעקבות פרעות קנ"א בספרד והגעת המוני פליטים יהודים לעיר, ביניהם המלומדים הגדולים ר' שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ) ור' יצחק בן ר' ששת (הריב"ש). עקב הגעתם של מלומדים אלה לעיר היא נהפכה למרכז רוחני חשוב של המגרב, כולל ספרד ושאר קהילות צפון אפריקה. מקרב צאצאיו של הרשב"ץ, בני משפחת דוראן, יצאו מספר רבנים חשובים שהיו בין מנהיגי קהילת אלג'יר לאורך הדורות, בין החשובים שבהם היה ר' שלמה בן שמעון דוראן (1400-1467), שהיה גם פילוסוף ורופא ועסק בכתיבתו גם במדעים שונים. בהנהגתם של מלומדים אלה, באלג'יר פעל בית דין רבני שלפסיקותיו היו השפעה מכרעת גם על הקהילות הסובבות את העיר. בשנת 1492 עקב גירוש ספרד הגיע גל נוסף של פליטים מספרד לאלג'יר. האסטרונום וההיסטוריון ר' אברהם זכות בספרו "ספר יוחסין" כותב לשבח היחס הנדיב שהעניקו יהודים מאלג'יר לאחיהם הפליטים מספרד, ומתאר אותם כ"קהילה קטנה בכמות אך גדולה באיכות".
בתקופה העות'מאנית נהנו יהודי אלג'יר מהתפתחות הכלכלה והמסחר הבינלאומיים, ומהנהגה מסורתית חזקה בדמות אישים כגון ר' יהודה עייאש, אך לצד זאת סבלו ממצב ביטחוני רעוע. במהלך תקופה זאת הגיעו לאלג'יר מהגרים יהודים מליבורנו, והפכו לגורם מרכזי בסחר הבינלאומי מאלג'יריה. מקרבם יצאו רבים מבני האליטה וההנהגה של יהודי אלג'יר בתקופה העות'מאנית.
באופן יוצא דופן, ראש קהילת אלג'יר ("המוקדם") בתחילת המאה ה-19, נתפלי בוג'נאח, אשר גם כן בא מקרב המשפחות יוצאות ליוורנו, מצא את מותו מיריות רובה של חיילים עות'מאנים ב-28 ביוני 1805 עקב ריבים פוליטיים בתוך הממשל העות'מאני המקומי. למחרת הרצח פרצה סדרת פרעות קשות נגד יהודי אלג'יר מצד האוכלוסייה המוסלמית המקומית, במהלכן נהרגו על פי הערכות בנות התקופה מאות מיהודי אלג'יר ונזק רב נגרם לרכוש היהודי. רצח ראש הקהילה על ידי היניצ'רים העות'מאנים שימש כהיתר להמונים המקומיים להתנפל על השכונות היהודיות ולבזוז את תושביהן. רק מיעוט של אמידים מבין היהודים מצאו הגנה ומחסה, בבתי הקונסולים האירופאים הזרים באלג'יר. על אף הפרעות הקשות, בהמשך הצליחה הקהילה להשתקם ולחזור למעמדה כמרכז רוחני חשוב של אלג'יריה והמגרב, וחזרה לשחק תפקיד משמעותי בסחר הבינלאומי. רוב יהודי העיר בתקופה זאת עסקו במסחר ועבודת מלאכה מקומיים, בעוד שמספר משפחות ניהלו גם מסחר בינלאומי ענף.
כיבוש אלג'יר על ידי צרפת בשנת 1830 הביא לשינויים משמעותיים בחיי הקהילה היהודית בעיר, שהייתה החלוצה בכל הקשור לתהליכי המודרניזציה בהשפעת צרפת. כחלק מתהליכים אלה, החלו בני האליטה היהודית לצאת מן הרובע היהודי של אלג'יר ולעבור לרבעים האירופאים החדשים של העיר. בשנת 1845 ביטלה צרפת את בית הדין הרבני של אלג'יר והחלה לנהל את הקהילה היהודית בצורה ישירה, תוך אכיפת החוק הצרפתי. התפקיד של ראש הקהילה היהודית ("מוקדם") שולב בתוך המערכת הבירוקרטית הצרפתית, ושימש למעשה כסגן ראש-העיר. יהודי אלג'יר החלו להיות משולבים בבתי ספר צרפתיים-חילוניים, התערו בתרבות הצרפתית ואימצו את השפה. בתקופה הצרפתית חל גם גידול מספרי משמעותי של יהודי אלג'יר, מקהילה בת כ-5000 נפשות בשנת 1834, ל-10,000 נפשות בשנת 1900, ועד כ-30 אלף נפשות בשיאה של הקהילה באמצע שנות ה-50.
יהודי אלג'יר היו בין החלוצים להשתלב במוסדות ההשכלה הגבוהה, על אדמת אלג'יריה או בצרפת, וביתר שאת לאחר שנת 1909 ופתיחתה של אוניברסיטת אלג'יר. צעירים יהודים רבים פנו ללימודי מקצועות חופשיים, ויהודים בלטו במקצועות הבנקאות, עריכת דין, פקידות ורפואה. במהלך מלחמת העולם השנייה והטלת נומרוס קלאוזוס על שיעור היהודים במקצועות חופשיים, איבדו יהודים רבים את עבודתם ואת רישיונותיהם לעסוק במשלח ידם. סנקציות כגון אלה היו בין הגורמים שהניעו צעירים יהודים באלג'יר להתארגן מחתרתית ולתרום תרומה משמעותית לשחרור העיר על ידי בעלות הברית במהלך מבצע לפיד.
לאחר מלחמת העולם השנייה התעצמה מלחמת העצמאות של אלג'יריה והיהודים באלג'יר סבלו מפיגועים ופעולות אלימות. רובם של יהודי אלג'יר עזבו לצרפת בשנת 1962 עם נסיגת צרפת מאלג'יריה ועזיבתם של למעלה ממיליון המתיישבים הצרפתים.

מוזיקה

יהודי אלג'יריה שימשו כגורם מתווך בין התרבות הצרפתית לתרבות האלג'יראית, והדבר בא לידי ביטוי מיוחד בתחום המוזיקה. מספר זמרים יהודים זכו לפרסום רב באלג'יריה וצרפת באמצעות שילוב בין סגנונות מוזיקליים צרפתיים לסגנונות אלג'יראים-אנדלוסים. כך למשל, המוזיקאי היהודי אדמונד נתן יאפיל נזכר לעיתים כאחד ממובילי תנועת ההתחדשות של המוזיקה המסורתית הקלאסית של אלג'יריה של תחילת המאה ה-20, והיה ממייסדי בית הספר הראשון למוזיקה באלג'יר. רמונד לריס ("שייח' רמונד") זכה לפרסום רב והפך לאחד המייצגים הבולט ביותר של מוזיקת המעלוף האלג'יראית/תוניסאית. הזמרת ונגנית העוד העיוורת רנט ל'אוראנז ששרה בצמד עם סעוד מדיאוני (שנרצח בשואה) היו ידועים גם כן עבור שילוב של סגנונות מערביים וסגנונות אנדלוסיים-מגרביים. הזמרת לין מונטי הייתה ידועה עבור שירת קברט עם השפעות אלג'יראיות. הזמר סלים הללי זכה לפרסום רב באלג'יריה ומרוקו וידוע בזכות ביצועיו של הסגנון השעבי המרוקאי. לילי בוניש המשיך מסורת משפחתית של זמר אלג'יראי ושילב טנגו, פסדובלה וממבו לתוך הרפרטואר שלו. חלק מהמוזיקאים היהודים-אלג'יראים המפורסמים, כגון אנריקו מסיאס ומוריס אל מדיוני, פעילים עד היום בצרפת וישראל.
מלבד מוזיקאים יהודים שתרמו כיחידים למוזיקה מסביבם, ליהודי אלג'יריה הייתה גם מסורת מוזיקלית משלהם, שבאה לידי ביטוי בשירת הקודש של פיוטים. ר' שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ) מאלג'יר כבר במאה ה-15 העלה על נס בכתביו את חשיבות המוזיקה במחשבה היהודית. הקהילות היהודיות השונות של אלג'יריה נבדלו במקצת בין אחת לשנייה במוזיקה הליטורגית שלהן, שהתבססה על סגנונות שונים של המוזיקה האנדלוסית הקלאסית. בנוסף החל מהמאה ה-19 ניכרה השפעה צרפתית על המוזיקה הליטורגית של יהודי אלג'יריה, שהלכו בדרכה של יהדות צרפת וחידשו את המוזיקה הליטורגית על ידי הקמת מקהלות מקצועיות, הכנסת עוגב לכמה בתי כנסת, הלחנת פיוטים על פי לחנים מערביים וכדומה.