google/wiki40b huggingface dataset:
הינקו דומיניק פיצילי

ראשית-חייו

לא הרבה ידוע על פיצילי ושאריו, פיצילי היה דלמטי ממוצא איטלקי, יליד פוז'גה (Pozega). למד הנדסה וב-1941 הצטרף לארגון האוסטאשה, הוא נמצא, כנראה, כמי שהפר את המשמעת האוסטאשית, ונשלח אל יאסנובאץ כאסיר.

תפקידיו במחנה יאסנובאץ

"אל המחנה מגיע לעתים קרובות גבר יבשושי, שחום-עור, בעל שיער עבות, שנודע כמומחה ללבנים, ושמו פיצילי. נאמר עליו שהוא מהנדס והוא התעניין בצדדים הטכניים. לראשונה דיברתי עימו כשלובוריץ' קרא לי אל משרדו לשם הסבר כלשהו בעניין העבודה בכנסייה הקתולית. האיש הרבה להסתובב סביב משרפת הלבנים, שם עבד באותם ימים [דולפו] מאטקוביץ' הצעיר, שהנהיג את קבוצת הקברנים. מקום משרפת הלבנים ומה שסביבו הפך אפוף מסתורין יותר ויותר...אותו פיצילי הורה למסגרייה לבנות דלת פלדה כבדה לצורך תנור מיוחד...שמעתי לעתים קרובות שיחות ציניות שהתנהלו בין [איביצה] מאטקוביץ' לפיצילי וכן שמעתי גניחות ממשרפת הלבנים."
— עדות ג'ורו שווארץ
פיצילי הגיע למחנה לאחר שנאסר והיה "מודיע": אסיר שהוחזק בתנאים מוטבים בגלל קשרים עם האוסטאשה, בייחוד עם איביצה מאטקוביץ', וסיוע להם. אחר-כך שימש כמפקד כוח-העבודה של המחנה, שאותו חילק ל-16 קבוצות-עבודה, שבראשם עמדו אסירים חופשיים-למחצה, ראשי-הקבוצות. הוא פיקח בייחוד על עניינים טכניים הקשורים בעבודה. בגלל משרתו, שנא מקרב לב את האסירים החולים והזקנים, שלא יכלו לעבוד, והוא העדיף לשלחם לעבודה בכוח, מאשר להשאירם ב"בית-החולים" של המחנה. הוא בא בעצמו ופיקח באופן קפדני על העבודה. בידו נשא תמיד שוט ששימש אותו לרדות באסירים ללכת לעבוד או לעבוד מהר יותר. המגלב היה עשוי מכבל חשמלי: תיל מתכת עבה, מלופף בגומי עבה, ובקצהו היה חוד פלדה. במקרה אחד, הלקה בו ילד בן 12 למוות הוא פעם הלקה אסיר אחר ואז ריסק את גולגולתו במגפו המסומר. העד קוסינה פראניו ציין כדלקמן:
"במקרה אחר, ראיתי כעשרים וחמישה אסירים שנתלו ואישה אחת ביניהם שהיו לה ילדים קטנים במחנה. במהלך תלייתה ילדיה בכו לעומתה ותפשו את חצאיתה, אך פיצילי בעט בילדה בת השש ההיא כה חזק, עד שמגפו פיצח את הגולגולת שלה."
— וועדת-החקר הממלכתית, עמ' 26
פיצילי לא נכח רק ביאסנובאץ לבדו, אלא גם הנהיג משלחת של אוסטאשים מן המחנה אל מחנה-הריכוז הקרואטי ליהודי-אוסייק, טניה (Tenje) ושם, על רקע ראשית השילוחים לאושוויץ, הצליח לשכנע אי-אלו בעלי-מלאכה לבוא למחנה יאסנובאץ עם משפחותיהם לעבודה בבתי-המלאכה. כמאתיים או שלוש-מאות איש הגיעו לטרנספורט ב-18 באוגוסט 1942. כולם נרצחו בבואם.
פיצילי הורד במרץ 1943 בדרגתו, יחד עם איביצה מאטקוביץ' ואאוגן קווטרניק, והאוסטאשה טיהומיר קורדיץ' נעשה למפקח על העבודה, בעוד שהוא היה אמון רק על היבטיה המעשיים, וכל עניינים טכניים. אך לאחר שתמה תקופת פיקודו של איביצה ברקליאצ'יץ' במאי 1943, הוא היה למפקד המחנה, עד אפריל 1944, כאשר הגיע דינקו שאקיץ'.
במשך ימיו במחנה, פיצילי, במסגרת הכשרתו כמהנדס, הגה מספר שיטות מזויעות בייחוד לחיסול אסירים וניצולם באופן "מכני", כולם לפי הדוגמה הנאצית. פיצילי שכלל את כבשני-הלבנים במחנה לכדי משרפות, שבהם נשרפו גופות ואסירים חיים, רובם מעולפים וחלקם בהכרה. הוא גם הינדס, במשך שהותו כמפקד, קדרות שבהם הפכו לשד-עצם ושומן אנושי לסבון.
בסוף ימי המחנה, ארגן פיצילי את מבצע שריפת הגופות, שבמסגרתו הוצאו גופות אסירים ונשרפו במוקדי-אש. פיצילי עצמו נמלט לאיטליה ולא נמצא.
אלכסנדר יגורוב

שרות בצבא האדום

מדצמבר 1917 יגורוב היה פעיל בצבא האדום. הוא השתתף בקרבות הגנה סביב צריצין וסמרה לצד יוסיף סטלין. במהלך שנת 1919 הוא מונה למפקד החזית הדרומית ופיקד על המתקפה נגד צבא המתנדבים שהתקדם לכיוון מוסקבה. לאחר סיום הלחימה בגזרה זו יגורוב הועבר לחזית המערבית נגד פולין. ב-2 התפקידים יוסיף סטלין היה צמוד ליגורוב.
לאחר סיום המלחמה יגורוב מונה למפקד פיקוד צבאי קייב (בשנים 1924-1925) ופיקוד צבאי הבלארוסי (1927-1931). בשנת 1931 יגורוב הועבר למוסקבה ומונה לראש המטה הכללי הסובייטי. יגורוב כיהן תפקיד זה עד לשנת 1937. בשנת 1935 הוענקה לו דרגת מרשל ברית המועצות לצד עוד 4 מפקדים בכירים.
בתקופת הטיהורים הגדולים יגורוב הורד מתפקידו. בהתאם להחלטת פוליטביורו הוא הועבר לתקופת ניסיון לתפקיד מפקד פיקוד הקווקז. בהחלטה צוין שבהיותו ראש המטה הכללי במטה הכללי פעלו מרגלים של פולין, גרמניה ואיטליה. בינואר 1938 יוסיף סטלין עצמו ציין שיגורוב היה קצין בצבא הצאר ומכל המרשלים היו לו הכי פחות סיבות למינוי הגבוה.
ב-27 במרץ 1938 יגורוב נעצר. הוא הואשם בריגול ופעילות נגד השלטון. ב-23 בפברואר 1939 יגורוב הוצא להורג ללא משפט. ב-14 במרץ 1956 הוא טוהר מכל אשמה.
יחסי טרינידד וטובגו–צרפת

היסטוריה

בטרינידד הייתה התיישבות קולוניאלית צרפתית לאורך כל המאה השבע עשרה. צרפת כבשה סופית את המושבה במבצע שנמשך מאוגוסט 1666 עד מרץ 1667. ב-6 בדצמבר 1677, הצרפתים הרסו סופית את המושבה ההולנדית ונטלו את האי כולו. ב-10 באוגוסט 1678 החזירו הצרפתים את האי. ב-1751 התיישבו מתיישבים בעלי צרפתים בעלי שאיפות קולוניאליות על האי, אך ויתרו עליו ונתנו אותו לבריטניה בהסכם פריז ב-10 בפברואר 1763. אי זה היה שוב מושבה צרפתית מ-2 ביוני 1781 עד 15 באפריל 1793.
צרפת השפיעה על טרינידד וטובגו רבות, יש בה אחוז מסוים של דוברי צרפתית ורווחת בה שפה קריאולית הקרובה מאוד לצרפתית.
מפלי רייכנבאך

מיקום

המפלים ממוקמים בחלק התחתון של עמק רייכנבכטל, בפלג רייכנבאך, יובל של נהר ארה. הם ממוקמים כ-2 קילומטר דרומה מהעיירה מיירינגן, ו-25 קילומטר ממזרח לאינטרלאקן. מבחינה מנהלתית, המפלים שייכים לעיירה שאטנהאלב שבקנטון ברן.

אל המפלים מגיעה פוניקולר, שהתחנה התחתונה שלה נמצאת במרחק של כ-20 דקות הליכה מתחנת הרכבת של מיירינגן, אשר מחוברת למסלול הרכבות ברוניג, שמגיע לאינטרלאקן וללוצרן.
עפר זיתוני

אודות

בשנת 1986 סיים דוקטורט בטכניון אצל פרופ' משה זכאי. בשנת 2009 התפרסם הספר "An Introduction to Random Matrices" בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' אותו חיבר יחד עם גרג אנדרסון ואליס גווינה.
שקיעת האימפריה הרומית

שקיעת האימפריה הרומית הוא מונח היסטוריוגרפי המתייחס לתקופת הזמן שבה נחלשה ולבסוף נפלה האימפריה הרומית המערבית. לסקירה מפורטת של הליכי שקיעתה של האימפריה, ראו הערך שלהי העת העתיקה. 
נקודת הפתיחה לתקופת השקיעה של רומא שנויה במחלוקת בין היסטוריונים, ומשתנה בהתאם לתאוריות השונות בהן מחזיקים אותם היסטוריונים בנוגע לסיבות לנפילתה. עם זאת, מקובל להצביע על התקופה החל מאמצע המאה הרביעית כנקודת זמן בה ניתן להבחין בהחלשות משמעותית של חלקה המערבי של האימפריה וכפיפות הולכת וגוברת שלו לחלק המזרחי. מקובל לראות בקץ השלטון המאוחד באימפריה, אחרי מותו של תאודוסיוס הראשון בשנת 395 את הנקודה בה החלה השקיעה הופכת מוחשית יותר. בשנת 410, כאשר כבש אלאריק הויזיגותי את רומא, חדלה זו להוות כוח של ממש. 
מטעמי נוחות, רבים נוהגים לתארך את מועד נפילתה הסופי של האימפריה במועד הדחת הקיסר המערבי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס, ב-4 בספטמבר 476. עם זאת, חשוב לזכור כי האימפריה המערבית חדלה להיות אימפריה או גורם משמעותי כבר כמה עשרות שנים לפני כן. 
את המונח "שקיעת האימפריה הרומית“ טבע ההיסטוריון אדוארד גיבון בספרו הנודע "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" מן המאה השמונה עשרה. גיבון טען כי הסיבה העיקרית לנפילת האימפריה הייתה הנצרות, ששחקה את רצונם של הרומים למלא את "חובתם האזרחית" בשירות צבאי, והפחיתה את עניינם של התושבים בחיי העולם הזה לטובת ההבטחה לעולם הבא.
אנרי פירן הציג את "תזת פירן" שלו בשנות העשרים של המאה ה-20, במסגרתה טען כי האימפריה לא שקעה ונעלמה בבת אחת אלא המשיכה באופנים כאלו ואחרים עד תחילת כיבושי האסלאם במאה השביעית. 
תאוריה אחרת שהעלה ההיסטוריון פיטר בראון בשנים האחרונות דחתה את הרעיון שהאימפריה הרומית "נפלה" ובמקום תר אחר מאפיינים של "שינוי" שהתרחשו לאורך מאות שנים, כשהוא מבחין בשורשי תרבות ימי–הביניים כבר בתרבות הרומית, עם מעבר והשתנות הדרגתית משלב לשלב בלא שבירה חדה. ♥️♥️♥️♥️♥️♥️ אוהבים אותכם

המשבר הכלכלי

בשנת 230 לספירה בקירוב, ביטחון ושלום האימפריה הרומית החל להתערער. אויבי רומא, במזרח הפרסים ובצפון השבטים הגרמאניים, הלכו והתחזקו ובקשיו לפלוש לגבולות האימפריה הרומית.
כדי להבטיח את המשך קיום האימפריה, הקיסרים גייסו חיילים שכירים, שדרשו שכר גבוה, אך לא תמיד הקיסר יכל לעמוד בדרישותיהם, כיוון שבזבז את כסף האימפריה המועט שנשאר, במשתאות ובמעשי הוללות.
כדי לשלם לחיילים השכירים, הקיסרים הטילו מיסים כבדים על נתיניהם. הם טבעו מטבעות קטנים יותר, אך לא שינו את ערכם. הם ערבבו מתכות זולות במטבעות הזהב והכסף. הם סירבו לקבל מיסים במטבעות שהם טבעו, ודרשו שנתיניהם ישלמו את המס בתוצרת חקלאית או בעבודות שירות שונות.
קרב הזב

קרב הזב (בערבית: معركة الزاب) היה קרב שהתרחש ב-25 בינואר 750 על גדותיו של נהר הזב הגדול שבעיראק בין כוחות אומיים בראשות הח'ליף מרואן השני לבין כוחות עבאסיים בראשות עבדאללה בן מוחמד א-ספאח. הניצחון העבאסי המכריע בקרב זה מסמל את נפילתה של הח'ליפות האומיית ששלטה בעולם האסלאם בין 661-750. חודשיים לאחר הקרב נפלה דמשק בידי העבאסים ועימה בית אומיה כולו. הח'ליפות העבאסית שיסודה בקרב זה החזיקה מעמד עד לנפילת בגדאד בידי המונגולים בשנת 1258.

מהלך הקרב

הצבא האומיי היה גדול מהצבא העבאסי שמולו, אך המורל שלו היה ירוד בעקבות הפסדים משמעותיים לעבאסים במזרח. הצבא כלל חיילים מיומנים ותיקי מסעות הקרב האומיים כנגד האימפריה הביזאנטית. הצבא העבאסי כלל גייסות ח'ארג'יות, שיעיות וזידיות לצד המונים של מואלים בני פרס. העבאסים יצרו קיר חניתות כנגד האומיים ובכך הצליחו לשבור את התקפת הפרשים שלהם. ההתקפה האומיית פוזרה, הכוחות נסוגו ובמהלך הקרב והמרדף שלאחריו רבים מהם חוסלו ואחרים טבעו במי הנהר הגועשים של עונת החורף.
אנדראס ברמה

קריירה כשחקן

ברמה נולד בעיר המבורג והחל את הקריירה שלו בגיל 5 במועדון בעיר הולדתו. אחרי שתי עונות בקבוצה הבוגרת ועוד עונה בפ.צ. זארבריקן הוא נרכש בשנת 1981 על ידי קבוצת קייזרסלאוטרן ושיחק בה חמש עונות. ההצלחה בקייזרסלאוטרן לא נעלמה מעיניהם הבוחנות של המועדונים הגדולים ובשנת 1986 עבר למועדון הפאר באיירן מינכן איתה גם זכה בעונתו הראשונה באליפות ובסופר קאפ הגרמני. ברמה יכול היה להשלים תואר משולש עם באיירן, אך קבוצתו נוצחה 1:2 בגמר גביע אירופה לאלופות 1987 (באותה שנה עוד לא נקרא המפעל הזה ליגת האלופות) מול קבוצת פורטו הפורטוגלית. בעונתו השנייה במועדון סיימה הקבוצה כסגנית האלופה.
אחרי שנתיים בבאיירן עזב ברמה את גרמניה לראשונה בקריירה והצטרף לאינטר האיטלקית בחוזה לארבע עונות. 116 הופעות באינטר ושלושה תארים היו מנת חלקו בארץ המגף. הוא הוביל את אינטר לזכייה באליפות 1988/89, לזכייה בסופר קאפ האיטלקי ב-1989 ולזכייה בגביע אופ"א בעונת 1990/91.
בעונת 1992/3 ניסה מזלו בליגה הספרדית כשחתם לעונה בריאל סרגוסה. הוא הוביל את הקבוצה לגמר הגביע הספרדי אך החליט לחזור לגרמניה ולסיים את הקריירה במועדון שגילה אותו, קייזרסלאוטרן שם שיחק חמש עונות, זכה בגביע הגרמני ב-1995/6 ובאליפות ב-1997/8.

קריירה בנבחרת גרמניה

ברמה שיחק במדי נבחרת גרמניה בשלושה גביעי עולם. במונדיאל 1986 שנערך במקסיקו הוא הגיע עד הגמר שם נוצחה נבחרתו בידי נבחרת ארגנטינה 2:3. ארבע שנים מאוחר יותר, במונדיאל 1990 שנערך באיטליה שוב הגיעו שתי הנבחרות לגמר אלא שהפעם ידם של הגרמנים הייתה על העליונה ושל ברמה במיוחד. חמש דקות לסיום משחק הגמר נשרקה עבירה ברחבה לזכות הגרמנים וברמה כבש את הפנדל שהעניק להם את הגביע העולמי והשלים נקמה מתוקה.
מונדיאל 1994 שנערך בארצות הברית היה מאכזב עבור הגרמנים שהודחו כבר בשלב רבע הגמר ולא הצליחו לשמור על התואר.

קריירה כמאמן

עם פרישתו ממשחק פעיל החלה קריירה האימון של ברמה. בשנת 2000 הוא מונה למאמן קייזרסלאוטרן אך פוטר ממנה כעבור שנתיים בעקבות כישלונות שהובילו את המועדון לקרבות תחתית קשים. אחרי שנתיים שב לאמן בליגת המשנה בגרמניה אבל גם במשרתו באונטרהאכינג לא הצליחה לקדם את הקבוצה ועזב בתום העונה.
באמצע עונת 2005/6 חבר לג'ובאני טראפטוני כעוזר מאמן שטוטגרט אך כעבור כמה חודשים פוטרו כל אנשי הצוות המקצועי עקב אי הצלחה.
פרייז'ר

תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחרי חייו של הפסיכיאטר ד"ר פרייז'ר קריין, העובד כמנחה תוכנית ייעוץ בתחנת הרדיו KACL בסיאטל (KACL = מחווה ליוצרי הסדרה Angell Casey Lee, כאשר קידומת K מקובלת בכל תחנות הרדיו ממערב למיסיסיפי). את התוכנית מפיקה חברתו הטובה, רוז דויל. את מרבית המגישים הנוספים בתחנה (כמו בוב "בולדוג" בריסקו, מגיש פינת הספורט), הוא אינו מחבב.
אביו של פרייז'ר הוא שוטר בדימוס, מרטין (מרטי) קריין. אביו עובר לגור עמו לאחר שנפצע במהלך סיכול שוד. הוא צולע ונעזר במקל הליכה. כדי לטפל בו, נשכרים שירותיה של דפני מון, מטפלת ממוצא אנגלי. היא מיד צדה את עינו של אחיו של פרייז'ר, ד"ר ניילס קריין, פסיכיאטר גם הוא. חוסר יכולתו לחזר כראוי אחרי דפני הוא מוטיב מרכזי בעלילת הסדרה. יחד עימם גר הכלב אדי (מסוג ג'ק ראסל טרייר). אדי הוא אחד מהכלבים המפורסמים שהופיעו בטלוויזיה, ומהחביבים שבהם.
פרייז'ר וניילס דומים יחסית באופיים, שניהם עוסקים באותו מקצוע, ומחשיבים את עצמם לאנשי המעמד הגבוה. ככאלה, הם מאמצים גינונים של אנשי בוהמה - שותים יינות יקרים, מסתובבים בגלריות, מארחים ומתארחים אצל מפורסמים. הם חובבי אומנות ומעריצים אנשי רוח ויוצרים - לעיתים רק כדי להתחכך באנשי האצולה של סיאטל. הם שונים מאוד מאביהם, איש פשוט וצנוע, אשר אינו מתחבר לחוג חבריהם. הזהות בין פרייז'ר וניילס, והשונות הגדולה כל כך מאביהם, היא שיצרה את הקסם בסדרה.
במשך מרבית הסדרה מחפשות כל הדמויות בן זוג. פרייז'ר נפרד מאשתו, לילית, ממנה יש לו ילד, פרדריק. לרוב, הוא לא מצליח להחזיק יחסים מעבר לפגישה או שתיים. גם ניילס אינו מצטיין בתחום. במשך מרבית הסדרה הוא מנהל קרב גירושין מכוער עם מאריס, המתוארת כמרשעת, ודמותה אינה מופיעה. אביהם, מרטי, איבד את אשתו (אמם של פרייז'ר וניילס), ויוצא מדי פעם עם אשה אחרת, אולם גם הוא לא מתמיד. כך גם רוז, שמחליפה גברים בקצב רצחני, עד לרגע בו היא נכנסת להריון. יחסיהן של הדמויות לא נמשכים זמן רב, והן חוזרות לנקודת המוצא בצורה משעשעת כזו או אחרת.
בסוף הסדרה פרייזר מקבל הצעת עבודה מתחנת רדיו בסן פרנסיסקו.
הוא עוזב את ביתו ופותח בפרק חדש בחייו.

שיר הנושא

שיר הנושא של התוכנית, שמלווה את סיומו של כל פרק, מושר על ידי קלסי גראמר עצמו. המילים הבולטות בשיר הן 'Tossed Salad and Scrambled Eggs' (בתרגום חופשי: סלט מעורבב וביצים מקושקשות). את השיר חיברו המלחין ברוס מילר, והמוזיקאי דריל פינזי. גראמר ביקש לשיר את שיר הנושא, ושיהיה בסגנון ג'אז, וללא אזכורים ברורים לנושאי התוכנית (רדיו, פסיכיאטריה, ייעוץ, או השם פרייז'ר). הסלט המעורבב והביצים המקושקשות הן רמז למאזינים המתקשרים לתוכנית.
הרי אנארי

היסטוריה

ההרים התגלו על ידי קפטן ג'יימס קלארק רוס בשנת 1841. הם צולמו בתצלומי אוויר על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה גבוהה (בין השנים 1946–1947), ונסקרו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית. 
שמם של ההרים ניתן להם על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד והם נקראים על שם משלחת החקר הלאומית האנטארקטית של אוסטרליה (Australian National Antarctic Research Expeditions) הנקראת בקיצור ANARE, אשר מיפתה את אזור החוף שסמוך להרים בשנת 1962.

לקריאה נוספת

• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 123
Convorbiri literare

Convorbiri literare ("קוֹנבוֹרבִּיר ליטֶרארֶֶה" - בתרגום לעברית: שיחות ספרותיות) הוא כתב עת ספרותי רומני שנוסד על ידי חברי החוג ז'ונימיה ושימש שנים רבות כבטאונם.
כתב העת הופיע לראשונה ב-1 במרץ 1867 ביאשי, והמשיך להופיע שם עד 1886. מ-1886 ועד 1944 הופיע כתב העת בבוקרשט, תחילה בעריכתו של יאקוב נגרוצי ולאחר מכן בהנהגת ועד מורכב מתלמידיו של טיטו מאיורסקו.
בין המפרסמים מיצירותיהם בכתב עת זה נמנו: מיכאי אמינסקו, שפרסם בו את מרבית שיריו, יון קריאנגה שפרסם את שלושת החלקים הראשונים של "זכרונות" וגם סדרה של אגדות, יון לוקה קאראג'אלה, שפרסם בו את מרבית הקומדיות שלו, יואן סלאביץ', וסילה אלכסנדרי, ג'ורג'ה קושבוק, אוקטביאן גוגה ורבים אחרים מהדמויות הספרותיות הבולטות של התקופה.

הסדרה החדשה

החל מינואר 1996, ביאשי, התחיל כתב העת להופיע מחדש בכל 20 לחודש, בפורמט טבלואיד. כתב העת שייך להתאחדות הסופרים מרומניה והעורך הנוכחי הוא קסיאן מריה ספירידון (Cassian Maria Spiridon).
גריפין דאן

חיים אישיים

דאן נולד בניו יורק סיטי, בנם של הפעילה החברתית אלן בטריז ושל הסופר, מפיק והעיתונאי דומיניק דאן.
אחותו השחקנית דומיניקיו דאן נרצחה בגיל 22.
למד ב"מכללת מדינת קולורדו" ועזב בגיל 18 לניו יורק כדי להיות שחקן.
דאן היה נשוי לשלוש נשים, המפיקה קייט פורטה למשך שנה, לשחקנית קארי לואל איתה לדאן ילדה אחת ולאשתו השלישית והנוכחית אן בינגמן.

קריירת משחק

התפרסם לראשונה בקומדיית האימה "זאב אמריקאי בלונדון" בתפקיד הסטודנט ג'ק גודמן שנהרג בתחילת הסרט וחוזר כרוח.
בשנת 1985 עבד דאן ביחד עם מרטין סקורסזה והפיק איתו את הקומדיה "שגעון של לילה", בסרט גם לקח דאן חלק כשחקן הראשי והועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בתור פול האקט, פקיד הנקלע לשרשרת אירועים מוזרים.
ב-1987 שיחק לצידה של מדונה בקומדיית הפשע הרומנטית "מי הנערה הזאת?" בתפקיד עורך הדין לודון טראוט.
ב-1988 השתתף בדרמת הצלילה של לוק בסון "הכחול הגדול", ב-1991 בקומדיה "החברה שלי" בתור מר ביקסלי המורה של ואדה סולטנפוס וב-1994 בדרמה ההיסטורית של רוברט רדפורד "חידון האשליות".
בשנת 1996 הועמד לפרס אמי על הופעת אורח שעשה בסדרה הקומית "פרייז'ר".
בשנת 2001 שיחק בסרט "פיניירו". בשנת 2002 שיחק בקומדיה "לא יכול בלי". בשנת 2006 שיחק בסרט הדרמה "עבדות" לצד מייקל אנגרנו, ושיחק בסדרת הטלוויזיה שלא האריכה ימים "3 ק"ג", ברשת CBS. 
בשנת 2007 בדרמה "מלאכי שלג" בתור הפרופסור דון פרקינסון ולאחרונה בדרמה "אתמול בלילה". בשנת 2008 שיחק בדרמה הקומית "באק האוורד הגדול" בכיכובם של טום הנקס וג'ון מלקוביץ'.
בשנת 2015 שיחק בקומדיה הרומנטית "מצב רגיש", בכיכובם של ג'ייסון סודייקיס ורבקה הול.

כבמאי וכמפיק

בקריירה שלו במפיק עבד דאן ביחד עם מרטין סקורסזה בקומדיה השחורה "שגעון של לילה", עליה זכה דאן ביחד עם שני מפיקים נוספים בפרס הסרט העצמאי הטוב ביותר של פרס אינדפנדנט ספיריט ועם סידני לומט, איתו הפיק את דרמת ההתבגרות "אהבה במלכוד".
ב-1992 הפיק את הדרמה הארוטית "כשגבר אוהב אישה" וב-1996 את הקומדיה המוזיקלית "הדירה של ג'ו".
ב-1995 הועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר על עשיית הסרט "דוכס הגרוב".
ב-1997 ביים את סרטו הראשון, הקומדיה הרומנטית "מכורים לאהבה".
ב-1998 ביים את סרטו המצליח בקריירה כבמאי, הפנטזיה הקומית "קסם מעשי" בכיכובן של זוכות האוסקר סנדרה בולוק וניקול קידמן.
ב-2005 ביים והפיק את דרמת הנעורים הספרותית "אנשים ללא מורא".
ב-2008 ביים את הקומדיה הרומנטית "בעל מזדמן" בכיכובם של אומה תורמן וקולין פירת.
Viasat 4

זמינות

הערוץ היה זמין בקרב 74.8% בקרב משקי האב בנורווגיה בשנת 2012.

שיעור צפייה ממוצע

בשנת 2016 עמד אחוז הצפייה הממוצע בערוץ על 2.1%, נתון זהה לזה של שנת 2015.
יחסי ליכטנשטיין–ספרד

יחסים דיפלומטיים

לליכטנשטיין יש שגרירים רק באוסטריה, בבלגיה, בגרמניה, בוותיקן, בשווייץ ובארצות הברית, יחד עם מספר שליחים לארגונים בינלאומיים. על פי הסכם משנת 1919 בין ליכטנשטיין ושווייץ, שגרירי שווייץ מוסמכים לייצג את ליכטנשטיין במדינות ובמצבים דיפלומטיים, אלא אם כן ליכטנשטיין תבחר לשלוח שגריר משלה. בהתאם לכך שגרירות שווייץ בספרד מייצגת גם את ליכטנשטיין, ואילו שגרירות ספרד בשווייץ מטפלת גם ביחסים הדיפלומטיים עם ליכטנשטיין.
על פי נתונים מקומיים, נכון ל-31 בדצמבר 2014 התגוררו בתחומי הנסיכות אוכלוסייה של 366 ספרדים, ואילו 34 תושבי ליכטנשטיין התגוררו בספרד. הגירה ספרדית לליכטנשטיין היא חדשה יחסית, ורוב המהגרים היגרו בין השנים 1990–2000. רובם הגיעו מאזור קנטבריה, ובמיוחד מאסטוריאס וגליסיה, והם עוסקים בעיבוד תעשיות מוצרים, בנייה תעשייתית וחקלאות.
עולמה של סופי

עלילה

הספר מספר על ילדה בשם סופי אמונדסן, אשר יום אחד מתחילה לקבל מכתבים מכותב אלמוני, המתארים את תולדות הפילוסופיה. הנושא שובה את ליבה של סופי והיא קוראת את המכתבים בשקיקה. במקביל היא מתחילה לקבל מכתבים ואיגרות מסרן בכוח האו"ם הנורווגי בלבנון, הממוענים לילדה שאינה מכירה בשם הילדה. סופי עוברת מסע ארוך. בתחילה הקורס כולו מתנהל במכתבים, (גם סופי כותבת לאלברט הפילוסוף) אך עם תחילת הלימודים בימי הביניים הם נפגשים וממשיכים את הלימודים פנים מול פנים. אלברט מעביר לסופי שיעור ארוך בהיסטוריה של התפתחות הפילוסופיה, והתפתחות הרעיונות מיוון העתיקה דרך ימי הבניים, פילוסופיה חדשה, ועד לעמנואל קנט, פרויד ודרווין. במקביל ללימודים אלברט עובד על "תוכנית סודית" הקשורה למכתבים שסופי מקבלת מרב הסרן.
כאשר אלברט מלמד את סופי על ברקלי, הוא מגלה לסופי כי כל העולם שלה הוא ספר שנשלח מאביה של הילדה מולר קנאג כמתנה. אביה של מולר קנאג רצה לשמח אותה ולכן כתב לה ספר על פילוסופיה שמשלב עלילה ובתוכו המכתבים שלו אליה. בשלב הזה העלילה מתפצלת לשניים, ואנחנו קוראים על הילדה מולר קנאג ועל המתנה שקיבלה ליום הולדתה. במקביל אנחנו קוראים על סופי ואלברט שמגלים שכל עולמה של סופי הוא בדיוני ומחליטים לפעול על מנת לברוח מהסוף של הסיפור. הדבר הראשון שעליהם לעשות על מנת לברוח הוא לסיים את הקורס בפילוסופיה, אז הם ממשיכים מברקלי הלאה עד לעידן המודרני.
ביחד עם הפילוסוף הם משנים את תפנית העלילה וקופצים מהסוף של הספר דרך תוכנית שהם רוקמים להתחמקות מהגורל (שהוא סוף הספר). לבסוף הם יוצאים מעולם הדמיון ועוברים לעולם האמיתי כמעין רוחות רפאים, שם הם מצליחים להזיז את הסירה של האבא של מולר קנאג כדי לשוט בה. בסיום מולר קנאג שואלת את עצמה איך הסירה השתחררה וחושבת בצחוק שזוהי ודאי סופי מהספר שהיא מחזיקה בידה.

ביקורות

הספר זכה ב"פרס הביקורת הנורווגי" ובפרס "הדוכן הקטן" (Bancarellino) באיטליה (1995). הספר הופיע ברשימת רבי המכר בדנמרק, שוודיה, גרמניה ואיטליה.
העיתון דר שפיגל הגרמני הישווה אותו לספר "שם הורד". עיתון "פרנקפורטה אלגמיינה צייטונג" שיבח את הסופר כ"מלך" ההארה האירופאית.
זלוב

תולדות היישוב

האזכור הראשון של העיירה הוא משנת 1441. בראשית המאה ה-19 התיישבו בעיירה פליטים צ'כים, אשר פיתחו את כלכלת היישוב, שהתבססה על אריגה וטקסטיל.

יהודי זלוב

יהודים התיישבו בעיירה מראשית המאה ה-19 והשתלבו בתעשיית הטקסטיל המקומית. מסוף המאה ה-19 הפכה הקהילה היהודית בעיירה לעצמאית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,816 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל החוגים הציוניים.
ב-6 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות. במקביל להימלטות יהודים מהעיירה, הגיעו אליה אלפי פליטים יהודים מהסביבה, ומספר יהודיה הגיע עד מרץ 1941 לכ-6,000 עד 7,000 איש. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. מהגטו נחטפו יהודים לעבודות כפייה, חלקן התבצעו במחנות עבודה. באביב 1942 נתלו בפומבי עשרה מיושבי הגטו.
ב-13 ביוני 1942 בוצעה בגטו שבעיירה אקציה, בה גורשו חלק מיושביו למחנה ההשמדה חלמנו. באקציה נוספת שנערכה באוגוסט 1942 גורשו מאות יהודים מהמקום לגטו לודז', ואחרים ישירות לחלמנו.
ב-14 בספטמבר 1942 חוסל הגטו בעיר עם גירוש רוב יושביו לחלמנו, תוך רצח אנשים בשעת האקציה. יהודי העיירה הבודדים ששרדו את השואה ושבו אליה, מצאו כי בית הכנסת ובית העלמין היהודי בה הוחרבו עד היסוד.
רייצ'ל מוואנזה

חיים מוקדמים

רייצ'ל מוואנזה נולדה בשנת 1997 בעיר מבוג'י-מאיי  שנמצאת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. היא האחות השלישית מבין ששת אחיה, והיא בילתה את רוב ילדותה במחוז קאסאיי . עקב בעיה כלכלית, אביה שלח את אמה ואחיה לקינשאסה כשהייתה בת שמונה, והבטיח לחזור אליהם מאוחר יותר. בקינשאסה, הילדים כבר לא למדו בבית ספר. מוואנזה הואשמה בכישוף על ידי נביא שקר, שהאשים אותה בדברים הרעים שקראו למשפחתה, בנוסף הוא אמר שהיא צריכה לעבור גירוש שדים. בסופו של דבר, נזרקה מוואנזה לרחוב. 
מוואנזה בילתה כמה שנים ברחוב עד שהשתתפה בסרט "מכשפת מלחמה". לאחר מכן, היא עברה למונטריאול, שם היא למדה בבית ספר "אקול לוסיין-פאגה" (École Lucien-Pagé) וחייה עם משפחתו של אן מארי גלינאס, מפיק הסרט "מכשפת מלחמה".

קריירת משחק

מוואנזה לוהקה לסרט "מכשפת מלחמה" לאחר שהבמאי קים נגוין  והמפיקים פייר אבן  ומארי-קלוד פולן ראו אותה בסרט דוקומנטרי על ילדי הרחוב של קינשאסה. עקב חוסר החינוך שלה, היא לא ידעה איך לקרוא ולכתוב שהיא השתתפה בסרט. בזכות ההשתתפות שלה בסרט, היא הרוויחה כסף ללימודים ולמגורים. בפברואר 2013, היא השתתפה באוסקר, עבור הסרט הטוב ביותר בשפה זרה. במהלך הביקור שלה בארצות הברית היא קודמה בעבודה.
במהלך הקריירה, מוואנזה זכתה במספר פרסים: השחקנית הטובה ביותר מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, פסטיבל הסרטים טרייבקה ומעגל המבקרים בוונקובר .
מאוחר יותר, כתבה מוואנזה ספר בשם "Survivre pour voir ce jour" (בתרגום חופשי לעברית "תשרוד בשביל לראות את היום הזה"), המתאר את ילדותה וחוויותיה בתקווה שזה יעורר השראה לצעירים, ובנוסף יביא תשומת לב ל-20,000 הילדים שחיים הרחובות של קינשאסה.
מעברת אגרובנק

מעברת אַגְרוֹבַּנְק הייתה אחת משלוש המעברות שהוקמו בחדרה בימי העלייה ההמונית. בשנת 1961 פורקה המעברה ואחרוני תושביה הועברו לחדרה.

רקע

עם קום מדינת ישראל, ביוני 1948, החלה עלייה גדולה של יהודים ארצה. שערי הארץ שעד כה היו סגורים לקליטת עולים, נפתחו ויהודים רבים ביקשו לעלות. למעלה מ-900,000 אלף איש עלו למדינת ישראל בעשור הראשון להקמתה נתון שאין דוגמתו בין מדינות קולטות הגירה בעולם. הגידול העצום באוכלוסיית המדינה בפרק זמן קצר ושינוי היחס בין מספר העולים החדשים לוותיקים חייבו פתרונות מוסדיים מידיים.
בין השנים 1948 ו-1949, גדלה אוכלוסיית המדינה ב-28.3%. בשנה שלאחר מכן עמד הגידול על 16.7% ובשנה שלאחר מכן חל גידול של 15.2%. העולים הרבים שהגיעו יושבו תחילה במחנות עולים או במחנה מעבר אך הגידול הרב במספרם של העולים, הצפיפות והתנאים הקשים ששררו בהן, חייבו מציאת פתרון חלופי ראוי. לוי אשכול ששימש אז כגזבר ומנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית נדרש למצוא פתרון חלופי מהיר לטיפול בקליטת העולים בכלל ובפרט במצוקת הדיור שלהם. תחילה פעל אשכול בשיטתיות לאכלוס עשרות אלפי עולים בערים מעורבות לשעבר, בשכונות שבהן התגוררו ערבים עד מלחמת העצמאות, או בכפרים פלסטיניים נטושים ובמקביל עודד הקמת עשרות נקודות התיישבות חדשות.

היסטוריה

בימי העלייה ההמונית, בראשית שנות החמישים, הוקמו ליד חדרה שלוש מעברות: אגרובנק, נווה-חיים וברנדייס. מבחינת הרשויות הוכרו שלוש המעברות כמעברה אחת (מעברת אגרובנק), למרות שהיו מעברות נפרדות מבחינה טריטוריאלית, שהכילו בסך הכול כ-13,000 עולים ניצולי השואה בעיקר יוצאי רומניה, יוצאי תימן, צפון אפריקה, עיראק, כורדיסטן ופרס. שלוש המעברות הוקמו במקומם של מחנות הצבא הבריטי לשעבר, וזכו גם לקבל את שמם.
לקראת סוף 1949 הוסב מחנה העולים אגרובנק למעברה, בה שהו 1,400 נפש בכ-366 משפחות, דבר שהביא למחסור במקומות עבודה. בדצמבר 1950 היו במעברה כ-200 אוהלים ו-400 צריפונים. בדצמבר 1951 נפגעה המעברה מהגשמים, אוהלים רבים התמוטטו וגשם חדר לבדונים והתקיים מבצע פינוי משפחות לבתים בחדרה. במאי 1952 היו במעברת אגרובנק מעל 5,000 נפש.
רבים מתושבי אגרובנק עברו לגבעת אולגה שהוקמה מערבית למעברה, מעברו השני של כביש החוף ועד לאזור חוף הים של חדרה. 
לקראת סוף שנת 1961 פעלה עיריית חדרה לפנות את 130 המשפחות האחרונות במעברות אגרובנק וברנדייס לשיכון בדירות של חברת עמידר.
אולד ניו המפשייר

אולד ניו המפשייר או ניו המפשייר הישנה (באנגלית: Old New Hampshire) הוא ההמנון (official state song) של מדינת ניו המפשייר שבארצות הברית. מילותיו נכתבו על ידי דר' ג'ון אף. הולמס והולחנו על ידי מוריס הופמן ב-1926. אולד ניו המפשייר נבחר לשמש כשירה הרשמי של המדינה ב-1949, ולאחר מכן אושררה ההחלטה בנובמבר 1977 על ידי "וועדת בחירת השיר הלאומי". לניו המפשייר יש שמונה שירים נוספים "לשם-כבוד" ("honorary" state songs) אולם אולד ניו המפשייר הוא ההמנון היחיד.