google/wiki40b huggingface dataset:
ליאם קנינגהם

ביוגרפיה

קנינגהם נולד באיסט וול שבדבלין. יש לו שלוש אחיות ואח אחד, והוא גדל בבית קתולי. קנינגהם נשר מהלימודים בגיל 15 והחל לעבוד כחשמלאי. בשנות השמונים עבר להתגורר בזימבבואה ובמשך שלוש שנים עסק בתחזוקה של ציוד חשמלי בפארק ספארי והדריך חשמלאים מקומיים. כשחזר לאירלנד לא היה מרוצה ממקצועו ופנה לקריירת משחק. הוא השתתף בשיעורי משחק והחל לעבוד בתיאטרון מקומי.
תפקיד הבכורה שלו היה בסרט "אל המערב הקסום" בו גילם שוטר. הוא הופיע בתפקידים קטנים בסרטי "מלחמת הכפתורים" וב"נסיכה קטנה". התפקיד המשמעותי הראשון שלו היה בסרט "ג'וד", עיבוד לרומן מאת תומאס הרדי, בתפקיד פיליסטון. הוא המשיך להופיע בתפקיד אופי בסרטים כמו "אר קיי או 281", "Falling for a Dancer", דרמת הטלוויזיה "Shooting the Past" מאת סטיבן פוליאקוף, "When the Sky Falls", ובסרט "Stranded". קנינגהם זכה להכרה בינלאומית כשהופיע כקפטן רייאן בסרט עטור השבחים "Dog Soldiers".
סרטי קולנוע נוספים בהם הופיע הם: "כשהרוח נושבת", "רעב", "שומר חוק", "Black Butterflies", וב-"The Escapist". השתתף במספר רב של סרטים עתירי תקציב בריטים ואמריקאים כמו "The League of Gentlemen's Apocalypse", "המומיה 3", התנגשות הטיטאנים, "Centurion" ו"הארי בראון". בטלוויזיה גילם את דמותו של הנשיא ריצ'רד טייט בסדרת המדע בדיוני "מנודים".
ב-2012 הצטרף קנינגהם לצוות השחקנים בעונה השנייה של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של HBO. כשהוא מגלם את דמותו של דבוס סיוורת'. הוא לוהק לעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "מרלין" של ה-BBC.
קנינגהם היה מועמד לפרס מבקרי הקולנוע של לונדון, ולפרס הקולנוע הבריטי העצמאי. הוא זכה בפרס הקולנוע והטלוויזיה האירי וחלק פרס באפטה עם השחקן מייקל פסבנדר על הסרט "Pitch Black Heist".
קנינגהם חי בדבלין עם אשתו קולט. לבני הזוג שלושה ילדים, בת בשם אלן, והבנים ליאם הבן ושון.
קופת גמל

קופת גמל היא הסדר השקעה, המשמש לרוב למטרות חיסכון. בישראל, קופות גמל הן אחד מהסדרי ההשקעה הנפוצים והחשובים ביותר. בין היתר, קרנות פנסיה, ביטוח מנהלים וקרנות השתלמות הן סוגים של קופות גמל. ישנן קופות גמל שאינן מיועדות לחיסכון פנסיוני, אלא עשויות לשמש לחיסכון לטווח קצר יותר. לחוסכים בקופות גמל ניתנות הטבות מס משמעותיות.
שיר ערש לבלונדיניים

עלילה

הסרט מתחיל כאשר ניתן לראות שתי אחיות בלונדיניות משחקות תופסת בחצר הבית שלהם. לאחר מכן, השתיים מצחצחות שיניים ונכנסות אל הבית. אחת מהן מחליטה לקרוא ספר בסלון, והשנייה עולה במדרגות אל חדרה.
מיד לאחר מכן, כשהיא עולה במדרגות, היא מוצאת מעין תיבת נגינה אדומה, ומושכחת בחוט שלה וזו מתחילה לנגן. בסמוך לכך, נפתחת בפתאומיות מטריה הגורמת לילדה להיבהל ולרוץ אל חדרה. לאחר שנכנסה אל החדר, היא הולכת לישון כשהיא מבוהלת ומבולבלת, וכאשר היא קמה היא נחרדת לגלות כי מטריות רבות מקיפות אותה מכל כיוון.

הוצאה

הסרט הקצר הועמד בתחרות "My Annabelle Creation", וב-17 באוגוסט 2017, במאי הסרט "אנאבל: הבריאה" דייוויד פ. סנדברג, הודיע כי הוא אחד מחמשת הסרטים הקצרים שזכו.
שכבת הרשת של מודל ה-OSI

רכיבים המתפקדים בשכבת הרשת

נתב מבצע החלטות ניתוב על פי כתובות לוגיות, הוא משתמש בפרוטוקולים מנתבים ומבצע החלטות על פי כתובות לוגיות שניתנו על ידי פרוטוקולים מנותבים ולכן הוא נחשב לרכיב המתפקד בשכבת הרשת של מודל ה-OSI.
פדרה מאוהבת

רקע כללי

תיאטרון גייט (Gate Theatre) בלונדון הזמין משרה קיין מחזה בהשראת טקסט קלאסי של אוריפידס. הצגת הבכורה של המחזה, בבימויה של שרה קיין, נערכה ב-15 במאי 1996.

תקציר העלילה

ארמון המלוכה. היפוליטוס הנסיך יושב בחדרו משועמם וצופה בטלוויזיה. פדרה המלכה (המבוססת על דמותה של פדרה הקלאסית) ואמו החורגת של היפוליטוס פונה לרופא ומבקשת עזרה בקשר למצבו הנפשי של היפוליטוס, שכל היום סגור בחדרו, צופה בטלוויזיה ומזמין אליו אנשים לקיים יחסי מין.
פדרה משוחחת עם בתה סטרופי ומגלה שפדרה נמשכת מאוד להיפוליטוס, אינה מסוגלת לחשוב על שום דבר אחר ואינה מתפקדת. סטרופי אומרת לה שזה אסור בגלל קרבת המשפחה ואם אנשים ישמעו על כך זה ימיט עליהם אסון ופדרה מסכימה איתה.
היפוליטוס בחדרו: צופה בטלוויזיה, משחק במכונית על שלט ואוכל בו זמנית. פדרה נכנסת, מסדרת את חדרו. היא מספרת לו שהיא אוהבת ומעריצה אותו, מציעה לו לשכב איתה. הוא אומר לה שלא כדאי לה, שהיא תשנא אותו אחר-כך. לבסוף היא מבצעת בו מין אוראלי והוא גומר בחוסר עניין. היפוליטוס מספר לה ששכב עם הבת שלה, היא המומה. היא אומרת לו שהיא נשרפת מבפנים, הוא מגלה כלפיה אדישות והיא עוזבת את חדרו.
סטרופי נכנסת לחדרו של היפוליטוס ומבקשת ממנו להתחבא, כי פדרה תלתה את עצמה והשאירה פתק בו היא מאשימה אותו באונס והעם יעשה בו לינץ'. היא שואלת אותו אם עשה את זה, אם לא עשה היא תהיה בעדו ואם כן, היא תצטרף לעם. אחרי שיחה ארוכה הוא אומר שלא, ובכל זאת הולך להסגיר את עצמו. 
היפוליטוס יושב בתא הכלא, נכנס הכהן בשביל לערוך לו וידוי. הם מנהלים דיון פילוסופי על מהות החיים והאמונה ובסופו הכהן מבצע בהיפוליטוס מין אוראלי. 
גופתה המכוסה של פדרה מונחת על המוקד, תזאוס המלך מצית אותו. 
המון מתקהל מחוץ לארמון, ביניהם תזאוס וסטרופי מחופשים. אנשים בקהל (ביניהם גם תזאוס המחופש) משוחחים ביניהם שצריך להוציא להורג את היפוליטוס ולא לחוס עליו בגלל מעמדו הרם. היפוליטוס מובל, הקהל מגדף אותו וזורק עליו אבנים. היפוליטוס נחלץ מהשומרים, בורח לקהל, בו נמצא תזאוס המחופש, תזאוס מנשק אותו ואומר להם להרוג אותו, שני אנשים מהקהל חונקים אותו והנשים בועטות בו. סטרופי המחופשת אומרת להם לא להרוג אותו, הקהל כועס עליה שהיא מגינה על האנס. תזאוס שאינו מזהה אותה, אונס אותה וחותך את גרונה. לפני מותה היא מספרת לו שהיפוליטוס חף מפשע. מפשיטים את היפוליטוס, חותכים את איברי מינו ומשליכים אותם למנגל. תזאוס מבתר את גופו של היפוליטוס, מוציא את מעיו ומשליך אותם למנגל. בועטים בהיפוליטוס, סוקלים אותו באבנים ויורקים עליו. תזאוס מזהה באימה שהרג את סטרופי, הוא חותך את גרונו. המחזה מסתיים כשהיפוליטוס אומר:
נשרים. 

(הוא מצליח לחייך) 

אילו רק היו עוד רגעים כאלה.

היפוליטוס מת. 

נשר נוחת על גופתו ומתחיל בסעודה.
—

אודות המחזה

"פדרה מאוהבת" מבוסס בצורה רופפת על המחזה "פדרה", מאת המחזאי הרומאי סנקה, אבל מיקמה אותו בעולם המודרני. 
זהו חידוש של המיתוס על אהבתה הנואשת של פדרה לבנה החורג היפוליטוס, וזהו התנהגותו האכזרית של היפוליטוס, יותר מאשר פדרה, שמניעה את העלילה. אכזריותו של היפוליטוס דוחפת את פדרה להתאבד. קיין שינתה את המחזה הקלאסי בכך שהראתה, יותר מאשר תיארה פעולות אלימות שמתרחשות על הבמה. קיין תיארה אותו כהקומדיה שלי.
הרי אלזוורת'

גילוי

ההרים התגלו ב-23 בנובמבר 1935, על ידי לינקולן אלזוורת' בטיסה הטראנס-אנטארקטית מן האי דנדי אל מדף הקרח רוס. 
המיפוי המפורט של ההרים נעשה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, על פי סקירות קרקעיות וצילומי אוויר של צי ארצות הברית, בשנים 1958–1966. כאשר התברר, שההרים מורכבים משני רכסים נפרדים בבירור, הגבילה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US ACAN) את השימוש בשם רכס סנטינל לרכס הצפוני הגבוה ואילו לרכס הדרומי הקצתה את השם רכס הריטג'. הוועדה המליצה לקרוא לכל קבוצת ההרים הזו על שמו של האדם שגילה אותם.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת בהרי אלזוורת' נעה בסביבות 30°- צלזיוס. הזמן המתאים ביותר למשלחות הוא בין נובמבר לינואר, אמצע הקיץ בחצי הכדור הדרומי. עם זאת, ארגון מסע באזור זה הוא עניין קשה ומסובך, המצריך או תמיכה מדעית רשמית או משאבים כספיים ניכרים.
בית אליעזר ותלמה ילין

המבנה

הבית נבנה בשילוב של אלמנטים מסגנון הבינלאומי -המבנה קובייתי בצורתו, ומורכב מארבע "קוביות" בגבהים שונים, עם אפיונים מקומיים - קשתות באכסדרת העמודים שבכניסת המבנה וכן אלמנטים דמויי אדריכלות המזרח הקדום - כותרות עמודים בסגנון אשורי.
אלמנט מיוחד בחזית הקדמית של הבית הוא מבנה מלבני שבולט ממנה (bay window). בתוך הבית אלמנט זה הוא גומחה שיוצאת מחדר המוגרים ונבנתה כבמה עליה הופיעה תלמה ילין בנגינה בצ'לו, לבדה או בהרכבים קאמריים. רובו של הבית בנוי מאבנים בסיתות טובוזה והפתחים בו מרובעים, ורק אכסדרת העמודים והמבנה הבולט עשויים מאבן בסיתות תלטיש עדין יותר, ובהן נמצאים הקשתות והכותרות בסגנון האשורי. בעיצוב הפנים בולט אלמנט ארט דקו של פינות קטומות בחלונות ודלתות עץ,

היסטוריה

את הבניין תכננו אליעזר ילין ושותפו וילהלם הקר. במכתב שכתבה תלמה ילין לאחת מאחיותיה היא מספרת: "בנייה היא עיסוק מרגש ביותר, ברגע שניגשים למלאכה. מעודי לא ראיתי קודם לכן את אליעזר כה נרגש ונלהב". אביה של תלמה, הרברט בנטוויץ' סייע כספית לבניית הבית, הבית נבנה בשנת 1924.
בקומת הקרקע היו חדר מגורים (סלון) גדול, חדר עבודה, חדר אוכל ומטבח, וכן יחידת מגורים עבור הרברט בנטוויץ', ששהה בה כמה חודשים בשנה כשביקר בארץ. בקומה העליונה היו חדרי השינה והשירותים. במשך כמה שנים תלמה הפעילה ביחידת הדיור של אביה, בזמן שהוא לא היה בארץ, את גן הילדים הראשון של השכונה.
הבית הפך למרכז חברתי ואומנותי בו ביקרו שמנה וסלתה של ירושלים המנדטורית - נציבים עליונים, אנשי ממשל בריטי ובכירים ביישוב העברי, פרופסורים מהאוניברסיטה העברית ומוזיקאים מכל העולם בהם ארתור שנאבל, ברוניסלב הוברמן ואמיל האוזר. בסלון נערכו קונצרטים בהם ניגנו תלמה והרכבים קאמריים בהם השתתפה. מרג'רי בנטוויץ', אחותה של תלמה, תיארה את הבית:
הבית שברחוב רמב"ן 14 ברחביה, על חדר המגורים הנאה שלו, בעל החלון הגבוה והרחב, שעל אדנו ניתן היה לשבת, היה תמיד פתוח, קבלת־האורחים היתה חמה, והפסנתר הזקוף זכה שינגנו בו ללא הרף. הריהוט היה בצבעי חום וזהב חמים, והאור שחדר בעד לווילונות הזהובים העטה הילה על הכל. במרכז החדר ניצבה מחתת־גחלים גדולה עשוייה נחושת.
בשנת 1936 נאלצה משפחת ילין למכור את הבית בשל קשיים כלכליים אליהם נקלע משרד האדריכלים הקר-ילין. ב-1950 קנו אותו ד"ר עדיה קוניקוב ורעיתו כרמל, בתו של יצחק עבאדי, שהיה ידידם ומבאי ביתם של משפחת ילין. הם הקפידו על שימור הבית הן מבחוץ והן מבפנים, כולל דלתות העץ והמדרגות.
ב-2015 קנה את הבית תושב חוץ, שהגיש בקשה להוספת שתי קומות במסגרת תמ"א 38, תוך הריסת רוב הבית והשארת חזיתו. אף על פי שהבית כלול בתוכנית לשימור אתרים של ירושלים כבית "לשימור מחמיר", הוועדה המקומית אישרה את הבקשה. הדבר עורר מאבק של המועצה לשימור אתרים, של בני משפחת ילין ושל תושבים בשכונה.
דאקירי

מקור המשקה

דאקירי הוא שמו של חוף סמוך לעיר סנטיאגו דה קובה בקובה, ואף שמו של מכרה עפרת ברזל הנמצא בסמוך ומקורו בשפת הטאינו. הקוקטייל הומצא כנראה בשנת 1905 בבר ונוס בעיר סנטיאגו, כ-30 ק"מ מזרחית למכרה, על ידי קבוצת מהנדסי מכרות אמריקאים. באופן מקורי המשקה הוגש בכוס גבוהה מלאה בקרח כתוש. כפית סוכר הושמה על הקרח ומיץ סחוט מפרי ליים אחד או שניים נמזג על הסוכר. להשלמת המשקה הוספו אונקיה או שתיים של רום. תערובת זו עורבבה בכפית ארוכה. במהלך השנים החלו לערבב את תערובת משקה הדאקירי בשייקר והקרח הכתוש הוחלף לשביבי קרח. 
רק בשנת 1909 החל הדאקירי נפוץ מחוץ לתחומי קובה. אדמירל לושיוס ג'ונסון, שהיה קצין רפואה של הצי האמריקאי, טעם מן המשקה והביא את המרשם למועדון הצבא והצי בוושינגטון די.סי. ובמהלך עשרות שנים בודדות הלך המשקה ונפוץ במקומות שונים. הדאקירי היה המשקה החביב על ארנסט המינגוויי ועל נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי.
בשנות ה-40 קנה המשקה אהדה רבה כיוון שעל רקע מלחמת העולם נוצר מחסור במשקאות האלכוהוליים הנפוצים בארצות הברית: ויסקי, ווודקה, אולם עידוד היחסים עם מדינות אמריקה הלטינית איפשר יבוא של רום והעלה את צריכת משקה זה. לכן, משקאות המבוססים על רום הפכו נפוצים יותר בתקופה זו.
שו"ת מן השמים

"שו"ת מן השמים" הוא חיבור הלכתי מראשית המאה ה-13 מאת ר' יעקב הלוי ממרויש, מבעלי התוספות.

מהות הספר

ספר שאלות ותשובות זה הוא יוצא דופן וייחודי בספרות ההלכה משום שהרב המחבר ענה על השאלות שלפניו בעזרת "שאלת חלום" – מצב שבו אדם נענה לשאלותיו ביום בחלום במשך הלילה. השימוש בשאלת חלום כדי להכריע בסוגיה הלכתית יוצא דופן בספרות ההלכה שהעיון השכלי והמסורת הם הכלים הכמעט בלעדיים שבאמצעותם מוכרעות בה השאלות. 
על אף שתשובות שו"ת זה ניתנו באמצעות 'שאלת חלום', הוא מצוטט לרוב בספרות שלאחריו, והרדב"ז, מגדולי וחשובי האחרונים מרבה לצטטו בתשובותיו, וכותב כי ר' יעקב ממרויש זכה לחלומותיו "על ידי התבודדות ותפילה והזכרת שמות".
למרות היותו של נושא פסיקת ההלכה על־פי רוח הקודש או על־פי נבואה שנוי במחלוקת, אף חכם לא טען אי־פעם שלר' יעקב ממרויש לא הייתה התגלות ברוח הקודש של תשובות לשאלותיו, אלא היו שאמרו שאסור לפסוק הלכה על־פיה. 
אגב, יש לומר שגם ר' יעקב ממרויש לא היה מעלה בדעתו לטעון שפסקיו הם בגדר נבואה, שכן ידוע שאין הנבואה שורה אלא בארץ ישראל בזמן שרוב עם ישראל יושב בארצו במצב של עצמאות מדינית, כפי שניסחו זאת הרמב"ם ורבי יהודה הלוי.
הרב ראובן מרגליות ההדיר והוציא ב-1926 את החיבור (לבוב, תרפ"ו ומהדורה ב' בתרפ"ט, מהדורה מורחבת: ירושלים, מוסד הרב קוק תשי"ז), כאשר הוא מקדים לו סקירה ארוכה וממצה של השתלשלות הדיון אודות פסיקת הלכה על־פי חלומות נבואה ורוח הקודש, מן המשנה והתלמוד ועד ימינו אלה.

תפילין של רש"י ור"ת

תשובה מפורסמת בשו"ת זה היא בשאלת המחלוקת בין רש"י ורבנו תם על סדר הפרשיות שבתפילין:
ועוד שאלתי על סדר פרשיות שבתפלין וכך הייתה שאלתי: אנא המלך הגדול הגבור והנורא חכם הרזים מגלה נסתרות מגיד נעלמות שומר הברית והחסד, הגדל נא חסדך עמנו היום וצוה למלאכיך הקדושים להודיעני את אשר נסתפקנו בסדר פרשיות של תפלין. כי יש מהחכמים האומרים הויות באמצע ואם החליף פסולות, ויש מחכמים האומרים הויות כסדרן ואם החליף פסולות ועתה מלך מלכים צוה למלאכיך הקדושים להודיעני הלכה כדברי מי, ודברי מי אתה מחבב? והשיבו: אלו ואלו דברי אלהים חיים וכמחלוקת למטה כך מחלוקת למעלה. הקב"ה אומר הויות באמצע וכל פמליא של מעלה אומרים הויות כסדרן..
— שו"ת מן השמים, מהדורת הרב ראובן מרגליות, סימן ג'
כמו כן שואל המחבר על קץ הגאולה, ולא עונים לו דבר.
מרקו פיינגולד

ביוגרפיה

מרקו פיינגולד נולד בבסטרצבניה/נויזול שבאוסטריה-הונגריה, היום באנסקה ביסטריצה שבסלובקיה. הוא גדל ברובע לאופולדשטאט  של וינה. לאחר שהחל להתמחות בעסקים, מצא עבודה בווינה. לאחר שהפך למובטל עבר עם אחיו, ארנסט, לאיטליה. בשנת 1938, זמן קצר לאחר האנשלוס, נעצר בווינה במהלך ביקור קצר שם. תחילה נמלט לפראג, גורש כפליט חסר אזרחות לפולין וחזר לפראג עם תעודות מזויפות. בעקבות פעילות אנטי-נאצית נעצר  שוב עם אחיו במאי 1939 וגורש לבסוף למחנה הריכוז אושוויץ. הוא נכלא גם במחנות הריכוז נוינגמה ודכאו, ולבסוף במחנה הריכוז בוכנוואלד ב-1941, שם שהה עד לשחרורו בשנת 1945.
הוא עבר לזלצבורג באופן לא מתוכנן ונשאר לגור שם. בשנים 1945–1948 עזר לניצולים יהודים שגרו במחנות עקורים בזלצבורג, וארגן, יחד עם תנועת הבריחה, את עלייתם של יהודים ממזרח אירופה וממרכז אירופה לארץ ישראל המנדטורית.
בשנת 1948 רכש חנות אופנה. באותה תקופה היה בתחילה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SPÖ), אך בהמשך עזב את המפלגה בשל נטייתה האנטישמית שהושפעה על ידי קרל רנר וברונו קרייסקי. עם זאת, לימים הפך לחבר כבוד.
כאחד העדים הוותיקים, ציין פיינגולד בתקשורת בשנת 2013 וב-2018 את תמיכתו של קרל רנר באנשלוס ובאנטישמיות. פיינגולד גם מתח ביקורת על הסוציאל-דמוקרטים בהקשר זה, ואמר כי לאחר 1945, לאחר תלונה של מזכיר המפלגה של ה-SPÖ, הוא נרדף במילים "Saujud, verschwind!" ("יהודי מלוכלך, הסתלק!").
בין 1946 ל-1947 היה פיינגולד למשך זמן קצר נשיא הקהילה היהודית בזלצבורג. זמן קצר לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1977, הוא הפך לסגן נשיא, ובשנת 1979 שוב לנשיא הקהילה היהודית. לאחר פרישתו נשא הרצאות רבות על זמנו במחנות ריכוז, השואה והיהדות.
בשנת 1993 יצא לאור ספרו Ein ewiges Dennoch. 125 Jahre Juden in Salzburg ("עדיין נצחי: 125 שנות יהודים בזלצבורג").

בשנת 2000 יצא לאור ספרו Wer einmal gestorben ist, dem tut nichts mehr weh: Eine Überlebensgeschichte ("מי שמת לא ייפגע יותר: סיפור הישרדות").
היה נשוי פעמיים. נפטר ב-19 בספטמבר 2019, בגיל 106.
מקס בלכר

חייו

מקס (קראו לו גם "מרצ'ל" Marcel) נולד בבוטושאן, רומניה לאב, לאזאר בלכר, שהיה בעליו האמיד של בית חרושת לזכוכית. הוא למד רפואה בפריז, אך הפסיק בגלל מחלתו, שחפת של חוט השדרה. הוא אושפז בכמה מקומות מרפא, בצרפת, בשווייץ וברומניה, אך מחלתו באותה תקופה הייתה חשוכת מרפא והוא נפטר ברומן.
כתיבתו של בלכר הייתה אוטוביוגרפית במידה רבה.
בנוסף להיותו סופר הוא היה גם לדמות ספרותית, כי מיכאיל סבסטיאן נתן ביטוי רב לדמותו בספרו "יומן".
פולקה

פולקה הוא ריקוד שמוצאו בפולין. הריקוד הומצא באזור הכפרי בשנות השלושים של המאה ה-19. השם נובע מהשפה הצ'כית בה "פולקה" פירושו "חצי", זאת עקב הצעדים הקטנים המאפיינים ריקוד זה, קרי "חצי צעד".
הריקוד העממי התפרסם מאוד והגיע במהרה לסלונים של אירופה המערבית ולאמריקה בהופכו מריקוד עם לריקוד סלוני. הריקוד שולב גם ביצירות מוזיקה קלאסית בעיקר על ידי סמטנה שהכניס פולקות לאופרה שלו "הכלה המכורה".
מבחינה מוזיקלית לפולקה יש משקל זוגי וטמפו מהיר. קיימת גם פולקה-מזורקה שבה המשקל הוא משולש עם דגש על התו השלישי.
איילון (להקה)

איילון הייתה להקה ישראלית מצליחה שפעלה במסגרת הפלמ"ח (מעין להקה צבאית) עוד לפני הקמת המדינה.
חברי הלהקה היו  יהודית קניגסברג, חיים פולני, מאיר הוברמן, מאיר ינאי, מרדכי ירון, יוסף גת (ויינשטיין), נגן מפוחית הפה שמואל גוגול והאקורדיוניסטים יעקב סגל וגד מן.
הלהקה העלתה שתי תוכניות והתפרקה במרץ 1950, עם שחרור חבריה מצה"ל.
בשנת 1953 התגבשה מחדש כרביעייה. חברי ההרכב האזרחי היו מרדכי ירון, גד מן, ברוך נדב וחיים פולני (שלאחר מכן הוחלף באיתן לב).
הלהקה קיימה הופעות רבות בישראל (ומעט גם בארצות הברית). רבים משיריה היו סאטיריים. עד פירוקה בשנת 1960 הוציאה הלהקה שני אלבומים. האלבום הראשון אשר יצא בשנת 1957 נקרא "בקיצור ולעניין". האלבום השני "ניו יורק - תל אביב" (1959) כלל, בין היתר, את השירים "שיר הפלאפל", "טרנטה דה-לוקס" ו"דוגמניות".
בירה הרצל

פרסים

בשנת 2014 זכתה בירה ניסיונית של המבשלה במדליית זהב מטעם "Global craft beer award"]. בנוסף זכתה אמברגו במדליית כסף].
זאב חבצלת

זאב חבצלת (17 בנובמבר 1922 – 3 באפריל 1962) היה מלחין, פזמונאי, רקדן, מרקיד, כוריאוגרף, מורה ובמאי קולנוע ישראלי.

ביוגרפיה

חבצלת נולד בשנת 1922 בעזה, שם הייתה קהילה יהודית קטנה. אביו עבד בסניף הדואר המנדטורי בעיר. במאורעות תרפ"ט נאלצו היהודים להימלט מהעיר בחסות הצבא הבריטי, ומשפחתו התיישבה בתל אביב. לאחר מות אמו ב-1938 עבר לבית הספר המחוזי בגבעת השלושה שם התבלט במגוון כישרונותיו: ציור, כתיבת שירים, בימוי, מוזיקה מדע, טבע וחברה.
הוא היה פעיל בתנועת השומר הצעיר והצטרף להכשרה בקיבוץ בית אלפא, ומשם נשלח ללמוד הוראת בוטניקה וזואולוגיה בסמינר הקיבוצים. בתקופה זו החל להתעניין בריקודי עם, ולמד אצל גרטרוד קראוס וגורית קדמן.
הוא השתתף כמנהל אמנותי בפסטיבלי הנוער הדמוקרטי בבודפשט, בוקרשט, ורשה ומוסקבה.
בקיבוץ עסק בהוראה ובחקלאות. במלחמת העצמאות השתתף בהגנה על דגניה.
לאחר המלחמה התמנה לקצין התרבות של הנח"ל ובתפקידו זה יזם והקים את להקת הנח"ל ואף כתב והלחין שירים לתוכניתה הראשונה, מהם התפרסמו: "שיר המ"מ" ("מי משחיז מגל וחרב") ו-"ניאחז בכל משלט".
ב-1958 נסע ללמוד קולנוע באיטליה והיה עוזר במאי תחת פדריקו פליני, רוברטו רוסליני וויטוריו דה סיקה. לאחר שנתיים חזר ארצה וביים מספר סרטונים קצרים.
הוא הספיק לביים סרט באורך מלא: "חבורה שכזאת" (1962) לפי ספרו של ישראל ויסלר (פוצ'ו), עם שלל שחקנים כמו בומבה צור, יוסי בנאי, גילה אלמגור, אילי גורליצקי, עודד תאומי, גדעון זינגר ועוד. בראשית אפריל 1962, זמן קצר לפני הקרנת הבכורה, נהרג חבצלת כאשר הטרקטור עליו עבד בשדות בית אלפא התהפך עליו והרגו.
הסרט זכה להצלחה רבה.
תקליטור משיריו יצא בהפקת העמותה למורשת הזמר העברי. על שיריו המוכרים נמנים "אשכולית", "לאן נושבת הרוח" ו-"הורה אגדתי".
חבצלת הותיר את אלמנתו ושלושה בנים: יובל חבצלת (שהיה האקורדיוניסט של להקת הנח"ל, ד"ר גלעד חבצלת (רופא ילדים) ונדב.

אלמנתו, עמליה חבצלת-פירסטנברג, הייתה מחנכת במוסד החינוכי גלבוע ויועצת בשירות הפסיכולוגי החינוכי בתחנת העמקים של מועצה אזורית הגלבוע. נישאה בשנית, לשמואל ("פיסקה") פירסטנברג, המפיק חבר קיבוץ יקום וממייסדי "צוותא" (ואביה של העיתונאית יעל גבירץ).
ליבהר

היסטוריה

חברת ליבהר נוסדה בשנת 1949 בעיירה קירכדורף בבאדן וירטמברג אשר בגרמניה על ידי הנס ליבהר כחברה משפחתית לציוד בנייה. המוצר הראשון של החברה היה עגורן נייד (TK-10) אשר היה ידוע בקלות הפירוק וההרכבה שלו. נכון לשנת 2011 החברה נמצאת עדיין בבעלות משפחתית מלאה, ומנוהלת על ידי הדור השני של המשפחה, איזולדה ליבהר וווילי ליבהר. 
קבוצת ליבהר מחולקת ליחידות שונות בתוך החברה, אשר ניתנות לניהול יעיל וקל יותר. ניהול התפעול של ייצור המוצרים ומכירותיהם הם באחריות מלאה של החטיבה העוסקת בהם.

מוצרים

חברת ליבהר מייצרת מגוון רחב של מוצרים כגון: עגורנים ניידים ומגדליים, ציוד לנמלים, צמ"ה - מוצרי כרייה, חציבה, וחפירה מהגדולים בעולם, בכללם דחפורים, מעמיסים אופניים, מחפרים, טרקטורים, מפלסות, ציוד בנייה, ציוד סלילת כבישים, משאיות עפר, משאיות מכרות גדולות, ומשאיות מערבלי בטון. כמו כן החברה מייצרת חלקי מטוסים ומהווה ספק עיקרי של חלקי מטוסים לאיירבוס. בנוסף, חברת ליבהר מייצרת מכונות תעשייתיות, כלי חיתוך תעשייתיים, כלי עבודה כגון מקדחים, ומכשירי חשמל ביתיים כגון מקררים ומקפיאים.
מוצרי החברה נרכשו על ידי חברת מנופי אבי ומופעלים בישראל.
ג'וזפה ג'וסטי

ג'וזפה ג'וסטי (באיטלקית: Giuseppe Giusti;‏ 12 במאי 1809 - 31 במאי 1850) היה משורר איטלקי.

קורות חיים

ג'וסטי נולד בעיירה מונסומאנה טרמה שבנפת פיסטויה, טוסקנה. אביו היה איש עשיר וחובב תרבות, שלימד אותו מוזיקה מילדותו. בהמשך הופקד על חינוכו כומר קפדן מהכפר הסמוך. בגיל 12 ג'וסטי נשלח לבית ספר בפירנצה, ואחר כך לפיסטויה וללוקה. בתקופה זו כתב את שיריו הראשונים.
ב-1826 למד משפטים בפיזה; הוא שנא את המקצוע, וסיים את לימודיו לאחר שמונה שנים במקום ארבע. עם זאת, הוא נהנה מהחיים בפיזה, התהולל ולמד להכיר את העולם בעיר הגדולה, ואת קשיי היומיום שהיו מנת חלקם של אנשיה בעקבות מדיניות החוקים והמיסים. נושאים אלו השפיעו עליו ושימשו אותו בהמשך בסאטירה שיצר. ב-1832 פרסם את שירו "La Ghigliottina" (הגיליוטינה), והחל בהדרגה להיות מוכר בקרב מספר משוררים בני תקופתו. 
ב-1834 סיים את לימודי המשפטים ועבר לפירנצה, שם החל לעבוד בתחום ובמקביל ליהנות מהחיים בעיר. הוא התאהב באישה שדחתה את אהבתו, ובעקבות זאת כתב חלק משירי הסאטירה הטובים ביותר שלו. שיריו עברו מפה לאוזן והוא התפרסם בהדרגה. הוא פרסם את מקבץ שיריו הראשון בהיקף מצומצם בלוגאנו, ומקבץ נוסף פורסם בבסטיה, אך "הגיליוטינה" נותר שירו הידוע והטוב ביותר.
בשל הסאטירה שלו נתפס ג'וסטי בחיוב כמי שמשמיע את קולו כנגד הממשל. הוא התיידד עם הפוליטיקאי מרקיז ג'ינו קאפוני, ואף התגורר בארמונו בשנות חייו האחרונות, עד מותו שם ב-1850. לאחר מותו פרסם קאפוני מקבץ נוסף משיריו. 
שיריו של ג'וסטי פורסמו מחדש במהדורות שונות לאחר מותו. הם תורגמו למספר שפות, בהן גרמנית ואנגלית. ב-1884 פורסמה באנגלית ביוגרפיה על חייו, "The Tuscan Poet Giuseppe Giusti, and his times", מאת סוזן הורנר.
פאבל הראשון, קיסר רוסיה

ילדותו

פאבל נולד ב-1 באוקטובר 1754 לנסיכה יקטרינה, אשת יורש העצר ולימים יקטרינה הגדולה, קיסרית רוסיה. הגרסה הרשמית טענה כי אביו היה בעלה של יקטרינה, פיוטר השלישי, קיסר רוסיה, אך ישנן סברות כי אביו האמיתי של פאבל היה מאהבה של יקתרינה, סרגיי סלטיקוב. כבר מגיל צעיר התגלו בינו לבין אמו מחלוקות ואף שנאה. פאבל מעולם לא סלח על אחריותה לרצח אביו ואף חשש שהיא תרצח אותו - הוא אף האשים אותה בפומבי שהיא ערבבה שברי זכוכית באוכל שהוגש לו.
במשך תקופה ארוכה ניקיטה פנין היה המחנך של פאבל. היחסים בין פאבל ומחנכו היו קרובים מאוד גם כאשר פאבל התבגר. בהשפעת מחנכו פאבל היה תומך של התקרבות רוסיה לפרוסיה. לאחר מות אביו בשנת 1762, מונה פאבל לדוכס הולשטיין-גוטורפ. בשנת 1773 נחתמה אמנת צארסקויה סלו, ולפיה אוחדו נחלות שלזוויג-הולשטיין תחת כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק, ואילו פאבל מונה לרוזן אולדנבורג. בדצמבר אותה שנה מסר פאבל על פי בקשת אמו את רוזנות אולדנבורג לפרידריך אוגוסט, בישוף ליבק, שהיה אף הוא נצר לבית הולשטיין-גוטורפ.
בשנת 1773 פאבל התחתן עם וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטט (קיבלה את השם נטליה אלכסייבנה כשהוטבלה לנצרות האורתודוקסית), אך הנישואין לא נמשכו זמן רב - הנסיכה מתה במהלך לידה, ובשנת 1776 פאבל התחתן בשנית - עם סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, אשר קיבלה את השם האורתודוקסי "מריה פיודורובנה".
בשנת 1777, יקטרינה, אשר הייתה נחושה בדעתה להרחיק את בנה הסורר מהבירה ומהפוליטיקה - ולבסוף מכס המלכות, נתנה לו את אחוזת פאבלובסק, מרחק של כמה קילומטרים מהבירה סנקט פטרבורג. בשנת 1783 היא הוסיפה עליה את אחוזת גטצ'ינה, שבה הותר לפאבל להחזיק חטיבת חיילים משלו, שאותם הוא אימן לפי השיטה הפרוסית הנוקשה, שהייתה חביבה עליו.

העלייה לשלטון

ב-5 בנובמבר 1796 יקטרינה לקתה באירוע מוחי ומתה ביום שלמחרת. מעשהו הראשון של פאבל היה השמדת צוואתה, שבה, ככל הנראה, נכתב כי היא מורישה את השלטון לבנו הבכור של פאבל, אלכסנדר (לפי החוק הרוסי דאז, הקיסר היה בוחר לעצמו את היורש). לאחר מכן עשה כל דבר שאמו הייתה מתנגדת לו: הגביל את זכותם של האצילים להעביד את הצמיתים שלהם, שחרר מהכלא אסירים פוליטיים, כדוגמת אלכסנדר ראדישצ'ב וניקולאי נוביקוב, ביטל את המסע המתוכנן כנגד פרס והתנגד בתוקף להשפעה צרפתית על רוסיה.

מדיניות חוץ

במדיניות החוץ שלו, היה פאבל הפכפך מאוד, ונע בין צרפת לבריטניה. כך, בשנת 1798 הוא הצטרף לקואליציה האנטי צרפתית השנייה ושלח את סובורוב לאיטליה ואת אושקוב לים התיכון; אבל ב-1801 הוא שינה את דעתו בן-רגע, חתם על הסכם שלום עם צרפת ופנה כנגד בריטניה, ואף תכנן פלישה ימית עם הצרפתים לבריטניה גופא ומסע צבאי להודו.
בשני המקרים נראה כי פאבל פעל בניגוד לאינטרס הלאומי של רוסיה ולפי גחמותיו הפרטיות: הוא רצה להילחם בצרפתים כדי להגן על האבירים של המסדר הסובירני הצבאי של מלטה (אשר בחרו אותו ל"מורה הגדול" שלהם), ואחר-כך פנה כנגד האנגלים מאותה סיבה עצמה - בשנת 1801 הם כבשו את האי מלטה, מעוזם של ההוספיטלרים.

הרצח

מדיניות הפנים של פאבל, אשר כללה מתן זכויות נוספות לצמיתים, מלחמה בכל השפעה צרפתית באשר היא ורפורמה של הצבא לפי השיטה הפרוסית, שבגללה הוא פיטר יותר מ-300 קצינים בכירים, עוררו את חמתם של האצילים. ב-23 במרץ (11 במרץ לפי הלוח היוליאני) 1801 נרצח פאבל בחדר השינה שלו, בטירת מיכאילובסקי שבסנקט פטרבורג, על ידי חבורת קושרים שבראשם הרוזן בניגסן, אשר ניסו להכריח אותו לחתום על כתב-התפטרות מהכס. בנו, אלכסנדר הראשון, ירש אותו.