לינדון ג'ונסון

שנותיו הראשונות

לינדון ביינס ג'ונסון נולד ב-27 באוגוסט 1908, בסטונוול שבטקסס, עיירה קטנה הקרובה לאוסטין, בבית חווה קטן, כבן הבכור למשפחה בת חמישה ילדים. אביו היה סמואל איליי ג'ונסון (1877–1937), ואמו הייתה רבקה ביינס (1881–1958). היה לו אח אחד, סם יוסטון (1914–1978), ושלוש אחיות: רבקה (1910–1978), ג'וזפה (1912–1961) ולוסיה (1916-97). העיירה ליד החווה, ג'ונסון סיטי, נקראה על שם בן דודו, ג'יימס פולק ג'ונסון. מוצאו הוא אנגלי, סקוטי וגרמני. אמו הייתה צאצאית של ג'ורג' וושינגטון ביינס, כומר בפטיסטי, שהיה נשיא אוניברסיטה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
שני סביו ואביו היו נציגים בבית הנבחרים של טקסס. סבו של ג'ונסון, סמואל, היה נוצרי בפטיסט שהחשיב את היהודים כעם הנבחר, ודבר זה השפיע על עיצוב יחסו האוהד של ג'ונסון ליהודים.
ג'ונסון היה נער מגושם ופטפטן, והוא נבחר לנשיא השכבה כשהיה בן 17. הוא סיים את לימודיו בתיכון של ג'ונסון סיטי (שבעתיד ייקרא על שמו) ב-1924. בבית ספרו השתתף בשיעורי נאום, דיונים ובייסבול. בגיל חמש עשרה, היה הצעיר בכיתתו והצעיר ביותר שסיים את לימודיו בבית הספר. וחודשים אחדים לאחר מכן עבר להתגורר בקליפורניה, נוכח לחציהם של הוריו שימשיך ללימודים אקדמיים, שם לקח קורס הנדרש כדי להתקבל ללימודים באוניברסיטה. ג'ונסון פרנס את עצמו בעזרת קטיף ענבים. ב-1926 החל ללמוד באוניברסיטת המורים של דרום מערב מדינת טקסס (שלימים תיקרא אוניברסיטת המדינה של טקסס), שהיה סמינר המיועד להכשיר מורים לעבודה. בעת לימודיו לקח חלק בעימותים ובפוליטיקה של קמפוס האוניברסיטה, וערך את עיתון המקום הנקרא "The College Star". ימיו באוניברסיטה חידדו את כושר השכנוע והארגון הפוליטי שלו. ג'ונסון טען שסולק מבית ספרו.
במשך תשעה חודשים, משנת 1928 ועד 1929, לקח הפסקה מלימודיו האקדמיים על מנת ללמד ילדים שמוצאם ממקסיקו בבית ספר מופרד המיועד להם, הממוקם בדרום טקסס, במרחק של 140 קילומטרים מסן אנטוניו. עבודתו עזרה לו לצבור מימון להמשך הלימודים, שאותם השלים ב-1930. בהמשך החל לעבוד כמורה בבית ספר. תחילה לימד בעיירה קטנה בשם פירסל, ולאחר מכן העביר במשך שנתיים שיעורים בנשיאת נאומים ועריכת דיונים בבית ספר תיכון ביוסטון.
ב-1965, כשחזר לבית הספר לאחר חתימה על חוק ההשכלה הגבוהה, טען ג'ונסון שלעולם לא יישכח את הכאב שחש כשהבין שהמכללות היו סגורות לילדים העניים. הוא טען שהאומה לא תוכל לנוח עד שדלת הידע תיפתח לכל אמריקני.

קריירה פוליטית מוקדמת

לאחר שלימד ביוסטון, נכנס ג'ונסון לפוליטיקה. ב-1930 לקח חלק במסע הבחירות של חבר בסנאט המדינתי של טקסס לקונגרס של ארצות הברית. אותו סנאטור המליץ עליו לחבר בית הנבחרים הדמוקרט ריצ'רד קלברג, שמינה את ג'ונסון למזכיר לשכתו. שם נבחר לעמוד בראש קבוצת "הקונגרס הקטן", המורכבת מעוזרים חקיקתיים, ודרכה עבד עם חברי קונגרס, עיתונים ושתדלנים. עמיתיו של ג'ונסון כללו במהרה את עוזריו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, וכן של העמית הטקסני, סגן הנשיא ג'ון גארנר.
ג'ונסון התחתן עם קלאודיה אלטה טיילור, שנודעה בשם "ליידי בירד", ב-17 בנובמבר 1934 בטקסס. חתונה זאת התקיימה לאחר שלמד חודשים אחדים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון. נולדו להם שתי בנות: לינדה בירד ב-1944 ולוסי ביינס ב-1947. כל בני משפחתו של ג'ונסון החזיקו בראשי התיבות "LBJ", אפילו כלבו, ליטל ביגל. את ראשי התיבות חקק על כל מקום בחווה שלו.
ב-1935, מונה ג'ונסון לעמוד בראש מנהל הנוער הלאומי של טקסס, תפקיד שבמסגרתו פעל להגביר את אפשרויות החינוך והתעסוקה של בני נוער ואנשים צעירים. שנתיים לאחר מכן התפטר על מנת להתמודד לקונגרס. ג'ונסון, שנודע כבוס קשוח לאורך הקריירה שלו, דרש לעיתים ימי עבודה ארוכים וכן עבודה בסופי השבוע. הוא תואר על ידי חברים, עמיתים מן הפוליטיקה והיסטוריונים כבעל תאווה חריגה לכוח ולשליטה.

בית הנבחרים (1937-1940)

ב-1937 התמודד בהצלחה ג'ונסון בבחירות מיוחדות שנערכו לייצוג המחוז העשירי של טקסס בבית הנבחרים, אשר כיסה את אוסטין ופרבריה. הוא ניהל קמפיין המבוסס על תוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לצד סיוע מאשתו. ג'ונסון שירת בבית הנבחרים מה-10 באפריל באותה השנה ועד ל-3 בינואר 1949. הנשיא רוזוולט מצא כי ג'ונסון היה בן בריתו ואיש אמונו בכל הקשור לשיתוף מידע, בפרט באשר לנושאים המקיפים את הפוליטיקה הפנימית של טקסס (מבצע טקסס), וכן באשר לתככיהם של יושב ראש בית הנבחרים סם רייברן וסגן הנשיא ג'ון גרנר, אשר הגיעו שניהם מטקסס גם כן. בעת כהונתו שירת כחבר בוועדה לענייני חיל הים של ארצות הברית. הוא עבד לצורך חיבור האזורים הכפריים לרשת החשמל ולמען מחוזו. ג'ונסון סידר פרויקטים מיוחדים ליזמים שהכיר, כמו האחים בראון, שמימנו אותו לאחר מכן בקריירה. ב-1941, ניסה להתמודד על המועמדות הדמוקרטית לסנאט. הוא התמודד מול מושל טקסס, איש העסקים ושדרן הרדיו וילברט או'דניאל. ג'ונסון הפסיד בהפרש זעום במערכת הבחירות המקדימות, וכך גם את המושב בסנאט, שכן טקסס הייתה מדינה שבה המפלגה הדמוקרטית שלטה. יריבו השיג 175,590 קולות (30.49%) וג'ונסון השיג 174,279 (30.26%).

שירות המילואים של הצי (1940-1964)

ג'ונסון מונה ללוטננט קומנדר בשירות המילואים של הצי של ארצות הברית ב-21 ביוני 1940. כשעוד כיהן בקונגרס, נקרא לשירות פעיל שלושה ימים לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור בדצמבר 1941. הוא קיבל פקודות להתייצב במשרד האחראי על הצי בוושינגטון לצורך הדרכה ואימונים. לאחר האימונים, ביקש מתת-מזכיר הצי ג'יימס פורסטל תפקיד קרבי. במקום זאת, נשלח לפקח על פעולות המספנות בטקסס ובחוף המערבי. באביב 1942, כשרצה הנשיא רוזוולט לקבל דיווחים בנוגע למצב בדרום מערב האוקיינוס השקט, הוא הרגיש שיש למנות לכך בעל ברית פוליטי אמין. פורסטל הציע את ג'ונסון לתפקיד.
ג'ונסון דיווח לגנרל דאגלס מקארתור באוסטרליה. ג'ונסון ושני קצינים נסעו לבסיס צבאי, שעליו הוטלה המשימה להפציץ את בסיס הטיסה היפני בלאה, גינאה החדשה. שותפו של ג'ונסון לחדר היה לוטננט משנה בצבא שהטיס מטוס מסוג B-17 מבצר מעופף. ב-9 ביוני 1942, התנדב ג'ונסון לתפקד כמשקיף עבור המשימה להפצצת בסיס האוויר שאליה יצא שותפו לחדר. במשימה, יורט המטוס של שותפו לחדר. בנוגע למטוס עליו היה ג'ונסון, הוא טען שהמטוס הותקף ונאלץ לשוב על עקבותיו תחת אש, אולם אחרים טענו שהמטוס שב על עקבותיו לפני שפגש באויב עקב בעיות בגנרטור. מטוסים אחרים שהמשיכו נורו בזמן שמטוסו של ג'ונסון נחת בבסיס הטיסה. מקארתור המליץ להעניק לג'ונסון את כוכב הכסף, אות העיטור השלישי בחשיבותו בצבא. לאחר אישור מצד הצבא, הוא העניק לג'ונסון את העיטור באופן אישי.
ג'ונסון, שהשתמש במצלמה, דיווח לרוזוולט, למפקדי הצי ולקונגרס בנוגע לתנאי השירות. הוא טען שדרום מערב האוקיינוס השקט זקוק ליותר משאבים. הוא טען, לדוגמה, שהמטוסים במצב רע. הוא דרש עוד 6,800 חיילים והכין תוכנית בת שנים עשר שלבים לשדרוג המאמץ. הקונגרס מינה אותו לאחראי על ועדה מיוחדת לנושאי חיל הים, עם משימה דומה לוועדת טרומן בסנאט, חקירת חוסר יעילות. הוא חשף את חוסר היעילות שפגע במלחמה הימית ודרש מהאדמירלים לפעול. הוא הציע חוק שנועד לגייס עובדי מספנה שנעדרו מעבודתם יותר מדי זמן, אולם איגודי העובדים חסמו את החוק. הוא שוחרר משירות פעיל ב-17 ביולי 1942. הוא קודם לתפקיד מפקד ב-19 באוקטובר 1949 (החל מ-2 ביוני 1948). הוא התפטר משירות המילואים ב-18 בינואר 1964.

הבחירות של 1948

עיקר המחלוקת בבחירתו של ג'ונסון לסנאט קדמה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, כשגבר על המושל הפופולרי של טקסס קוק סטיבנסון. ג'ונסון גייס כספים ומשך קהל לאספות בחירות אליהן הגיע במסוק שכור. הוא זכה לתמיכת השמרנים בכך שתמך בחוק טאפט-הארטלי (שהגביל את איגודי העובדים) וביקר את איגודי העובדים. סטיבנסון הגיע למקום הראשון, אולם לא השיג רוב. לכן נערך סיבוב שני בו השקיע ג'ונסון מאמץ רב אף יותר.
תוצאות הבחירות היו צמודות מאוד – ג'ונסון ניצח בהפרש של 87 קולות לאחר שהוועדה הדמוקרטית המקומית המרכזית ספרה את הקולות. הועלו טענות רבות לגבי זיוף קולות בבחירות אלו. שמו של מנהל הקמפיין של ג'ונסון נקשר לאחד המחוזות, בו נמנו בדיוק בדקות האחרונות של ההצבעה 202 קולות, שבאופן מעורר חשד נכתבו באותו עט וכתב יד וסודרו לפי סדר הא"ב. חלק מהמצביעים התעקשו שלא הצביעו באותו היום. הוועדה אישרה את מועמדותו של ג'ונסון בהפרש של קול אחד.
הוועדה הדמוקרטית המקומית תמכה בג'ונסון בערעוריו של סטיבנסון בבית המשפט, ובבחירות הכלליות ב-1948, נבחר ג'ונסון לסנאט, לאחר שהביס את יריבו הרפובליקני ג'ק פורטר ברוב גדול, עם תוצאה מוכפלת מיריבו. בוושינגטון די. סי. ובקונגרס זכה ג'ונסון לכינוי "Landslide Lyndon", "לינדון ניצחון ענק", בלשון סגי נהור, עקב ניצחונו הדחוק בבחירות המקדימות מוחץ על יריבו. הוא בשמחה, לצד התעלמותו מביקורות, אימץ את הכינוי.

סנאטור טירון ומצליף הרוב

כסנאטור, נודע ג'ונסון על חיזוריו אחר סנאטורים ותיקים, ובפרט אחר הסנאטור ריצ'רד ראסל מג'ורג'יה, מנהיג הסנאטורים הדרומיים, ונטען כי היה הסנאטור העוצמתי ביותר בסנאט. ג'ונסון היה בן טיפוחיו של ראסל, ובתמיכתו התמנה למנהיג המפלגה הדמוקרטית בסנאט.
ג'ונסון מונה לוועדת השירות הצבאי בסנאט, ולאחר מכן הקים ועדת משנה לחקירת המוכנות הצבאית. הוא חקר את היעילות בצבא ודרש להשלים את פעולות ממשל טרומן כנגד המוסדות הלא יעילים. הוא זכה לכותרות רבות, והדו"חות שפרסם זכו לתמיכה פה אחד בסנאט. ג'ונסון השתמש בהשפעתו בסנאט כדי להשיג רישיון שידור מרשות התקשורת הפדרלית על שם אשתו. לאחר הבחירות ב-1950, נבחר ג'ונסון להיות מצליף הרוב בסנאט ב-1951, תפקיד בו שירת עד 1953.

מנהיג הדמוקרטים בסנאט

לאחר הבחירות הכלליות ב-1952, זכו הרפובליקנים לרוב בקונגרס. הסנאטור בארי גולדווטר הביס את מנהיג הרוב הדמוקרטי. בינואר 1953 נבחר ג'ונסון למנהיג המיעוט הדמוקרטי בסנאט, והיה לסנאטור הטרי ביותר המתמנה לעמדה זו. אחת מפעולותיו הראשונות הייתה לבטל את שיטת הסניוריטי לבחירת הממונים לוועדות בסנאט, פרט ליושבי הראש. לאחר ניצחון הדמוקרטים בבחירות ב-1954 והשגת השליטה בשני בתי הנבחרים, הפך למנהיג הרוב בסנאט. ג'ונסון קבע לוחות זמנים לחקיקה ועזר להעביר את החוקים הדמוקרטיים. ג'ונסון הוביל קו מתון של שיתוף פעולה עם הנשיא דווייט אייזנהאואר. ב-1957 היה ג'ונסון היה ממנהיגי המאבק להעברת חוק זכויות האזרח, שהיה חוק זכויות האזרח הראשון שעבר בארצות הברית מזה שבעים שנה.
במהלך משבר סואץ, ניסה ג'ונסון למנוע מממשלת ארצות הברית לבקר את הפלישה הישראלית אל חצי האי סיני. ג'ונסון, כמו שאר המדינה, פחד מהאיום של שליטה סובייטית בחלל לאחר שיגור הלוויין המלאכותי הראשון, ספוטניק 1, והשתמש בהשפעתו כדי להעביר ב-1958 את חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי, שהוביל להקמת נאס"א.
ג'ונסון נחשב למנהיג הסנאט המשפיע ביותר בהיסטוריה. הוא היה מצוין באיסוף מידע. הוא ידע בדיוק במה תמך כל סנאטור, במה האמין, ומה היה צריך כדי להשיג את תמיכתו. לעיתים שלח סנאטורים לנסיעות לנאט"ו כדי שלא יצביעו נגד חוק שרצה להעביר. נדבך בולט בשליטתו בסנאט היה "הטיפול", שתואר כך: ג'ונסון דיבר עם המטרה שלו בבריכה בחווה שלו, במשרד, בחדר המעילים בסנאט או באולם הסנאט עצמו - בכל מקום בו מצא את הסנאטור. ג'ונסון תבע, האשים, שידל, התלהב, נזף, בכה, התלונן ואף איים. הוא הוציא מכיסיו סטטיסטיקות בנוגע לנושאים מסוימים והצליח לגרום לסנאטורים לתמוך בעמדתו.
ג'ונסון עישן שישים סיגריות ביום, וב-2 ביולי 1955, עבר התקף לב. הוא הפסיק לעשן כתוצאה מכך, וחזר לעשן רק אחרי שסיים את כהונתו כנשיא.

כהונתו

לאחר מערכת הבחירות, דאג ג'ונסון בנוגע למעמדו חסר ההשפעה, בדרך כלל, של סגן הנשיא, והתכונן לקבל סמכויות רחבות יותר. הוא רצה להעביר את סמכות מנהיג הרוב בסנאט לסגן הנשיא, כיוון שבמינויו לתפקיד היה גם לנשיא הסנאט, אולם הדמוקרטים התנגדו לכך נמרצות.
ג'ונסון ביקש להעלות את השפעתו ברשות המבצעת. הוא הגיש צו נשיאותי לחתימתו של קנדי, שהיה אמור להעניק לו "פיקוח כללי" על נושאים של ביטחון לאומי, ושהיה דורש מכל הסוכנויות הממשלתיות לשתף איתו פעולה. קנדי חתם על מסמך בלתי מחייב שביקש מג'ונסון "לבחון" מדיניות ביטחון לאומי. בנוסף סירב קנדי לבקשתו של ג'ונסון לקבל משרד ליד החדר הסגלגל, ולהעסיק אנשי מטה במשרה מלאה לסגן הנשיא. השפעתו גדלה ב-1961, כשמינה קנדי את שרה יוז, חברתו של ג'ונסון, לתפקיד שופטת ממשלתית.
התובע הכללי, רוברט קנדי, הוביל את ההתנגדות לג'ונסון בתוך הממשל. הוא ואנשיו לא הסתירו את סלידתם מג'ונסון והתנשאו מעליו.
קנדי הקפיד לשמור על ג'ונסון לצידו, הקפיד לעדכן אותו, ואירח אותו לעיתים קרובות בבית הלבן. הוא טען שג'ונסון מכיר כל כתב בוושינגטון ולכן אסור לגרום לו להתעצבן. במהלך כהונתו כסגן נשיא, ניתנו לו סמכויות מועטות וסמליות בעיקרן. בתקופה זו הוא ניצל את תפקידו כ"ראש הוועדה הנשיאותית לשוויון הזדמנויות בעבודה" לעבודה מרובה עם קהילות של שחורים ובני מיעוטים. ג'ונסון דחף את קנדי ליישם רפורמות בתחום זכויות אדם, וקידם את שוויון הזכויות לשחורים מהר יותר ובמידה רבה יותר מזו שהתכוון אליה קנדי. הייתה זאת אירוניה, בהתחשב בעובדה שג'ונסון נועד למשוך את השמרנים מהדרום, שהתנגדו לזכויות האזרח.
ג'ונסון מילא משימות דיפלומטיות שוליות, וכך נותר מעודכן בנושאים עולמיים. הוא היה חבר קבינט וחבר במועצה לביטחון לאומי. קנדי נתן לג'ונסון שליטה מלאה בכל הנושאים שקשורים לטקסס, והוא מונה ליושב ראש הוועדה הנשיאותית לענייני מדע.
קנדי גם מינה את ג'ונסון לכהן כיושב ראש המועצה הלאומית לחלל. הסובייטים ניצחו את ארצות הברית כששלחו טיסה מאוישת ראשונה לחלל באפריל 1961, וקנדי הפקיד בידי ג'ונסון את תכנון הפרויקט שיאפשר לארצות הברית לנצח את הסובייטים במירוץ לחלל. ג'ונסון המליץ להקציב משאבים לצורך משימה להנחתת אדם על הירח בשנות השישים. קנדי הקצה משאבים לתוכנית החלל.
באוגוסט 1963, נחקר בן טיפוחיו של ג'ונסון, בובי בייקר, מזכיר מנהיג הרוב בסנאט, באישומי שוחד והונאה פיננסית. נטען שהעביר גם כספים לג'ונסון. בייקר התפטר באוקטובר, וג'ונסון לא נחקר בפרשה. ההד השלילי גרם לתחושה שקנדי יחליף את ג'ונסון בבחירות של 1964. ב-31 באוקטובר 1963, טען קנדי שהוא מתכוון ומצפה שג'ונסון יתמודד איתו בשנה הבאה. למרות השנאה של רוברט קנדי לג'ונסון, גם הוא וגם ג'ון הבינו שג'ונסון חיוני עבור ניצחון המפלגה בדרום.

נשיאותו

ג'ונסון החל לכהן כנשיא ב-22 בנובמבר 1963, כשמונה לנשיאה ה-36 של ארצות הברית לאחר רציחתו של קנדי. הוא סיים את תפקידו ב-20 בינואר 1969. הוא היה סגן הנשיא במשך 1,036 ימים לפני מינויו לנשיא. הוא נבחר לכהונה מלאה בבחירות של 1964, כשניצח ברוב סוחף את הסנאטור מאריזונה שייצג את המפלגה הרפובליקנית, בארי גולדווטר. לאחר הבחירות של 1968, החליף אותו בתפקידו ריצ'רד ניקסון.
ג'ונסון הרחיב את תוכניות הניו דיל והחל בתוכנית "החברה הגדולה", סדרת תוכניות חקיקתיות שנועדו לסייע לעניים. ביניהן היו מדיקר ומדיקאייד, הגנה על זכויות האזרח, והשקעה ממשלתית בחינוך, אמנות, פיתוח עירוני, שירותים ציבוריים ומלחמה בעוני. הכלכלה הצומחת הובילה להצלחת התוכנית, ומיליון אמריקנים עלו מעל לקו העוני במהלך כהונתו. החקיקה בנושאי זכויות האזרח הובילה למניעת אפליה גזעית בבחירות, במוסדות ציבוריים, בדיור ובתעסוקה. העברת חוק ההגירה והאזרחות הובילה לשינוי מערכת ההגירה במדינה.
האהדה כלפי ג'ונסון צנחה כשנאלץ להתמודד עם נושאי חוץ. הוא ניסה לפעול לפי תורת הבלימה בווייטנאם, וקיווה למנוע את התפשטות הקומוניזם אל דרום מזרח אסיה במהלך המלחמה הקרה. מספר אנשי הצבא האמריקנים בווייטנאם גדל באופן דרמטי, מ-16,000 יועצים ב-1963, ל-550,000 לוחמים בתחילת 1968. חוסר ההצלחה במלחמה הוביל למחאה חריפה כנגד המלחמה באוניברסיטאות האמריקניות ובחו"ל. לאחר 1965, פרצו בכל קיץ מהומות בערים הגדולות, ושיעורי הפשיעה עלו, כשיריביו הפוליטיים דרשו "חוק וסדר". קואליציית הניו דיל התפרקה וג'ונסון איבד את בסיס תמיכתו. על אף שרצה בכהונה נוספת, הכריז ג'ונסון ב-31 במרץ 1968, שלא יתמודד שוב מטעם מפלגתו. כיום, בעקבות מדיניות הפנים שנקט, הוא נחשב לנשיא טוב.

מינויו לתפקיד

לאחר ההתנקשות בנשיא קנדי, הושבע ג'ונסון לנשיאות במקומו, רק שעתיים ושמונה דקות לאחר שנורה קנדי, ב-2:38 בצהריים, ב-22 בנובמבר 1963. הטקס נערך במטוס הנשיאותי אייר פורס 1 בשדה תעופה בדאלאס. תמונת השבעתו על המטוס הנשיאותי הייתה למפורסמת ביותר שצולמה אי פעם על מטוס זה. ג'ונסון הושבע בידי שרה יוז, השופטת המחוזית בטקסס. הייתה זאת הפעם היחידה שבה שופטת השביעה נשיא. ג'ונסון נשבע על ספר תנ"ך קתולי. לאחר מכן נישק את אשתו, שלאחר מכן לחצה את ידה של ג'קי קנדי ואמרה לה "כל העולם מתאבל על בעלך".
ג'ונסון התעקש להישבע מיד לתפקידו לאחר ההתנקשות כדי לספק יציבות למדינה והמשכיות למשטר. הוא והשירות החשאי, שלא ידעו אם המתנקש פעל לבד או כחלק מקנוניה, החליטו לחזור מיד אל וושינגטון. רבים טענו שג'ונסון נחפז לתפוס את השלטון.
חמישה ימים לאחר ההתנקשות, נאם בפני ועדה משותפת של הקונגרס ודרש שיתנו לו להמשיך במדיניות קנדי. הוא טען שרק העברת חוק זכויות האזרח, שעליו נלחם קנדי, תנציח את הנשיא המנוח. העצב על הרצח הוביל לתמיכה עצומה במאמצי החקיקה של ג'ונסון.
ב-29 בנובמבר, רק שבוע לאחר ההתנקשות בקנדי, הוציא ג'ונסון צו נשיאותי המורה על שינוי שם "המרכז לפעולות שיגור" של נאס"א ל"מרכז החלל על-שם ג'ון פיצג'רלד קנדי". עוד באותו היום, בתגובה לדרישת הציבור לתשובות ומספר גדול של תאוריות קשר בנושא, ומכיוון שהחשוד ברצח קנדי לי הארווי אוסוולד נרצח בעצמו זמן קצר לאחר מעצרו, הורה ג'ונסון על הקמת ועדה לצורך חקירת ההתנקשות, ועדת וורן, שבראשה עמד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן. מסקנות הוועדה היו כי הרוצח היה לי הארווי אוסוואלד וכי הוא פעל לבדו. מסקנות אלו היו נתונות למחלוקת ומעוררות פולמוס הנמשך עד היום.
ג'ונסון החל את כהונתו כנשיא עם כלכלה צומחת הנמצאת במצב טוב, עם שיעור אבטלה נמוך. לא היו לו מחלוקות מרכזיות עם מדינות בכירות ברחבי העולם, ועקב כך שאיפותיו הופנו לתחום הפנים בארצות הברית, ולאחר 1966, גם למלחמת וייטנאם.

סגן נשיא

ג'ונסון היה הנשיא האמריקאי האחרון שכיהן ללא סגן נשיא לצידו, מיום כניסתו לתפקיד עם רצח קנדי ועד 20 בינואר 1965 (425 ימים), אז הושבע סגן הנשיא הנבחר, יוברט האמפרי. גם קודמו הארי טרומן כיהן ללא סגן נשיא עד 1949. הסיבה הייתה חוקת ארצות הברית, שלא קבעה שום דרך למינוי סגן-נשיא, אם התפנתה משרה זו לפני תום הקדנציה. לאחר מכן תוקנה החוקה (התיקון ה-25) ונקבע כי במקרה של פינוי משרת סגן-הנשיא, ימנה הנשיא, באישור שני בתי הקונגרס, את סגן-הנשיא. בתקופה זאת היה יושב ראש בית הנבחרים, ג'ון מקורמיק, ליורשו של ג'ונסון.

מדיניות פנים

מבחינת מדיניות פנים היה ג'ונסון אחד הנשיאים המובילים בקידום זכויות האזרח ובחקיקה חברתית. בזמן כהונתו היה למפלגה הדמוקרטית רוב גדול בשני בתי הקונגרס, וג'ונסון הצליח להעביר חוקים שקידמו מאוד את מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות, והגדילו את מערכת הרווחה של המדינה. שאיפתו הייתה ל"חברה גדולה" של צדק ושוויון.
ג'ונסון העביר מינויים היסטוריים בכהונתו. ב-1967 מונה העורך דין החברתי ת'ורגוד מרשל לשמש כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ובכך היה לאדם השחור הראשון שכיהן בבית משפט זה. בינואר 1966 מינה ג'ונסון את רוברט ויבר למזכיר השיכון והפיתוח עירוני, ובכך היה ויבר לאדם השחור הראשון המצטרף לקבינט ארצות הברית.
למרות כוחו הפוליטי הרב, לא היה ג'ונסון בעל השפעה בממשל קנדי. בתפקידו העביר את מדיניות הפנים של קנדי. הוא השתמש במונח "החברה הגדולה" כדי לתאר את מדיניות הפנים שלו.

חוק האוור הנקי

חוק האוויר הנקי של 1963, עליו חתם ג'ונסון ב-17 בדצמבר, היה החוק הממשלתי הראשון בנוגע לזיהום אוויר. הוא הקים תוכנית ממשלתית בתוך שירות הבריאות הממשלתי, והסמיך מימון ממשלתי למחקר בנושאי איכות אוויר. ב-1965 תוקן החוק ואפשר למזכיר הבריאות, החינוך והרווחה ליצור תקנים לשליטה בזיהום המכוניות. החוקים החלו החל מ-1968. הייתה זאת הפעם הראשונה בה דאג הממשל לאוויר נקי. החוק הסמיך את הממשל לחקור דרכים לשמירה על איכות הסביבה.

מיסוי

בתחילת 1963 הציע קנדי חוק להורדת המס בקונגרס. לאחר התנגדות רבה, עבר החוק בבית הנבחרים בספטמבר. הסנאט לא מיהר לאשר את החוק ובחן אותו בוועדת הכספים. רק בכהונתו של ג'ונסון, לאחר שהסכים להוריד את התקציב לפחות ממאה מיליארד דולרים, הסכימה הוועדה להעביר את החוק. ב-26 בפברואר 1964, עבר החוק וקיצץ את שיעורי המס בעשרים אחוזים. בנוסף, הוריד החוק את שיעורי מס החברות. העברת החוק עודדה את ג'ונסון לפעול בנושאי זכויות האזרח.
ב-1968, חתם ג'ונסון על חוק מס שני. הוא חתם עליו בחוסר רצון כדי לממן את מלחמת וייטנאם. החוק כלל העלאות מיסים וקיצוצים בתקציב.

חוק זכויות האזרח והמאבק לשוויון

למרות העובדה שייצג את הדרום, תמך ג'ונסון בתנועה לזכויות האזרח, והרגיש שיש צורך להעביר חוק בנושא. הנשיא קנדי הגיש חוק בנושא לקונגרס ביוני 1963, וזכה להתנגדות חריפה. וועדת המשפט של בית הנבחרים אישרה את החוק, אולם וועדת החוקים והסנאט התנגדו לחוק. הסנאטורים הדרומיים מנעו הצבעה על החוק.
מאז שהפך ליו"ר וועדת החוקים של בית הנבחרים, חסם חבר הקונגרס האוורד סמית' כל ניסיון לקדם את זכויות האזרח. ג'ונסון היה חייב למצוא דרך להתפשר עם סמית'. ב-8 בינואר 1964, בנאום מצב האומה, דרש מהמושב הנוכחי בקונגרס לפעול למען זכויות האזרח. לאחר מכן פעל למען ניסיון להעביר הצבעה על החוק ושכנע רפובליקנים ודמוקרטים לתמוך בו. ועדת החוקים החליטה לאשר את החוק והוא אושר בבית הנבחרים ב-10 בפברואר 1964, ברוב של 290 מול 110. לפני העברת החוק, הציע סמית' תיקון לחוק, בניסיון למנוע את אישורו, שהיה מונע גם אפליה מינית. הניסיון נכשל, כש-152 דמוקרטים ו-136 רפובליקנים תמכו בחוק, כשרוב ההתנגדות באה מ-88 דמוקרטים שייצגו את מדינות הקונפדרצייה.
ג'ונסון שכנע את מנהיג הרוב בסנאט לערוך הצבעה על החוק מיד, ללא דיון בוועדה השיפוטית של הסנאט שנשלטה בידי תומכי ההפרדה הגזעית. המתנגדים לחוק נותרו עם כלי אחד למניעתו: פיליבסטר. כדי למנוע זאת נאלץ ג'ונסון להשיג תמיכה מצד עשרים רפובליקנים, שהחלו להתנגד לחוק עקב מועמדם הנשיאותי, גולדווטר, שהתנגד לחוק. הסנאטור יוברט האמפרי החל לפעול לטובת החוק, ושכנע את מנהיג המיעוט בסנאט ואת השמרנים מהמערב התיכון לתמוך בחוק. לבסוף הושגה פשרה בה כוחה של הוועדה להזדמנויות שוות בתעסוקה הוקטן, אולם התמיכה בחוק נותרה גבוהה. אחרי דיון שנמשך 75 יום אושר המתווה ברוב של 71 מול 29, מעט יותר מ-67 הקולות שנדרשו כדי למנוע את הפיליבסטר. רוב ההתנגדות באה מצד הדמוקרטים הדרומיים, בארי גולדווטר, וחמישה רפובליקנים שהתנגדו לחוק. ב-19 ביוני, אישר הסנאט את החוק ברוב של 73 מול 27 ונשלח לנשיא.
ג'ונסון חתם על חוק זכויות האזרח ב-2 ביולי 1964. האגדה אמרה שכשחתם עליו, אמר לעוזרו שהמפלגה הדמוקרטית איבדה את שליטתה בדרום. הנשיא ג'ונסון חתם על החוק ההיסטורי שכלל בין השאר ביטול האפליה בתשתיות הממשלתיות, בגישה לתעסוקה, בהשכלה ובפרויקטים פדרליים, וכן אסר הפרדה גזעית בבתי הספר. הוא הוציא מחוץ לתוקפם את חוקי ג'ים קרואו אשר עקפו את התיקונים לחוקת ארצות הברית ובכך הכשירו כל מיני צורות של אפליה כלפי אזרחיה האפרו-אמריקאים של ארצות הברית, בכלל זה שלילת זכותם להצבעה בבחירות לבתי המחוקקים המקומיים והפדרליים, כמו גם לנשיאות.
ג'ונסון השתמש ברטוריקה דתית כדי להשיג תמיכה בחוק. הוא טען שאנשים שמזדהים עם אלוהים רחום וחנון לא יוכלו לתמוך באפליה גזעית, אלימות משטרתית ובהפרדה גזעית.

חוק זכויות האזרח של 1968

ג'ונסון ציפה לאבד מושבים בבחירות אמצע הכהונה של 1966, ובחר לקדם חוק נגד אפליה במכירת בתים כחוק המשמעותי האחרון במושב הקונגרס. באפריל 1966, הגיש ג'ונסון לקונגרס חוק שמנע מבעלי בתים לסרב להיכנס להסכם על בסיס גזעי. החוק זכה להתנגדות דווקא מהצפון, שתמך בשני חוקי זכויות האזרח. אף על פי שגרסה של החוק עברה בבית הנבחרים, החוק נעצר בסנאט, והייתה זאת התבוסה החקיקתית הראשונה של ג'ונסון. החוק צבר תאוצה לאחר רצח מרטין לותר קינג ב-4 באפריל 1968, והמהומות שנוצרו בעקבותיו. ב-5 באפריל, כתב ג'ונסון מכתב לבית הנבחרים וביקש להעביר חוק זכויות אזרח נוסף (Civil Rights Act of 1968). המחוקקים הדמוקרטים פעלו בנושא, ולבסוף עבר החוק, שהקנה שוויון הזדמנויות ברכישת בתים ללא קשר לגזע, מוצא ואמונה, ברוב גדול ב-10 באפריל. חוק הדיור ההוגן, שהתווסף לחוק, הוביל למעבר של שחורים רבים לפרוורים.

המלחמה בעוני

לאחר העברת חוק הקיצוץ במיסים ב-1964, ובזמן הדיונים על חוק זכויות האזרח ב-1964, רצה ג'ונסון להשיג עוד חקיקה משמעותית לפני הבחירות של 1964. שני החוקים הקודמים היו שייכים לממשל קנדי, וג'ונסון בחר להתמקד במלחמה בעוני. באפריל 1964, הציע את חוק ההזדמנות הכלכלית של 1964, שהקים משרד להזדמנות כלכלית, שנועד לפקח על סוכנויות עבודה קהילתית מקומיות, שנועדו לספק סיוע לעניים. החוק גם הקים את חיל העבודות, תוכנית הכשרה לעבודה, ואת אמריקורפס, גרסה פנימית לחיל השלום. ג'ונסון זכה לתמיכה מספקת מצד השמרנים להעברת החוק, וחתם עליו ב-20 באוגוסט. סרג'נט שרייבר, גיסם של ג'ון ורוברט קנדי, הפך לראש המשרד להזדמנות כלכלית הראשון. בנוסף, קרא לקונגרס להפוך את תוכנית תלושי המזון, שאותה הציג הנשיא קנדי באופן זמני ב-1961, לקבועה. לאחר שהבטיח טובות פוליטיות רבות, אישר לבסוף הקונגרס את חוק תלושי המזון, שהקציב 75 מיליון דולרים ל-350,000 איש בארבעים מחוזות ושלושה ערים. הנשיא טען שתלושי המזון הם צעד מציאותי ואחראי לניצול חכם יותר של עודפי התוצרת.
באוגוסט 1965, חתם ג'ונסון על חוק הדיור והפיתוח העירוני. החקיקה, שטען שהייתה החשובה בתחום הדיור מאז שנות העשרים, הרחיבה את המימון לתוכניות דיור ציבוריות והוסיפה תוכניות חדשות לדיור מסובסד לקשישים ונכים, מענקי שיקום לבעלי בתים עניים, הטבות ליוצאי צבא בתחום המשכנתאות, רשות חדשה שתפקידה היה לשכן משפחות הזכאיות לדיור בדיור פרטי ריק (עם סובסידיה לבעלי הקרקעות), ומענקים לרשויות לצורך הנחת צינורות מים וביוב, הקמת מרכזים קהילתיים באזורים עם הכנסה נמוכה, ושיקום עירוני. כעבור ארבעה שבועות, ב-9 בספטמבר, חתם הנשיא על חוק להקמת המחלקה לדיור ופיתוח עירוני.
ג'ונסון המשיך במלחמה בעוני במאמציו לחידוש עירוני, ובינואר 1966 הציג תוכנית לערים לדוגמה. על הערים היה להדגים את מוכנותן לפתח את עצמן. ג'ונסון ביקש השקעה של 400 מיליון דולר בשנה בסכום של 2.4 מיליארד דולרים. בסתיו 1966 העביר הקונגרס תוכנית מצומצמת יותר בעלות של 900 מיליון דולר. החוק עצמו, כעבור עשרים ושתיים שנה, נחשב לכישלון.

מימון לחינוך

ג'ונסון, שבעזרת החינוך הציבורי יצא ממעגל העוני, האמין שהחינוך היה המפתח לחיסול העוני, וחלק חיוני מהחלום האמריקני, בעיקר למיעוטים שלא זכו לתקצוב נאות. בשנות השישים, המימון לחינוך היה קטן, בעיקר בגלל הקושי הדמוגרפי של דור הבייבי בום, אולם הקונגרס סירב להעלות את המימון לחינוך ציבורי. ג'ונסון הדגיש את החינוך כחלק מתוכנית "החברה הגדולה", בדגש על עזרה לילדים עניים. לאחר הניצחון ב-1964, שהביא איתו חברי קונגרס ליברלים רבים, החל ג'ונסון בחקיקה שהסתיימה בחוק החינוך היסודי והתיכוני של 1965. החוק הכפיל את ההשקעה הממשלתית בחינוך, מארבעה מיליארד לשמונה מיליארד. הבית הלבן לחץ על הקונגרס, ו-263 חברי בית הנבחרים תמכו בו לעומת 153 ב-26 במרץ, ובסנאט הוא עבר ברוב גדול של 73 מול שמונה. היה זה הישג היסטורי, כשהחוק עבר ללא שינוי לאחר שמונים ושבעה ימים בלבד. בפעם הראשונה, הושקע כסף ממשלתי רב בבתי ספר ציבוריים. החוק נועד לסייע לכל מחוזות בתי הספר הציבוריים, כשכסף רב יותר ילך למחוזות עם אחוז גבוה של תלמידים עניים. ג'ונסון הצליח להעביר את החוק מכמה סיבות: חוק זכויות האזרח של 1964 אסר על הפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים, הרצון להשקיע בתלמידים הסיר את המחלוקת שבמימון בתי ספר דתיים, והרוב הדמוקרטי ביטל את השפעת הרפובליקנים שלא אהבו את איגודי המורים.
תוכניתו השנייה של ג'ונסון בחינוך הייתה חוק הלימודים הגבוהים של 1965, שהתמקד בתלמידים בעלי הכנסות נמוכות, וכלל מענקים, כסף לשכר לימוד והלוואות ממשלתיות. שיעורי הסטודנטים קפצו לאחר העברת החוק, ובין 1964 ל-2013, הוכפל שיעור יוצאי המכללות פי שלושה. ג'ונסון חתם על חוק שלישי ב-1965, שהנהיג תוכנית למתן מענקים לגני ילדים.

יוזמות תרבותיות

ג'ונסון יצר תפקיד חדש לממשלה בתמיכה באמנות, במדעי הרוח ובשידור ציבורי. הוא הקים את הקרן הלאומית לאמנויות ואת הקרן הלאומית למדעי הרוח, כדי לתמוך באומנים ובאנשי הרוח (כפי שמנהל הקדמה והעבודה עשה פעם). ב-1967, חתם ג'ונסון על חוק השידור הציבורי שיצר תוכניות טלוויזיה חינוכיות. הממשלה הקצתה תחנות רדיו לתכנים חינוכיים בשנות החמישים, ורשות התקשורת הפדרלית של הנשיא קנדי העניקה את הזיכיונות הראשונים לתחנות טלוויזיה חינוכיות, אולם ג'ונסון תמך ביצירת שידור ציבורי שיקדם את הגיוון המקומי. החקיקה הקימה תחנות מקומיות רבות.

רפורמות בבריאות

הנשיא לשעבר הארי טרומן הציע עוד ב-1945 מערכת ביטוח בריאות ממלכתית, וג'ונסון הושפע מכך. מאז 1957, תמכו הדמוקרטים שהממשלה תכסה את עלויות הטיפולים הרפואיים לקשישים, שהחלו לעלות לאחר גילוי האנטיביוטיקה, אולם איגוד הרפואה האמריקני והשמרנים הפיסקליים התנגדו להתערבות ממשלתית בנושא ביטוח הבריאות. ג'ונסון תמך בהעברת החוק שהקים את תוכנית מדיקר לאזרחים הקשישים, תופעל בידי הביטוח הלאומי ותמומן ממסים. ועדת המיסוי והתקציב התנגדה לכך, אולם רוב תומכי האיגוד הרפואי הובסו בבחירות של 1964, והציבור רצה בגרסה מסוימת של ביטוח רפואי. לבסוף הוצע מודל משולש- ביטוח רפואי תחת ביטוח לאומי, תוכנית ביטוח וולונטרית לביקורי רופאים, והרחבת תוכנית הרווחה הרפואית לעניים - מדיקאייד. החוק עבר בבית הנבחרים באפריל ברוב של 313 לעומת 115, והסנאט העביר חוק יותר ליברלי ב-9 ביולי. לאחר דיונים, הסכימו בית הנבחרים והסנאט על גרסה לחוק, עליה חתם ג'ונסון ב-30 ביולי 1965. ג'ונסון העניק את שני כרטיסי המדיקר הראשונים לנשיא לשעבר טרומן ולאשתו בס לאחר החתימה על החוק בספריית טרומן באינדיפנדנס, מיזורי. מדיקר ומדיקאייד מכסים מיליוני אמריקנים כיום.

פרסומות לטבק

ב-11 בינואר 1964, פרסם המנתח הכללי, לות'ר טרי, דו"ח מפורט שקישר בין עישון וסרטן ריאות. הדו"ח הוביל למהומה במדינה ולשיח נרחב. דעת הציבור כלפי העישון השתנתה. הדו"ח הוביל את הקונגרס להעביר חוק ביולי 1965, שדרש מיצרני הסיגריות לשים תוויות אזהרה על קופסאות הסיגריות. ב-1970, עבר חוק שאסר על פרסום סיגריות בטלוויזיה החל מ-1971.

הגירה

לאחר העברת חוק ההגירה והאזרחות, שונתה מערכת ההגירה ונמחקו כל המכסות הלאומיות משנות העשרים. אחוז הילידים הזרים שהתאזרחו בארצות הברית עלה מ-5% ל-14% ב-2016. החוק לא היה בראש סדר העדיפויות של ג'ונסון. הוא תמך בחוק מגביל הגירה ב-1952 שלא היה אהוד. חוק ההגירה שינה את ההרכב האתני של ארצות הברית והפסיק את ההעדפה למהגרים אירופאים. בנוסף, תמך החוק באיחוד משפחות. ג'ונסון גם תמך בחוק שהקל על פליטים קובניים לקבל אזרחות.

תעבורה

באמצע שנות השישים, החלו פעילי הגנת הצרכן לדרוש בפני הקונגרס לשפר את הבטיחות בדרכים. הם טענו שהממשלה והיצרנים יכולים להביא לתוצאות הרצויות.. הלך הרוח השתקף בספרו של ראלף ניידר, לא בטוח בכל מהירות. הקונגרס ערך כמה דיונים בנושא ואישר שני חוקים - חוק הבטיחות בדרכים והמכוניות, וחוק הבטיחות בכבישים, עליהם חתם הנשיא ב-9 בספטמבר. הממשלה הפכה לאחראית לאכיפת תקני הבטיחות.
חוק הבטיחות בכבישים דרש מכל מדינה לתמוך בחינוך לזהירות בדרכים ולשפר את האכיפה. בנוסף, הוא חיזק את הפיקוח על הנהגים. חוק הבטיחות בדרכים והמכוניות קבע תקני בטיחות למכוניות: הוא דרש חגורות בטיחות, גלגלים בולמי זעזועים, מכלי דלק קשיחים, מראות, שמשות חסינות משברים, פנסי איתות וכריות אוויר. בנוסף פותחו הכבישים ושופרה התעבורה. החקיקה יצרה שתי רשויות ממשלתיות: רשות הבטיחות בדרכים ורשות הבטיחות בכבישים, שתיהן חלק ממנהל הבטיחות הלאומית בכבישים.
במרץ 1966, שלח ג'ונסון לקונגרס חוק תעבורה שכלל הצעה לחקיקה שתקים משרת קבינט בנושאי תחבורה. מחלקת התחבורה החדשה הייתה אחראית על התחבורה ביבשה, באוויר ובים. החוק עבר בסנאט לאחר משא ומתן על מיזמים בתחבורה האווירית, ובבית הנבחרים לאחר משא ומתן על מיזמים בתחבורה הימית. ג'ונסון חתם על החוק ב-15 באוקטובר 1966. שלושים ואחת רשויות אוחדו במחלקה, בארגון הגדול ביותר של הממשלה מאז חוק הביטחון הלאומי של 1947.

פיקוח על נשק

לאחר ההתנקשויות בג'ון פיצג'רלד קנדי, רוברט קנדי ומרטין לותר קינג, חתם ג'ונסון על שני חוקים לפיקוח על נשק. בנוסף להתנקשויות, חתם ג'ונסון על החוק בשל פיגועי ירי. ג'ונסון חתם על חוק לפיקוח על הנשק ב-1968, מעט לאחר מותו של רוברט קנדי. ב-22 באוקטובר 1968, חתם על חוק הפיקוח על אקדחים, אחד מהחוקים הנוקשים ביותר בנושא בתולדות המדינה. החוק אסר על פושעים, סוחרי סמים וחולי רוח מלרכוש אקדחים ודרש רישיונות. ג'ונסון רצה לבצע רגולציה בכל האקדחים, אולם לא הצליח לשכנע את הקונגרס להעביר חוק מקיף יותר.

ההתנגדות למלחמה בווייטנאם

הציבור האמריקני תמך בהגדלת המעורבות הצבאית האמריקנית בדרום וייטנאם ב-1964 לאחר אירוע מפרץ טונקין, כש-48% תמכו בצעדים קשים יותר בווייטנאם ורק 14% חפצים בהסדר ובנסיגה. עם זאת, תנועת שלום קטנה החלה לצמוח בקמפוסים של האוניברסיטאות ברחבי המדינה. פעילות הסטודנטים החלה לפרוח. ג'ונסון ניצב בין הניצים שתמכו בהחרפת הצעדים הצבאיים, ובין היונים שדרשו משא ומתן ונסיגה. הסקרים הראו שב-1965, 50% מהציבור היו ניצים ו-25% יונים. בכל מקרה, שני הצדדים האשימו את ג'ונסון. ג'ונסון, הפוליטיקאי המנוסה, הקשיב לסקרים. הוא רצה שדעת הציבור תתמוך בו.
ב-1965, החלה לבלוט תנועת ההתנגדות למלחמת וייטנאם. שתי מחאות באוניברסיטת קליפורניה זכו לתשומת לב תקשורתית: אחת ב-5 במאי, בה התרחשה צעדת מחאה במהלכה כמה מפגינים סחבו ארון קבורה שחור, וארבעים אנשים שרפו את צווי הגיוס שלהם, וב-22 במאי, כשמחאה נוספת הובילה לתשעה עשר אנשים ששרפו את צווי הגיוס שלהם ושרפו בובה בדמותו של ג'ונסון. מתנגדי מלחמה ששרפו את עצמם מאוחר יותר באותה השנה הובילו להתנגדות למלחמה.
לאחר שפורסמו תמונות לגבי הנזק שנגרם לילדים וייטנאמים בהפצצות של צבא ארצות הברית, נאם מרטין לותר קינג נגד המלחמה. קינג ופעיל השמאל בנג'מין ספוק הובילו צעדת מחאה נגד המלחמה ב-15 באפריל, במהלכה צעדו 400,000 איש מניו יורק סיטי אל בנייני האו"ם. לאחר מכן התאחדה התנועה עם קואליציה של מתנגדי מלחמה שארגנה הפגנות. בהפגנה ב-21–22 באוקטובר 1967 בוושינגטון, השתתפו בין 70,000 ל-100,000 מפגינים.
ב-23 ביוני 1967, בזמן גיוס כספים של ג'ונסון בלוס אנג'לס, פיזרה המשטרה באלימות הפגנת התנגדות למלחמה לפני המלון בו שכן. כעבור כמה חודשים, ביקש ג'ונסון מה-FBI וה-CIA לחקור את הפעילים. הוא ומזכיר המדינה ראסק היו בטוחים שמקורות קומוניסטיים מימנו את ההפגנות, אולם ממצאי ה-CIA הפריכו זאת.
סקר מיולי 1967 הראה ש-52% מהציבור התנגד למדיניות ג'ונסון במלחמה ורק 34% ראו התקדמות. באמצע 1965, זכה לתמיכה של 70% מהציבור, אולם כעבור שנתיים, 66% מהאוכלוסייה התנגדה אליו. ג'ונסון חווה התנגדות מצד פעילים שקראו אליו "היי, היי, ל.ב.ג'. (ראשי תיבות של שם הנשיא), כמה ילדים הרגת היום?" ("Hey, hey, LBJ, how many kids did you kill today?"). לאחר התקרית עם המשטרה לא הופיע ג'ונסון בציבור, פרט לבסיסים צבאיים.

מהומות בערים

האומה סבלה מכמה "קיצים ארוכים וחמים" מלאים בהתפרעויות במהלך כהונתו של ג'ונסון. הם החלו ב-1964 במהומות בהארלם, ולאחר מכן, ב-1965, במהומות בלוס אנג'לס. האירועים הוצתו בגלל האשמות של אלימות משטרתית כנגד מיעוטים. ההתקדמות בנושא זכויות האזרח נעצרה ב-1965. לאחר ששלושים וארבעה אנשים נהרגו ונגרם נזק לרכוש בשווי 35 מיליון דולר, חשש הציבור מהתרחבות האלימות והפסיק לתמוך בתוכניות החברתיות של ג'ונסון.
ב-1966, פרצו מהומות במחוז שחור בקליבלנד. כעבור שנה, ב-1967, פרצו 159 מהומות בקיץ. במהומות בניו ג'רזי, שנמשכו שישה ימים, עשרים ושישה מתו, 1,500 נפצעו, וכל פנים העיר נשרף. במהומות בדטרויט, שלח המושל ג'ורג' רומני 7,400 חברים במשמר הלאומי כדי לעצור את המתפרעים. לבסוף שלח ג'ונסון את הצבא, עם טנקים ורובים, כדי לעצור את המהומות. דטרויט המשיכה לבעור עוד שלושה ימים עד שארבעים ושלושה מתו, 2,250 נפצעו, ו-4,000 נעצרו. הנזק ברכוש היה בשווי מאות מיליוני דולרים.
מיד לאחר מכן, הקים ג'ונסון וועדה לבחינת האירועים שתמליץ על צעדים. הדו"ח מ-1968 טען שהמדינה נעה לכיוון שתי חברות: לבנה ושחורה, נפרדות ולא שוות. הוועדה הזהירה שללא צעדים, תהפוך ארצות הברית למדינת אפרטהייד. בנוסף ביקר הדו"ח את האמריקנים הלבנים ממעמד הביניים על בידוד השחורים, והציע צעדי חקיקה לקידום שילוב גזעי ולצמצום העוני.
הנשיא, שהיה ממוקד בווייטנאם ורצה לשמור על תקציב מאוזן, לא הקדיש זמן לדו"ח. חודש לאחר הפרסום, נרצח ב-4 באפריל 1968, מרטין לותר קינג. הרצח הוביל לעוד גל מהומות ביותר מ-130 ערים במדינה, בעיקר בבולטימור, שיקגו, קנזס סיטי, לואיוויל ובוושינגטון. כעבור כמה ימים, טען ג'ונסון שהיה צורך לצפות למהומו הללו בשל המצב הקשה של השחורים והיחס אליהם בעבר.

תקרית מפרץ טונקין

באוגוסט 1964 ארעה במפרץ טונקין הסמוך לווייטנאם תקרית ובה משחתת אמריקנית נפגעה מאש שמקורה לא ידוע. ארצות הברית טענה ששתי ספינות טורפדו צפון וייטנאמיות תקפו את המשחתת שהייתה במים בינלאומיים ובמרחק שישים וארבעה קילומטרים מחופי וייטנאם. ג'ונסון לא רצה לערב את וייטנאם במערכת הבחירות, אולם הרגיש צורך להגיב לתוקפנות הווייטנאמית, ולכן קיבל ב-7 באוגוסט מהקונגרס אישור לגיוס חיילים ללא הכרזת מלחמה. ג'ונסון, שהיה נחוש לשפר את תדמיתו בנושאי חוץ, רצה למנוע מעצמו את הביקורת לה זכה טרומן בקוריאה, כשהתערב ללא אישור הקונגרס. התגובה להתקפה החלישה את הביקורות כלפי ג'ונסון מצד תומכי גולדווטר. ההחלטה אפשרה לג'ונסון להשתמש בכוח צבאי ולמנוע התקפות, ולסייע למדינות חברות SEATO שביקשו עזרה. ג'ונסון הבטיח שמטרת ארצות הברית היא לשמר את העצמאות הדרום וייטנאמית בעזרת תחמושת ויועצים, ולא באמצעות מעורבות אמריקנית ישירה.

1964

בסוף 1964, פקפק ג'ונסון בערך של שמירת כוחות הצבא בווייטנאם, אולם לאחר פגישה עם מזכיר המדינה דין ראסק, ויושב ראש המטות המשולבים מקסוול טיילור, הכריז ג'ונסון על מוכנותו להרחיב את המעורבות האמריקנית כשהזמן יהיה מתאים. בבחירות של 1964, חזר ג'ונסון על רצונו לסייע לווייטנאם אולם להימנע מעוד מלחמת קוריאה; אולם באופן פרטי הוא ידע שלא משנה מה יקרה, המדינה תיאלץ להסתבך בוייטנאם. הוא התמקד בעיקר במדיניות הפנים, והרגיש שיריביו הפוליטיים תומכים במעורבות צבאית בווייטנאם כדי לקחת את המשאבים מהמלחמה בעוני. המצב רק החמיר בסתיו לאחר שכוחות וייט מין תקפו את המשחתות האמריקניות, וגם בסיס חיל אוויר בדרום וייטנאם. ג'ונסון החליט לא להגיב באותה התקופה לאחר שהתברר שהדבר לא ישנה את מצבו בסקרים. בסוף 1964, היו 23,000 חיילים בווייטנאם. ב-1964 נהרגו 1,278 קורבנות אמריקנים במלחמה.
בחורף 65–1964, לחץ הצבא על ג'ונסון להתחיל בהפצצות שימנעו השתלטות קומוניסטית על דרום וייטנאם. בנוסף, רוב הציבור לא רצה לתקוף את הקומוניסטים, כשרק 26%-30% מהציבור התנגדו לתגובה. ג'ונסון שינה את מדיניותו, ותמך בתגובה קשה יותר בינואר, לאחר החלפת הממשל בסייגון. הוא הסכים עם מקג'ורג' באנדי ומקנמארה, שעמידתה של ארצות הברית מהצד תוביל לתבוסה ולנסיגה משפילה. ג'ונסון טען שבלי קשר ליציבות הממשלתית בסייגון, הוא יהיה מוכן לפעול.

1966

רוברט קנדי ביקר את החלטתו של ג'ונסון לחזור להפציץ בווייטנאם, וטען שארצות הברית בדרך לאסון גדול. מעט לאחר מכן, ערכה ועדת הסנאט ליחסי חוץ שימועים טלוויזיוניים בנוגע למדיניות בווייטנאם. בחשש מהביקורת, כינס ג'ונסון עוד ועידה בהונולולו, ונכח בה שלושה ימים עם השגריר לודג' והגנרל וסטמורלנד. באפריל 1966, התעודד ג'ונסון מהעובדה שכוחות הווייטקונג ספגו יותר אבדות מהכוחות הדרום וייטנאמיים. אולם בו זמנית, למרות הלחץ על ממשלת דרום וייטנאם לחזק את עמדותיה הפנימיות, הייתה ממשלת דרום וייטנאם פגיעה, ולא רצתה לבצע תהליכי דמוקרטיזציה במדינה.
חוסר הסבלנות כלפי ג'ונסון הלך וגדל. ועדת הסנאט בנושאי הכוחות המזוינים הכריזה שהגיעה הזמן לסיים את המלחמה או לסגת. ג'ונסון טען שיש לספק הרתעה מקסימלית מול התוקפנות הקומוניסטית במחיר מינימלי. בנוסף החל בהפצצות מפעלים בצפון וייטנאם בתקווה להאיץ את הניצחון. ביולי חשף סקר ש-83% מהציבור תומכים בהפצצות. אולם באוגוסט חשפה מחלקת ההגנה שההפצצות לא השפיעו על המלחמה.
לקראת הסתיו, דיווחו מקורות על התקדמות מול הכוחות בצפון וייטנאם. הצדדים לחצו על ג'ונסון להחל בדיוני שלום. אולם הפער מול צפון וייטנאם היה בלתי ניתן לגישור, כשג'ונסון מסרב להפסיק עם ההפצצות ולהסיג את כוחותיו. וסטמורלנד ומקנמארה המליצו על תוכנית להרגעת האזור. ג'ונסון העביר את הנושא להכרעה צבאית באוקטובר. באותה התקופה החל ג'ונסון להצדיק יותר ויותר את הקורבנות במלחמה. הוסכם בין ג'ונסון ובכירי ממשלו לבין הנהגת דרום וייטנאם כי הלחימה תימשך עד לניצחון, ועקב כך הורה להגביר את מעורבותה של ארצות הברית במלחמה, למרות חוסר האהדה בציבור. בשיחה עם דווייט אייזנהאואר ב-3 באוקטובר 1966, טען ג'ונסון שניסה לנצח במלחמה במהירות האפשרית.
לקראת סוף השנה היה ברור שתהליכי השלום לא עובדים, וגם ההפצצות לא הועילו. ג'ונסון הסכים להמלצתו של מקנמארה להוסיף עוד 70,000 חיילים ב-1967 אל ה-400,000 שכבר היו. מקנמארה המליץ לא להעלות את כמות ההפצצות, אולם ג'ונסון תמך בעמדת ה-CIA והגביר אותן. הדבר התרחש למרות דיונים סודיים בסייגון, האנוי ובוורשה. ההפצצות הובילו לסיום הדיונים, אולם ממילא לא האמין הממשל לצפון וייטנאם.

1967

בינואר ובפברואר 1967, נעשו גישושים לשיחות שלום עם כוחות צפון וייטנאם, שלא צלחו. הו צ'י מין הכריז שהפתרון היחיד הוא נסיגה אמריקנית. ההערכות הצבאיות ממרץ 1967 חשפו הסלמה הולכת וגוברת במלחמה, בניגוד לטענות כוחות הקרקע. היה קשה להעריך את כוחו של הווייטקונג. בפברואר, הסכים ג'ונסון לתקוף את שבילי האספקה בלאוס ועוד חמישים וארבע מטרות חדשות בצפון, וגם להטמין מוקשים בנחלים כדי לתגבר את ההפצצות האוויריות.
במרץ, דרש רוברט קנדי בנאומו בסנאט הגברת ההתנגדות למלחמה. התנגדותו ומועמדותו הפוטנציאלית ב-1968 הכניסה את ג'ונסון להלך רוח לוחמני, במקום לאמץ מדיניות ריאליסטית יותר. כעסו וזעמו של ג'ונסון על התסבוכת בווייטנאם והשפעתה הפוליטית עליו התבטאה בהכרזתו מול קנדי. ג'ונסון קיבל דו"חות בנושאי ההתקדמות הצבאית בקיץ, והזהיר את קנדי "אשמיד אותך ואת כל אחד מחבריך היונים בתוך חצי שנה," צעק, "תהיו מתים פוליטית בתוך חצי שנה".
מקנמארה הציע לג'ונסון דרך מילוט מווייטנאם במאי: הממשל יוכל להכריז שמטרתו במלחמה - הגדרה עצמית לדרום וייטנאם - הושגה בזכות הבחירות שעמדו להיערך בספטמבר, שיוכלו ליצור ממשלה קואליציונית. ג'ונסון לא רצה להפקיר את דרום וייטנאם, בעקבות דו"חות של ה-CIA שחשפו מאבקי כוחות, ירידה בכוחות הצבאיים ומחסור במזון בצפון וייטנאם.
באמצע 1967, כבר נהרגו או נפצעו כמעט 70,000 אמריקנים, ורוב התקשורת תיארה את הנושא כמבוי סתום. ביולי, שלח ג'ונסון את מקנמארה וקצינים אחרים לפגישה עם וסטמורלנד כדי להגיע להסכם על תוכניות לעתיד הקרוב. וסטמורלנד ביקש תגבורת של בין 80,500 ל-200,000 חיילים, לצד 470,000 החיילים שכבר היו בחזית. ג'ונסון הסכים להעלאה של 55,000 חיילים, וכך היו בווייטנאם 525,000.
באוגוסט, החליט ג'ונסון, בתמיכת המטות המשולבים, להרחיב את ההפצצות, שהגיעו כמעט לכל מקום פרט להאנוי ולגבול הסיני. מאוחר יותר באותו החודש, אמר מקנמארה לסנאט שההפצצות לא יוכלו להביא את האנוי לשולחן הדיונים. המטות המשולבים היו המומים ואיימו בהתפטרות המונית. מקנמארה זומן לבית הלבן לשיחת נזיפה בת שלוש שעות. אולם דו"חות של ה-CIA תמכו במקנמארה. בינתיים, הסתיימו הבחירות בדרום וייטנאם, והייתה תקווה שיתקיימו שיחות שלום.
למרות הבחירות, נותרה ממשלת דרום וייטנאם חסרת כוח ממשי ומלאת שחיתות. בספטמבר, נראה היה שכוחות הצפון היו מוכנים לקבל בוררות צרפתית, ולכן הפסיק ג'ונסון להפציץ אזורים קרובים להאנוי. בנאומו בטקסס הסכים להפסיק את כל ההפצצות בתנאי שהו צ'י מין ינהל דיונים משמעותיים ושצפון וייטנאם לא תנצל את הפסקת האש. גם ללא תגובה, ניסה ג'ונסון להגיע למשא ומתן.
כשהמלחמה נכנסה למבוי סתום ולאור הכעס החריף כלפיו בציבור, כינס ג'ונסון קבוצת מומחי מדיניות חוץ, שנודעו כ"אנשים החכמים", כדי לגבש תפישה לגבי המלחמה- דין אצ'יסון, הגנרל עומר בראדלי, ג'ורג' בול, מקג'ורג' באנדי, ארתור דין, דאגלס דילון, אייב פורטס, אוורל הרימן, הנרי קבוט לודג' הבן, רוברט מרפי ומקס טיילור. כולם התנגדו לנסיגה מווייטנאם, ועודדו את ג'ונסון להישאר באותו המסלול. ב-17 בנובמבר, בנאום לאומה, הבטיח ג'ונסון לציבור שהצבא גורם ליותר אבדות ממה שהוא סופג, ושישנה התקדמות. כעבור שבועיים, התפטר מקנמארה מתפקידו כמזכיר ההגנה. מאחורי הקלעים, הוא החל לפקפק בתוכניותיו של ג'ונסון. עוזרים רבים של ג'ונסון, כולל ג'ורג' בול ומקג'ורג' באנדי, התפטרו בשל המלחמה.

1968

ב-30 בינואר 1968, התרחשה מתקפת טט, בה תקפו כוחות הצפון והווייטקונג את חמש הערים הגדולות בדרום וייטנאם, כולל סייגון ואת השגרירות האמריקנית ובניינים ממשלתיים אחרים. המתקפה אמנם נכשלה, אולם הייתה ניצחון פסיכולוגי, כשהציבור האמריקני החל להביע התנגדות נחרצת למלחמה. שדרני החדשות החלו לפקפק ביכולת של עוד חיילים לשנות את המצב הסבוך באזור, וג'ונסון הבין שאיבד את התמיכה מצד אמריקה המרכזית. רק 26% מהציבור תמכו באופן ניהול המלחמה, כש-63% מתנגדים. ג'ונסון הסכים להוסיף עוד 22,000 חיילים לחזית, על אף דרישת המטות המשולבים לכמות גדולה פי עשרה.
במרץ 1968, היה ג'ונסון נואש וחיפש דרך לצאת מהמלחמה בכבוד. מזכיר ההגנה החדש, קלארק קליפורד, תיאר את המלחמה כמצב ללא תוחלת והבטיח לצאת מווייטנאם. הוא החליט להגביל את ההפצצות והוביל לכך שתשעים אחוז מהאוכלוסייה בצפון וייטנאם ו-75% משטחיה לא חוו הפצצות. ב-25 במרץ, שוב נפגשו "האנשים החכמים" עם הנשיא. הפעם הם לא רצו להוסיף חיילים והמליצו לג'ונסון לפתוח במשא ומתן. ג'ונסון קיבל במהירות את המצב.
ב-31 במרץ, הודיע ג'ונסון לאומה על התחלת צעדים להגבלת המלחמה, והכריז על הפסקה חד צדדית של ההפצצות ועל רצונו להיכנס לדיונים. בנוסף, הודיע באותו נאום שלא יתמודד לעוד כהונה כנשיא..
באפריל, הצליח ג'ונסון לפתוח בשיחות שלום בפריז, והדיונים בנושא החלו במאי. הדיונים לא הצליחו להביא תוצאות משמעותיות והוחלט על דיונים פרטיים יותר. כעבור חודשיים נחשף שגם הדיונים הללו לא הביאו תוצאות. למרות המלצות להפסיק את ההפצצות כדי להוביל לדיונים פורים יותר, סירב ג'ונסון באוגוסט. באוקטובר, כשהצדדים התקרבו לקראת הסכם לגבי הפסקת ההפצצות, שכנע המועמד הרפובליקני ריצ'רד ניקסון את כוחות דרום וייטנאם שהוא יספק להם תנאים טובים יותר, כדי למנוע הסכם עד לאחר הבחירות. לאחר מערכת הבחירות, מטרתו המרכזית של ג'ונסון הייתה לגרום לסייגון להצטרף אל שיחות השלום בפריז. באופן אירוני, כוחות דרום וייטנאם חזרו לדיונים רק לאחר שניקסון שכנע אותם. הם המשיכו להתווכח על עניינים סמליים עד לכניסתו של ניקסון לתפקיד.
רבים טענו שהערכת השפעתה של המלחמה על האהדה כלפי ג'ונסון הייתה מוגזמת. המלחמה לא הייתה אהודה והובילה לפילוג במפלגה הדמוקרטית. המפלגה הרפובליקנית לא הייתה מקשה אחת, וניקסון זכה לתמיכת שני הפלגים שלה כשהבטיח להקטין את מספר החיילים ולסיים את העימות.
בשיחה עם רוברט מקנמארה, קילל ג'ונסון את מלחמת וייטנאם ויצא נגד "חבורת הקומוניסטים" שמנהלת את הניו יורק טיימס בנוגע לכתבותיהם נגד המלחמה. הוא טען שהמלחמה הייתה דרך לחסל אותו: כיוון שהתערב במלחמה, הוא איבד את כל תוכניות החברה הגדולה מבית. אולם אם לא היה מתערב והיה נותן לקומוניסטים להשתלט על דרום וייטנאם, היה נתפס כפחדן ופוגע בהשפעה האמריקנית בעולם.

ברית המועצות

למרות מחויבותו לתורת הבלימה, ניסה ג'ונסון להביא לפיוס עם ברית המועצות עצמה, והכין את הקרקע לקראת הדטאנט של שנות השבעים. ג'ונסון דאג לגבי מלחמה גרעינית, וביקש להקטין את המתחים באירופה. ממשל ג'ונסון ניסה להגיע להסכמי בקרה על נשק עם ברית המועצות, חתם על אמנת החלל החיצון ועל האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, והניח את הקרקע לדיוני סאל"ט. ג'ונסון נפגש עם ראש הממשלה הסובייטי אלכסיי קוסיגין בניו ג'רזי ב-1967. כעבור שנה, ריסקו כוחות ברית ורשה את האביב של פראג, ניסיון הדמוקרטיזציה בצ'כוסלובקיה. המעורבות הצבאית סיימה את ניסיונו של ג'ונסון להגיע להסכם לבקרת נשק, על אף שארצות הברית לא שקלה להתערב לטובת צ'כוסלובקיה.4

מכירת נשק

הקונגרס חוקק באוקטובר 1968 חוק שתמך במדיניות הממשל בנושאי בקרת נשק. החוק חייב את ארצות הברית לעולם חופשי מסכנות הנשק והקים ועדה שפיקחה על מכירת הנשק האמריקני.

יחסיו עם ישראל

ג'ונסון היה הנשיא האמריקאי הראשון שחתם עם ישראל על "מזכר הבנה" ובה הודגשה מחויבותה של ארצות הברית לביטחונה של ישראל וישראל הסכימה כי לא תהיה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון.
ביוני 1967, המתחים בין ישראל ומדינות ערב השכנות לה הובילו למלחמת ששת הימים. במהלך ראיון ב-1993, ציין מזכיר ההגנה בממשלו של ג'ונסון, רוברט מקנמארה, כי נושאת מטוסים מהצי השישי של ארצות הברית נשלחה לכיוון מזרח הים התיכון על מנת לעזור לישראל במלחמה. עם תקיפתה של ישראל במצרים, חשש הממשל האמריקאי כי הסורים, בעזרתם של הרוסים, יתקיפו את ישראל. הרוסים הגיבו לצעד זה בתוקפנות, ואמרו לממשל בקו ישיר ממוסקבה כי "אם אתם רוצים מלחמה, תקבלו מלחמה". ברית המועצות תמכה במשך כל המלחמה בבנות בריתה הערביות, וכן חימשה אותם והציבה את כוחותיה הימיים במזרח הים התיכון. במהלך המלחמה הופעל לראשונה הקו החם מוסקבה-וושינגטון. המלחמה הסתיימה בניצחון ישראלי מהיר.
לאחר המלחמה לא כפה ג'ונסון על ישראל, כדווייט אייזנהאואר בזמנו, נסיגה מהשטחים שכבשה, אם כי הבהיר שיהיה צורך לסגת מחלק מהם בעתיד, וכן תמך בהחלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם. הוא גם אישר את מכירת מטוסי הסקייהוק שהגיעו לישראל לראשונה בסוף 1967, וכן את מטוסי הפנטום ב-1969.

התערבות ברפובליקה הדומיניקנית

בתחילת 1965, שלח ג'ונסון את חיל הנחתים אל הרפובליקה הדומיניקנית כדי להגן על השגרירות ולהגיב לאיום קומוניסטי במלחמת האזרחים באזור. באותו האביב הצדדים הגיעו להסכם. המשבר חיזק את תפיסתו של ג'ונסון שעליו לשכנע את תומכיו ויריביו מבית ומחוץ שיש לו דרך להתמודד מול הקומוניסטים בווייטנאם.

בחירות אמצע הכהונה של 1966

בבחירות אמצע הכהונה של 1966, איבדו הדמוקרטים ארבעים ושבעה מושבים בבית הנבחרים לרפובליקנים, ועוד שלושה בסנאט. למרות ההפסדים, נותרו הדמוקרטים הרוב בקונגרס. הרפובליקנים התמקדו בנושאי החוק והסדר לאחר המהומות בערים הגדולות, במלחמת וייטנאם, ובכלכלה, כשהם מזהירים מפני העלייה באינפלציה והעלייה בגירעון. ההפסדים פגעו בעיקר בליברלים של המפלגה, ומנעו מג'ונסון להעביר חוקים בקונגרס. הבחירות סייעו לשיקומה של המפלגה הרפובליקנית לאחר ההפסדים ב-1964.

לאחר הנשיאות

לאחר שסיים את כהונתו בינואר 1969, חזר ג'ונסון לחוותו שבסטונוול, טקסס, יחד עם עוזרו וכותב נאומיו, הארי מידלטון, שכתב שני ספרים עם ג'ונסון, בהם ספר המלווה את תקופת נשיאותו שפורסם ב-1971, הנקרא "The Vantage Point: Perspectives of the Presidency 1963–1969". כאשר מאמצי הנשיא קנדי ושלו הניבו פרי, נכח ג'ונסון בטקס שיגור אפולו 11 לירח ביולי 1969. ב-1971 נפתחה הספרייה לזכרו באוניברסיטת טקסס,. הוא תרם את החווה שלו בצוואתו לציבור לצורך הקמת מוזיאון היסטורי..
ג'ונסון העביר ביקורת חיובית על מדיניות החוץ של ממשיכו בתפקיד, ריצ'רד ניקסון, אך סייג זאת באומרו כי ניקסון נלחץ להשיב את כוחות הצבא מווייטנאם בחיפזון, טרם יכולתם של הדרום וייטנאמים להגן על עצמם. הוא שב והזהיר מנפילתה של דרום וייטנאם לידי השלטון הקומוניסטי בצפון.
הוא תמך במועמדותו הלא מוצלחת של הסנאטור ג'ורג' מקגוורן בבחירות לנשיאות ב-1972, על אף שמקגוורן היה ביקורתי מאוד כלפי מדיניות החוץ של ג'ונסון. עם זאת, התנגד עקרונית ג'ונסון למינוי של מקגוורן למועמד הדמוקרטי. "ניקסון יכול להיות מובס רק אם הדמוקרטים לא יפנו שמאלה מדי", התעקש. הוא חש כי אדמונד מאסקי היה יכול להיות מועמד טוב ולגבור על ניקסון. אף על פי כן, סירב לנסות לסקל את מינוי של מקגוורן כי חש שחוסר הפופולריות שלו במפלגתו שלו רק תעזור להלה. בן טיפוחיו הפוליטי, ג'ון קונלי, שירת כמזכיר האוצר של ניקסון ולאחר מכן התפטר כדי להוביל קבוצת דמוקרטים תומכי ניקסון. הייתה זאת הפעם הראשונה בה היו משני צדדים שונים במערכות בחירות.
לאחר נשיאותו חווה ג'ונסון מספר אירועים בריאותיים, ובפרט התקפי לב חוזרים ונשנים, בהם תעוקת לב. הוא גם חווה כאבים בקיבה, שזוהו על ידי רופאיו כדיברטיקולוזיס. בינואר 1969, שעה שהוא נמצא במטוס בדרכו חזרה לטקסס לאחר השבעתו של ניקסון, שב לעשן ג'ונסון לאחר 15 שנים שלא עשה כן, מאז התקף הלב שחווה ב-1955. הוא חזר לעשן בתדירות גבוהה. בהמשך מצבו הלך והחמיר, והוא נאלץ ללכת להתייעצויות רפואיות ביוסטון. רופאו האישי, מייקל דבאקי, גילה כי על אף שעורקי הלב של ג'ונסון חוו פגיעה קריטית, מצבו הכללי של לבו היה כה ירוד, כך שאפילו ניתוח מעקפים עלול להוביל לסיבוכים הרי אסון.

מותו

לאחר שמצבו הבריאותי הוגדר כסופני, שב ג'ונסון לחוותו שבטקסס. בעת הזמן המשוער 15:39 לפי שעון טקסס, הזעיק ג'ונסון את מאבטחיו מהשירות החשאי בשל כאבים בחזה. הסוכנים אצו לחדרו, שם מצאו אותו ללא יכולת תגובה כשהטלפון בו השתמש עדיין בידו. משם הוטס לסן אנטוניו לבית החולים, וכשהגיע הוכרז על מותו. ג'ונסון מת בגיל 64, והתגלה כי זה כתוצאה מאוטם שריר הלב.
מותו של ג'ונסון היה מותו השני של נשיא ארצות הברית בטווח של חודשים אחדים. הנשיא הארי טרומן מת רק פחות מחודש קודם לכן, ב-26 בדצמבר 1972. לאחר מותם הצמוד לא היו באותה עת לארצות הברית נשיאים לשעבר הנמצאים בחיים. הייתה זאת הפעם הראשונה מאז מותו של קלווין קולידג' לקראת סיום כהונתו של הרברט הובר ב-1933.
הלווייתו נערכה בכנסייה וושינגטון די. סי., ובין משתתפיה נמנו הנשיא המכהן, ריצ'רד ניקסון, וראש ממשלת יפן בעת כהונתו של ג'ונסון, אייסאקו סטו. הוא נטמן בבית הקברות המשפחתי שלו בסטונוול שבטקסס, אשר חלק מן הפארק הלאומי ההיסטורי של ג'ונסון. מותו התרחש כמה ימים בלבד לאחר השבעתו של ניקסון לכהונה שנייה. לאחר מותו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית. מרכז החלל ג'ונסון נקרא על שמו.

מורשת והערכה

נשיאותו של ג'ונסון הותירה חותם עמוק על המדינה, בדמותם של מדיקר, תוכניות נגד עוני, הגנה על הסביבה, מימון לחינוך ותוכניות ממשלתיות אחרות. חוקי זכויות האזרח שהעביר זכו לשבחים על הסרת המחסומים לקראת שוויון גזעי. היסטוריונים רבים מדרגים אותו כנשיא טוב. הבנתו את הקונגרס אפשרה לו להעביר חקיקה רבה. הוא הסתייע ברוב הגדול של מפלגתו בקונגרס ובציבור שהיה מוכן לקבל תוכניות ממשלתיות, אולם הקואליציה השמרנית של הדמוקרטים הדרומיים והרפובליקנים התנגדה לו, וחסמה כמה מתוכניותיו. בנוסף, כמה מתוכניותיו בוטלו. מדיניותו בווייטנאם נחשבת לכישלון, ובנוסף פוגעת במוניטין שלו. בנוסף, קואליציית הניו דיל התפרקה בתקופת ג'ונסון. לאחר עזיבתו את התפקיד, ניצחו הרפובליקנים בחמש מתוך שש מערכות בחירות, ורונלד רייגן ביטל תוכניות רבות שלו, אם כי השאיר חלק מהן על כנן.
ג'ונסון נחשב לאדם רודף עוצמה, נמרץ, ומחוקק מוכשר. הוא עבד בין שמונה עשרה לעשרים שעות ללא הפסקה. הוא נחשב לאחד ממנהיגי הרוב החזקים ביותר בסנאט. הוא הכיר כל סנאטור באופן אישי וידע כיצד לתמרן אותם.
ג'ונסון אהב להציג את המאפיינים הטקסניים שלו בציבור, ולבש כובעי בוקרים. שירות הפארקים הלאומי ממשיך להפעיל את החווה שלו.
ג'ונסון היה נוצרי אדוק, והתייחס לנושאי חוץ ופנים, כמו גם לנושאים גזעיים וחברתיים, מבחינה מוסרית.