google/wiki40b huggingface dataset:
נחמן תמיר

ביוגרפיה

תמיר נולד בקיץ תרע"ג (1913) בעיירה פינסק (ברוסיה הלבנה; לאחר המלחמה בפולין), הרביעי משבעת ילדיהם של מלכה לבית קפלן וישראל מירסקי (בן הרב מרדכי-יעקב מירסקי). אביו היה בעל בית מסחר לצורכי בניין, ואמו הייתה אישה משכילה, שידעה עברית על בוריה.
למד בגימנסיה העברית של רשת "תרבות" בעירו, ואחרי כן למד במכון למדעי היהדות בוורשה. במהלך לימודיו בגימנסיה הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", כיהן כראש ה"קן", כראש המחוז ולבסוף נבחר להנהגה הראשית של התנועה בפולין. בשלוש השנים שעשה בוורשה ערך את עיתון התנועה "המצפה" וכתב ספר הדרכה למדריכים ביידיש (1933).
בשנת 1934 נישא לטובה גוּרמַן (1909–1991), עלה לארץ ישראל עם גרעין "במסילה" של השומר הצעיר והיה ממייסדי קיבוץ מסילות שבבקעת בית שאן.
בארץ נולדו שתי בנותיו, אלדמע (1936) ונעמי (1946).
ראשית הקריירה הפוליטית שלו הייתה במזכירות מועצת פועלי נס ציונה (מקום מושבו הראשון של גרעין "במסילה"). בהמשך היה ל"תרבותניק" (אחראי תרבות) של הקיבוץ; העיסוק הכפול בפוליטיקה ובתרבות ליווה אותו כל חייו.
בשנת 1937 נשלח כציר לקונגרס הציוני ה-20.
במאי 1939 עשה את שליחותו הראשונה, לפולין, והספיק לחזור ארצה עם אשתו ובתו בספטמבר 1939, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ברכבות מופצצות.
אחיו הבכור אייזיק מירסקי היגר לארגנטינה, ושני אחים נוספים עלו לארץ ישראל בטרם המלחמה והיו פעילים בתעשייה (דב מירסקי) ובחינוך (דבורה גת מירסקי), אולם שלושת אחיו הנותרים והוריו נספו בשואה.
לימים הנציח את עיירת הולדתו בעריכת הכרך "פינסק: ספר עדות" של ספר היזכור "פינסק" (תשכ"ז 1966), ואת האלבום "יהודי פולין בטרם שואה / די פוילישע יידין פארן אומקום" (1983).
בהמשך התגייס ל"הגנה". מ-1941 שירת בש"י תחת שאול אביגור. במסגרת תפקידו זה גר כשנה וחצי בירושלים ואחר-כך בחיפה. לאחר מלחמת השחרור השתחרר מצה"ל בדרגת סרן.
בשנים 1942–1949 כיהן כמנהל ועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה. ב-1950 עבר לנהל את בית הספר לפעילי ההסתדרות בתל אביב. בהמשך אותה שנה יצא בשליחות "האיחוד העולמי" לארגנטינה. ב-1956 יצא בשליחות ההסתדרות לארצות הברית, וב-1959 יצא לצרפת לערוך את העיתון היהודי Notre Parole. שימש עוד פעמיים בשליחות בדרום אמריקה, ופעם נוספת בארצות הברית.
היה חבר מרכז מפא"י ולימים חבר מרכז רפ"י, ושימש כדובר המפלגה.
לאחר מכן היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, כיהן כראש מחלקת החינוך של ההסתדרות והיה ממנהלי המרכז לתרבות. במסגרת זו ערך והוציא את ירחון ההסתדרות "החודש" ואת קובצי "עיונים" לבעיות חברה חינוך, תרבות ותקשורת. ב-1974 התמנה כמנהל המחלקה החדשה להסברה ותקשורת בהסתדרות.
בין השנים תשכ"ב–תשכ"ו (1961–1965) ערך והוציא בהוצאה פרטית את הירחון "ליקוטים מעתונות העולם" – מבחר מעיתונות העולם, שנועד להיות מעין גרסה עברית של Reader's Digest.
במשך כל חייו פרסם כתבות על ההווי הקיבוצי, ביקורות פוליטיות, הומורסקות, מערכונים, סיפורים, ביקורות ספרותיות, ראיונות עם סופרים ואמנים וסיפורים לילדים, ביותר מ-20 עיתונים וכתבי עת (בהם "דבר", "הדור", "ידיעות אחרונות", "מעריב", "מאזנים", "משמר לילדים"), חלקם בשמו וחלקם בשמות עט (מיראי, שמגר, אבי-נעמי, אלישע, ס"ש אורנה, ס"ש חמוטל, נ' בן ישראל ועוד). כמו כן היה בעל טורים בעיתונים "ואני אומר", "דגש קל" ועוד.
היה חבר אגודת העיתונאים ואקו"ם.
תמיר נפטר בירושלים בסתיו 1999, שמונה שנים לאחר אשתו. בן 86 במותו. נקבר בהר המנוחות.
הותיר את שתי בנותיו, חמש נכדות וכן נינות.
בתו אלדמע יזרעאלי עסקה בחינוך, מתגוררת ביישוב מכמנים שבמשגב.
בתו נעמי ענֵר היא פסיכואנליטיקאית מנחה בחברה הפסיכואנליטית בישראל, מתגוררת בירושלים.
דקסמתילפנידאט

יעילות

התרופה דקסמתילפנידאט נחקרה במספר מחקרים קליניים בנושא של הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות גם בילדים מגיל 6 שנים ומעלה וגם במבוגרים. מטופלים שנטלו את התרופה הרגישו הקלה משמעותית ושיפור בתסמיני הפרעת הקשב שלהם וביטאו יכולת למידה טובה יותר בהשוואה לאלו שקיבלו את האינבו. היעילות הגבוהה ביותר הייתה כשהתרופה ניתנה בתכשיר בשחרור מושהה (Focalin XR). 
תרופות מגרות את מערכת העצבים (סטימולנטיות) הן נחשבות כיום קו ראשון לטיפול בהפרעות קשב וריכוז.

מבנה כימי

מתילפנידאט היא תרופה שהמבנה הכימי שלה הוא לא סימטרי ולכן היא מכילה תערובת של שני אננטיומרים, אננטיומר D ואננטיומר L. לאננטיומר D יש את הפעילות הפרמקולוגית העיקרית של התרופה (למרות שגם אננטיומר L מגיע למוח).

מנגנון הפעולה

דקסמתילפנידאט הוא חומר המגרה את מערכת העצבים המרכזית, והוא מעלה את הרמות של הקטכולאמינים דופאמין ונוראדרנלין באזורים מסוימים במוח. עיקר הפעולה היא על דופאמין אך גם נוראדרנלין מושפע ממתן התרופה. שני המתווכים העצביים האלו קשורים בתהליכים של למידה ועיבוד רגשות במוח (באזור קליפת המוח הקדם-מצחית). העלאת הרמות שלהם תורמת לשיפור תהליכים של למידה. 
דקסמתילפנידאט נותן את אותו השפעה שמתקבלת ממתן של מתילפנידאט אך במינונים נמוכים יותר של התרופה.

אופן נטילת התרופה

התרופה משווקת בשם המסחרי Focalin. התכשיר Focalin XR הוא תכשיר עם שחרור מודל כפול, עם שחרור של 50% מהתרופה באופן מיידי ולאחר כארבע שעות שחרור של יתר המנה. פרמטר זה מאפשר לקבל השפעה של בין 10-12 שעות של התרופה ומתאימה לילדים ולמבוגרים שדורשים את השפעת התרופה על פני יום לימודים ארוך. 
הקפסולות ניתנות לפתיחה, ובמידת הצורך ניתן לפזר את התכולה שלהן על רסק תפוחי עץ קר, על מנת להקל על הבליעה. אסור לכתוש או ללעוס את התכולה שכן פעולות אלו פוגעות ביעילות התרופה.

תופעות לוואי

תופעות הלוואי הן בדומה לתופעות הלוואי של מתילפנידאט. תופעות הלוואי משתנות בתדירות שלהן בהתאם למינון של התרופה ובהתאם לפורמולה. 
מבין תופעות הלוואי ניתן למנות: כאבי ראש, נדודי שינה (לכן ממליצים שלא ליטול את התרופה בשעות הערב והלילה), חרדה, חוסר מנוחה (בעיקר במבוגרים), שינויים במצב הרוח וסחרחורות. 
התרופה יכולה לגרום לכאבי בטן והרגשת אי נוחות במערכת העיכול, בחילות (בעיקר אצל ילדים), יובש בפה וחוסר תיאבון.

הפרעות פסיכיאטריות

ה-FDA הוציא אזהרה שלפיה יש להזהר במתן התרופה למטופלים עם היסטוריה של התמכרות לאלכוהול או לסמים, משום שמתן התרופה במטופלים אלו היה כרוך בהתמכרות לתרופה וכן בהתנהגות פסיכוטית. 
דקסמתילפנידאט עלולה לגרום לטיקים בילדים ובמבוגרים ויש להיזהר בשימוש שלה בתסמונת טורט. 
חרדות, שינויים במצב הרוח וחוסר מנוחה עלולים להתרחש אצל כל מי שנוטל את דקסמתילפנידאט.
תומאס סודהוף

תומאס סוּדהוֹף (Thomas Christian Südhof, בגרמנית נהגה "זידהוף"; נולד ב-22 בדצמבר 1955) הוא ביוכימאי אמריקאי-גרמני המוכר בעיקר בגלל מחקריו על העברה סינפטית.
הוא פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד במחלקות לביולוגיה מולקולרית ולפיזיולוגיה של התא. ב-2013 קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם ג'יימס רותמן ורנדי שקמן על מחקרו על תנועת בועיות.

קורות חיים

סודהוף נולד למשפחה גרמנית בגטינגן, וגדל שם ובהנובר, וסיים ללמוד בבית ספר שלימד בשיטת ולדורף ב-1975. למד רפואה באוניברסיטת אאכן, באוניברסיטת הרווארד ואחר כך באוניברסיטת גטינגן. הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D.‎), וכן סיים את התזה שלו לדוקטורט מחקרי ב-1982 במכון מקס פלאנק. ב-1983 הוא התחיל לעשות את הבתר-דוקטורט שלו במעבדות של מייקל סטוארט בראון וג'וזף גולדשטיין באוניברסיטת טקסס בדלאס. במעבדות אלה הוא חקר את הקולטן של LDL, ובין היתר מצא את הבקרה של ביטוי הקולטן באמצעות כמות הכולסטרול. ב-1986 פתח מעבדה במרכז הדרום-מערבי לרפואה של אוניברסיטת טקסס (University of Texas Southwestern Medical Center), והחל לחקור את הנוירון הקדם-סינפטי. ב-2008 עבר סודהוף לאוניברסיטת סטנפורד, שם הוא ממשיך להיות חוקר בתחום מדעי המוח והמשיך במחקריו והרחיבם גם למרווח הסינפטי.

מחקר

בניגוד לחוקרים אחרים באותה תקופה, התמקד מחקרו של סודהוף בתפקיד של הנוירון הקדם-סינפטי. עבודות אלה עזרו להבין את התפקיד של הנוירון הקדם-סינפטי וכך גם להבין את הפעילות הסינפטית, וכן את ההיווצרות של הסינפסות. כתוצאה ממחקרים אלה, התקדמו המחקרים על מחלות פסיכיאטריות או הפרעות התפתחויות, כגון אוטיזם.
בשעת ירי, הנוירון הקדם-סינפטי משחרר וסיקולה המכילה נוירוטרנסמיטר. נוירוטרנסמיטר זה עובר למרחב הבין-סינפטי, ומשם נקלט בנוירון הפוסט-בינפטי. הידע שהיה על הנוירון הקדם-סינפטי היה שתעלות סידן קשורות לשחרור של הנוירוטרנסמיטר. סודהוף חקר את תהליך האיחוי של הוואזיקולה עם הממברנה, ואת ההשפעה של הסידן על התהליך. הוא מצא את החלבונים Munc-18 ו-RIM, שהכרחיים לתהליך של אקסוציטוזה ועובדים בשיתוף עם חלבוני SNARE. את התהליך הזה הוא חקר בנוירונים, אולם התהליך מתקיים גם בתאים אחרים. 
סודהוף הראה שסידן נקשר לסינפטוטגמין (Synaptotagmin), וכך גורם לשחרור של הנוירוטרנסמיטר. הסינפטוטגמין הם משפחה של חלבונים הנמצאים על גבי הוואזיקולה, שקושרים בעזרת קשרים חשמליים סידן. הסידן נקשר גם לחלבונים על גבי הממברנה הציטופלזמטית, וכך יש קרבה פיזית בין הוואזיקולה לממברנה, המאפשר איחוי ביניהם. סודהוף גם חקר את חלבוני ה-Neurexin וה-Neuroligin הנקשרים לאורך המרווח הסינפטי. הסוגים השונים של ה-neurexin וה-neuroligin, יחד עם השילובים השונים מאפשרים ליצור מגוון רחב של מרווחים סינפטיים, המגבירים את השונות במוח והכרחיים לתפקוד נורמלי של המוח. מחקרים גנטיים הראו שתפקוד לא תקין של חלבונים אלה עלול להוביל לסכיזופרניה או לאוטיזם. עבודותיו עזרו בהבנת היווצרות והבקרה של החלבונים הללו.

פרסים והוקרה

בשנת 2002 נבחר סודהוף להיות חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, וב-2007 נבחר למכון לרפואה (Institute of Medicine). כמו כן, הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2013 זכה סודהוף בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. באותה שנה זכה גם בפרס לסקר למחקר בסיסי ברפואה.
ישראל דוסטרובסקי

ביוגרפיה

דוסטרובסקי נולד ב-1918 באודסה שבאוקראינה, בנם של אריה וסוניה לבית פּוֹלְיַאקִין. ב-1919, כשהיה בן שנה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל באונייה "רוסלאן". אביו, ד"ר אריה דוסטרובסקי, היה רופא עור ומין, ממייסדי בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובית החולים הדסה.
למד בגימנסיה העברית רחביה והצטרף לתנועת "המחנות העולים".
כאשר היה בן 13 הצטרף לארגון "ההגנה" ופעל במסגרתו. מאוחר יותר הצטרף לקיבוץ מעוז חיים, אך יצא ללימודי כימיה פיזיקלית באנגליה ונותר בה לצורכי מחקר והוראה. בשנת 1943 סיים דוסטרובסקי את לימודי הדוקטורט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. עם סיום לימודיו עבד כמרצה לכימיה בקולג' האוניברסיטאי.
דוסטרובסקי שב לישראל ב-1 באפריל 1948 והקים את המחלקה לחקר איזוטופים במכון ויצמן, כמו גם את יחידה ג' בחיל המדע שעסקה בראשית חקר אנרגיה גרעינית. עבודתו בשירות הצבא נתמכה על ידי מכון ויצמן וקבוצות המחקר שפעלו תחתיו עסקו בבידוד איזוטופים ועבדו במשותף עם הוועדה לאנרגיה אטומית. נמנה עם חברי הוועדה לאנרגיה אטומית שהוקמה ב־13 ביוני 1952 על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון. 
בשנת 1966, עם מיסודה של הוועדה לאנרגיה אטומית במשרד ראש הממשלה, מונה דוסטרובסקי למנכ"ל הוועדה הראשון ושירת בתפקיד עד 1971. לאחר סיום תפקידו נותר חבר במועצה המייעצת לוועדה, עד שנת 1981.
בשנת 1971 מונה לסגן נשיא מכון ויצמן ובשנת 1973 נבחר לנשיאו החמישי. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1975. בשנה זו מונה לדרגת "פרופסור המכון", דרגה הניתנת למדענים דגולים שהשיגו הישגים יוצאי דופן במדע ופעלו למען מדינת ישראל ומכון ויצמן למדע.
דוסטרובסקי זכה בפרס ויצמן (1951) ובפרס ישראל למדעים מדויקים (1995). קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב ומהטכניון, ובשנת 1982 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
היה נשוי לדפנה לבית ווֹרְמַלְד, ואב לשניים. אחותו הייתה המוזיקאית יוכבד דוסטרובסקי. בן דודו מצד אביו היה הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, יעקב דורי.
נורם בעיר הגדולה

תקציר העלילה

הסרט מספר על נורם, דוב קוטב היכול לדבר עם בני אדם. אשר ורה, מנהלת שיווק נדל"ן מגיעה לאזור המחיה של נורם כדי לצלם פרסומת למכירת בתי יוקרה באזור, נורם יודע שהוא צריך לעשות משהו כדי להציל את ביתו מידיו של הבוס שלה, מר גרין. בעידוד השחף סוקרטס, נורם עוזב את משפחתו ויוצא בספינה לניו יורק יחד עם שלושה מכרסמים כבעלי ברית נאמנים. במנהטן, תושבי העיר מניחים שנורם הוא שחקן בחליפת דוב קוטב, דבר ההופך את נורם לסלבריטאי בתוך לילה. במהלך הסרט, בעזרת בתה של ורה, נורם יוצר מזימה שתחבל בתוכניות של מר גרין ותיישב את האזור הארקטי בו הוא גר.
You Really Got Me

רקע

השיר נכתב על ידי ריי דייוויס, סולן הלהקה, בין ה-9 ו-12 במרץ 1964, בעת שניגן בפסנתר בביתו. תחילה השיר היה שונה מאוד סגנונית ונטה להיות יותר בלוזי. ריי אמר שהשיר היה אחד מחמשת השירים הראשונים שכתב.
ריי שתיכנן שהשיר יהיה יותר רגוע ונינוח ניגן את האקורדים לאחיו, דייב דייוויס, גיטריסט הלהקה. דייב החליט כי הריף יהיה הרבה יותר מוצלח על גיטרה, וכך שונה אופי השיר לסגנון יותר רוקיסטי.

הקלטה

השיר הוקלט על ידי הלהקה פעמיים בקיץ 1964. הדמו של הלהקה היה בסגנון בלוזי כשגרסת האולפן הייתה יותר איטית ופחות תקיפה מהגרסה הסופית. למרות הלהקה רצתה להקליט שוב את השיר, חברת התקליטים, פאי, סירבה לממן הקלטה נוספת לאור כשלונם של שני הסינגלים הראשונים. ריי דייוויס שנא את ההקלטה המקורית ואיים לא לבצע או לקדם את השיר אלא אם יוקלט מחדש ולבסוף הלהקה מימנה את ההקלטות בעצמה ולא חברת התקליטים. נחישותו של ריי דייוויס בנוגע לשיר ביססה את מעמדו בתור מנהיג הלהקה וכותב השירים הבכיר בה. דייוויס אמר בנושא "באותה תקופה ניסיתי למצוא זהות. ב-1964 הצלחתי לעשות את זה כשהייתי מסוגל להצדיק את עצמי ולומר 'אני קיים, אני כאן'. למעשה נולדתי מחדש כאשר השיר הזה הפך ללהיט".
עיוות הצליל של הגיטרה בשיר נוצרה לאחר שהגיטריסט, דייב דייוויס, חתך את הרמקול של מגבר הגיטרה שלו עם סכין גילוח . ב-2014, דייב דייוויס האשים את אחיו ריי בכך ששיקר בנוגע לעיוות הצליל. דייב כתב בעמוד הפייסבוק שלו ב-2014 "אח שלי משקר. אני לא יודע למה הוא עושה את זה, אבל המגבר היה שלי ומתוך תסכול חתכתי את הרמקול עם סכין גילוח. הופתעתי מאוד שזה עבד והדגמתי את הקול לריי ולפיט... ריי אהב את הצליל וכתב את הריף על הפסנתר וכך יצר את הבסיס של השיר. אני הוא זה שיצר את הצליל הזה."

סולו הגיטרה

סולו הגיטרה בהקלטה היא מושא למיתוס לאורך השנים לפיו הוא לא נוגן על ידי דייב דייוויס, אלא על ידי ג'ימי פייג' שהצטרף מאוחר יותר ליארדבירדס ולד זפלין. פייג' הכחיש את השמועה. היסטוריון הרוק, דאג הינמן, טוען כי השמועה הופצה על ידי גורמי רית'ם אנד בלוז שהתנגדו לאפשרות שלהקה כה צעירה ואלמונית יכולה לייצר משום מקום שיר כה עוצמתי.

מילים

מסיבות מסחריות ריי דייוויס הונחה לכתוב שיר בסגנון הביטלס, אך הוא לא הסכים לכך.
 דייב דייוויס אמר על השיר 'זה שיר טהור, שיר אהבה עבור ילדי רחוב. הם לא יוצאים איתה למסעדה, הם לא יודעים בדיוק איך לשוחח איתה. [הם פשוט אומרים] 'אני רוצה אותך—בואי הנה.'"

הפצה

השיר שוחרר בתור הסינגל השלישי של הלהקה ב -4 באוגוסט 1964 והיה לשיר הראשון של הלהקה שהגיע לפסגת המצעד.
בשנת 1999 השיר נכנס להיכל התהילה של הגראמי. מגזין הרולינג סטון הציב את שיר במקום ה-82 ברשימת 500 השירים הגדולים של כל הזמנים ובמקום ה-4 ברשימת 100 שירי הגיטרה הגדולים של כל הזמנים. בתחילת 2005, השיר נבחר לשיר הבריטי הטוב ביותר בין השנים 1955-1965 בסקר של רדיו BBC.
אידה רולף

נערות וחינוך

אידה רולף נולדה ברובע ברונקס בניו יורק כילדה יחידה לברנרד רולף, מהנדס אזרחי שהתמחה בבניית מעגנים ורציפים בחוף המזרחי של ארצות הברית.
אידה רולף למדה בקולג' ברנרד וקיבלה תואר הראשון ב-1916 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. באותו זמן, כיוון שגברים רבים נלחמו באירופה, היא קיבלה הזדמנות נדירה לאישה, לעבוד כחוקרת במכון רוקפלר תחת הדרכתו של ד"ר פובוס לבנה (Phoebus Levene). לבנה היה ראש המעבדה הביוכימית במכון רוקפלר למחקר רפואי.
מחקרה של רולף במכון בתחום הזרחה (פוספאטים) שימש בסיס לעבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת קולומביה. ב-1920 היא קיבלה תואר דוקטור בביוכימיה מקולג' הרופאים והמנתחים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. שם החיבור המדעי אותו היא הגישה לקבלת התואר היה: "שלוש תוספות לכימיה של פוספוליפידים בלתי רוויים".

קריירה

במהלך לימודיה ולאחר השלמתם עבדה רולף עם לבנה במכון רוקפלר. בהתחלה במחלקת הכימותרפיה ואז במחלקת הכימיה האורגנית, עד שהגיעה למעמד של 'שותף'. ב-1919–1927 היא פרסמה 16 מאמרים אקדמיים, רובם בביטאון ביולוגיה-כימיה. מחקריה היו ברובם מבוססי מעבדה על תרכובת ביוכימית של לציטין וצפילין, מולקולות מסיסות בשמן המהוות מרכיב ראשי בקרום העוטף מבנה ביולוגי.
ב-1927 עזבה רולף את עבודתה מסיבות בריאותיות ומשפחתיות. היא עזבה את ארצות הברית ונסעה לשווייץ שם בין היתר היא למדה מתמטיקה ופיזיקה גרעינית באוניברסיטה הטכנולוגית בציריך והחלה לפתח את האינטגרציה המבנית. היא פרסמה שני מאמרים אקדמאיים על האינטגרציה מבנית.

אינטגרציה מבנית

רולף החלה לפתח את השיטה ב-1920 כדי לטפל בבנה ובאנשים מוגבלים באופן קבע שלא יכלו למצוא עזרה במקום אחר. מטרתה הייתה לארגן את מבנה גוף האדם בהתאם לכוח הכבידה. השיטה בתחילה נקראה ״שחרור תנוחתי״ ורק יותר מאוחר "אינטגרציה מבנית". השיטה ידועה גם בשם "רולפינג".
ב-1971 רולף יסדה "עמותה למען אינטגרציה מבנית" שלימים שינתה את שמה ל"מכון רולף לאינטגרציה מבנית". בנה השני, ריצ׳ארד, עזר לה לפתח את ה"אינטגרציה מבנית", וללמוד את ההשפעה שיש לטכניקה על אנשים מוגבלים, שניהם לימדו את השיטה במקומות שונים בארצות הברית. במשך שנים הם פעלו מניו יורק לקדם את טכניקת הטיפול וליידע כמה שיותר אנשים על השיטה ויתרונותיה.

חיים אישיים

רולף הייתה נשואה לוולטר פרדריק דומרל. היו להם שני בנים, אלן מייקל דומרל וריצ׳ארד רולף. ריצ'רד הוא רופא ומורה ל"אינטגרציה מבנית" וממשיך לקדם ולפתח את פרויקט ה"רולפינג" של אמו.

לקריאה נוספת

Feitis, Rosemary. 1985. Rolfing and Physical Reality. Healing Arts Press
יין צעיר

יין צעיר המוכר בשפות אחרות גם כיין חדש, פדרווייסר, (מגרמנית: Federweißer –נוצה לבנה) וכינויים רבים נוספים, הוא כינוי למשקה שעבר את התהליך הראשוני של הכנת היין.

יצור

הכנת יין צעיר מתבצעת בחודשים הראשונים של הסתיו, ספטמבר-אוקטובר, על ידי סחיטת המיץ מענבים ירוקים או אדומים (אך יין מענבים ירוקים הוא נפוץ יותר), וסינון גס בלבד של המרכיבים המוצקים לקבלת מיץ פרי ללא הקליפות והגרעינים אך בעל עכירות גבוהה.
הוספת שמרים למיץ הענבים הסחוט מתחיל ליצור תהליך מהיר של תסיסה. הפרוקטוז שבמיץ מתפרק בתהליך של גליקוליזה, לאלכוהול ולפחמן דו-חמצני. המשקה מוכן לשיווק כאשר ריכוז האלכוהול מגיע לרמה של כ-4% אך היין הצעיר ממשיך בתהליך התסיסה עד לפירוק כל הסוכר שבמיץ.
לאחר מספר ימים הופך היין הצעיר לבעל צבע כהה יותר. הוא לא ניתן לאחסון במשך זמן רב, ויש לצרוך אותו בתוך 5 ימים לכל היותר מיום הכנתו, וזאת בשל הקושי באיטום מכלי היין, הצורך בהחזקת מכלי האיכסון במצב אנכי על מנת לאפשר שיחרור שוטף של הגזים הממשיכים להווצר בתהליך התסיסה אשר ממשיך כל העת לייצר פחמן דו-חמצני העלול לגרום לפיצוץ הבקבוקים, והשינוי בטעם המשקה כתוצאה מעליית אחוז האלכוהול והירידה במתיקות הנובעת מהפחתת כמות הסוכר.

צריכה

שתיית יין צעיר כמשקה קל נחשבת על ידי רבים כמרעננת במיוחד ועדיפה על צריכת משקאות דומים כגון מיץ ענבים מעורב במי סודה, בשל האלכוהול הנוסף שבו, וגם על שתיית יין נתזים או יין תוסס אחר, בשל רמת המתיקות הגבוהה יותר שלו.
שתיית יין צעיר כמשקה קל מקובלת מאד במדינות מרכז וצפון אירופה. הדרישה לצריכה מיידית של המשקה גרמה להתפתחות מסורת מקומית של מכירת היין הצעיר בקרבת אתרי היצור שלהם כלומר בחנויות ובדוכנים הקרובים ליקבים. לא נדיר כלל לראות לקוחות העוצרים בדוכני היקבים בצידי הדרכים, ובידיהם מכלי פלסטיק בני מספר ליטרים, הממולאים במקום מתוך מכלי ענק.
היין הצעיר מוגש לשולחן כמשקה קל בעל תסיסה קלה המכיל אחוז אלכוהול נמוך לעומת יין רגיל. מקובל לצרוך את היין הצעיר בתוספת למאכלים מתובלים ובעיקר כמשקה נלווה לפשטידת בצל (Zwiebelkuchen)
נחושתן-נמלים גלילי

עתידו של המין

ב-2009 לאחר שנים רבות של מאבקים, נכנס לתוקף החוק הקובע כי 14 מינים של פרפרים נדירים הם מוגנים בישראל. אחד הפרפרים המוגנים הוא נחושתן-הנמלים הגלילי. בשנת 2012 נראה בשני אתרים בלבד. באחד מהם, סמוך לחדרה, שם יש כוונה להקים שכונת מגורים. חובבי הפרפרים מקווים שהשכונה תתוכנן כך שלא ייפגע בית הגידול הטבעי של הכחליל. חברת שיכון ובינוי, שיזמה את הקמת השכונה, כבר הסכימה להקצות שטח, שהיה מיועד לבנייה לשימור המין.
מעקב ממוקד אחרי המינים המוגנים הללו מראה שרבים מהם נמצאים בסכנת הכחדה חמורה. במקרים רבים הסכנה הזאת נובעת מפגיעה בצמחים המשמשים לפרפרים פונדקאות. נקבת הפרפר מאתרת את הפונדקאי באמצעות תאי חישה לריח המצויים במחושיה או ברגליים הקדמיות שלה.
לניאנו

גאוגרפיה

לניאנו שוכנת לאורך נהר אולונה. הרכב הקרקע עליה יושבת העיר הוא בעיקר מחצץ, חול וחימר. בעבר הקרקע הייתה מכוסה בשכבת רקבובית דקה שאינה מתאימה לצמיחת עצי יער, ולכן הייתה צחיחה.

היסטוריה

ההוכחות הקדומות ביותר להתיישבות באזור מתוארכות לתקופות פרה-היסטוריות, לתרבות המכונה "רמדלו" (בין המאות ה-21 ל-19 לפנה"ס). מאוחר יותר היה זה מרכז התיישבות של קלטים, שנכבשו על ידי האימפריה הרומית במאה הראשונה לפנה"ס.
בימי הביניים, בשנת 1176, הובס הקיסר פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהובס על ידי הליגה הלומברדית בקרב לניאנו.
בין השנים 1820–1915, עם פתיחת חברות טקסטיל וחברות מכונות, התפתחה העיר ממרכז חקלאי למרכז תעשייתי. רוב מפעלי הטקסטיל בעיר נסגרו במהלך שנות ה-60; כיום ענף השירותים הוא הענף המרכזי בכלכלת לניאנו.

תחבורה

לניאנו מחוברת לרשת התחבורה באמצעות תחנת הרכבת לניאנו.

תרבות

בעקבות קרב לניאנו, זו העיר היחידה, יחד עם רומא, המוזכרת בהמנון איטליה.
"לניאנו" הוא שמו של מותג אופני מרוץ קלים, הנקראים על שם העיר בה הם מיוצרים.
בית האופנה דולצ'ה וגבאנה נוסד בעיר, ושם גם מרכזו.
הקורפוס השני (בוואריה)

מלחמת צרפת-פרוסיה

כחלק מרפורמה גדולה שנערכה בצבא הבווארי ב-1868, הוקם בתחילת 1869 הקורפוס השני. הקורפוס נערך בצפון ממלכת בוואריה בעוד הקורפוס הראשון נערך בדרום. בין השנים 1870-1871 נערכה מלחמת צרפת-פרוסיה. בוואריה הייתה קשורה עם פרוסיה במסגרת חוזי ההגנה של הקונפדרציה הצפון גרמנית, ולפיכך הקורפוס השני נשלח לסייע לפרוסים כחלק מהארמייה השלישית בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה. הבווארים השתתפו בקרב ויסמבורג, קרב וורת, קרב סדאן והמצור על פריז. לאחר המלחמה התבצע איחוד גרמניה ומדינות גרמניה השונות אוחדו ליצירת הקיסרות הגרמנית. כחלק מרפורמה זו, אוחדו צבאותיהן של שאר המדינות עם הצבא הפרוסי ליצירת צבא הקיסרות הגרמנית. מכיוון שבוואריה הייתה המדינה הגדולה ביותר בקיסרות אחרי פרוסיה, היא נהנתה מפריבילגיות שונות שהתבטאו בין היתר בתחום הצבאי. בעוד שבעתות מלחמה היו חייבות שאר המדינות לאחד את המטות הכלליים של צבאותיהן עם המטכ"ל הפרוסי, בוואריה הורשתה להחזיק מטכ"ל עצמאי. בעתות מלחמה היו הקורפוסים של שאר המדינות מתאחדים עם הקורפוסים הפרוסיים ובהתאם לכך ממוספרים מחדש. הקורפוסים הבווארים נותרו עצמאיים ושמרו על המספור המקורי שלהם.

מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה הקורפוס תחת פיקוד קרל פון מרטיני. הוא נערך בחזית המערבית במסגרת הארמייה השישית אשר חייליה גויסו בעיקר מבוואריה (למעט הקורפוס ה-21 הכלל גרמני) והייתה תחת פיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. הקורפוס לקח חלק בקרב לורן, ולאחר מכן בקרב איפר הראשון והקרב על הסום. ב-1917 הוא השתתף בקרב משין וקרב פשנדל וב-1918 במתקפת האביב. הקורפוס פורק עם סיום המלחמה ופירוקה של ממלכת בוואריה (והקיסרות הגרמנית בכלל).
ויליאם יוג'ין בלקסטון

ויליאם יוג'ין בלקסטון (באנגלית: William Eugene Blackstone;‏ 6 באוקטובר 1841 - 7 בנובמבר 1935) היה כומר אוונגליסט אמריקאי וציוני נוצרי. נודע בכך שחיבר ב-1891 את עצומת בלקסטון הפרו-ציונית, הקוראת להשבת ארץ ישראל לעם היהודי ולסיוע פעיל של ארצות הברית בכך.

ביוגרפיה

בלקסטון נולד בעיירה אדמס שבמדינת ניו יורק לאנדרו וסאלי בלקסטון. בגיל 11 הפך לנוצרי אוונגליסט בעקבות כנס התעוררות נוצרי בכנסייה המתודיסטית המקומית, אותה פקדה משפחתו. במהלך מלחמת האזרחים של ארצות הברית שירת בארגון הסיוע האמריקני "המשלחת הנוצרית" - USCC. ב-1866 נישא לשרה לי סמית', והם התיישבו ב-1870 באוק-פארק הסמוכה לשיקגו, אילינוי, שם עסק בלקסטון בהשקעות בנדל"ן במקביל לפעילות דתית. לבני הזוג נולדו שני בנים ובת.
בעקבות לילה של התחבטות וחוויה רוחנית אישית שעבר, החליט בלקסטון להקדיש את חייו לעבודת האל. הוא החל לכתוב ולנאום ברחבי ארצות הברית באשר לאמונתו המשיחית. ב-1878 חיבר ספר בנושא ביאתו השנייה של ישו, שנמכר בחמישים השנים הבאות במאות אלפי עותקים ברחבי העולם ותורגם ל-48 שפות. כן חיבר מאמרים רבים בהם תיאר את עמדותיו הדתיות.
לפי חישוביו של בלקסטון, עמד העולם בסופו של העידן האחרון לפני בוא "ממלכת אלף השנים" (ימות המשיח). לפי תפיסתו, מרכיב חשוב בהבאת העידן לקצהו הוא שובם של היהודים לארץ ישראל. על פי עמדתו, מטרת שיבה זו היא לקדם את היהודים לקראת אמונה בישו לאחר מלחמת גוג ומגוג. לפיכך החל לעסוק בנאומיו שיבת היהודים לארץ ישראל. 
בשנים 1888-1889 סייר בלקסטון בארץ ישראל יחד עם בתו, פלורה. הוא התרשם שהארץ שוממה ובמקביל התרשם ממושבות העלייה הראשונה שהחלו להתפתח. הוא ראה בכך אישוש לתפיסתו ולחישוביו לפיו הרגע להשבת העם היהודי לארצו הגיע. במקביל ביטא דאגה לגורלם של יהודי רוסיה, שסבלו מפוגרומים (שכונו "הסופות בנגב"). ב-24-25 בנובמבר 1890 כינס בשיקגו ועידה בין-דתית לחשיבה על עתיד העם היהודי. 
לאחר הוועידה, ב-1891, כתב בלקסטון עצומה שנועדה לעורר את ממשל ארצות הברית לפעולה אקטיבית על מנת להחזיר את היהודים לארץ ישראל, מתוך טיעונים של יחסים בינלאומיים ולא בלשון דתית או משיחית. על עצומת בלקסטון חתמו 431 אמריקאים בעלי עמדה, רובם פרוטסטנטים: ראשי ערים, מושלים, חברי קונגרס, אנשי דת בכירים, שופטים, עיתונאים, עורכים ומוציאים לאור של עיתונים חשובים ואנשי עסקים חשובים. העצומה הועברה לנשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון ב-5 במרץ 1891, אך השפעתה לגבי המדיניות האמריקאית הייתה זעומה. עם זאת, בקרב הציבור היהודי עוררה העצומה ויכוח ער: מספר אגודות חובבי ציון קדם-הרצליוניות קידמו אותה בברכה, בעוד אחרים, בעיקר רפורמים, סברו ששאיפות לאומיות מעין אלה עלולות דווקא לסכן את היהודים בארצות מושבם ולעורר גלי אנטישמיות.
בהמשך התוודע למאמציו של בנימין זאב הרצל להקמת בית לאומי ליהודים. הוא הביע התנגדות לרעיון ההתיישבות באוגנדה, ושלח להרצל ספר תנ"ך אישי בו סימן התייחסויות ספציפיות של הכתוב להתיישבות בארץ ישראל בלבד.
ב-1916, לבקשת נתן שטראוס ולואי ברנדייס, העביר שוב בלקסטון את העצומה לנשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון. הדבר תרם לגיבוי שהעניק וילסון לראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג', בפרסום הצהרת בלפור ב-1917.
בלקסטון מת ב-1935 ונקבר בגלנדייל, קליפורניה.
ב-1966, לרגל יובל ה-75 לעצומת בלקסטון, ארגנה אגודת הידידות אמריקה-ישראל אזכרות לזכרו של בלקסטון, והקרן הקיימת לישראל נטעה עצים לזכרו בהרי ירושלים.
סאגת רגנאר לודברוק

מעשיות ראגנאר לודברוק (בנורדית עתיקה: Ragnars saga loðbrókar) הוא סאגה איסלנדית מהמאה ה -13 על השליט הוויקינגי ראגנאר לודברוק מהמאה ה-9 לספירה. היצירה היא חלק מכתב היד של סאגת וולונגה (Völsunga saga). הסיפור מתאר את מסעותיו של רנגאר, נישואיו לאצילה ת'ורה בתו של מושל אסטרייטלנד, נישואיו המאוחרים עם הנסיכה אסלוג, מעשי בניהם בקרב, ומותו של ראגנאר בידי המלך אלה השני, מלך נורת'מבריה.
סאגת רגנאר מקשרת בין הדמויות האגדיות של סיגורד וברינהילדר לבין האירועים ההיסטוריים של המאות ה -9 עד ה -11, ומספק מקור מרכזי לשושלת בית המלוכה הנורווגי על ידי הצגת סיגורד כאב קדמון.
הסאגה היא חלק מסאגות האיסלנדים (Íslendingasögur), סיפורי גבורה שנכתבו בין המאות ה-12 וה-14 על המשפחות הבולטות של איסלנד, סאגות אלו מתרחשות בתקופה שבין השנים 930–1030, המכונה בתולדות איסלנד "עידן הסאגות"; סאגות אלו נחשבות כפנינת הסאגות האיסלנדיות ונוטות לעסוק בדמויות "גדולות מן החיים" מבין בני ארץ זו, ובראשן ראגנאר לודברוק.