google/wiki40b huggingface dataset:
תג היער

תג היער הוא קורס הצופיות המתקדם ביותר בתנועת הצופים, בו לוקחים חלק בוגרי התנועה. מטרתו היא למקד ולמקצע את הפעילות התנועתית של בוגרי התנועה, תוך הקניית ערכים ותכנים צופיים. בתוכנית הקורס מבוטאת יכולתם, הכרתם וידיעתם של משתתפי הקורס בכל רזי הפעילות הצופית.
בדרך כלל, קורסי תג היער כוללים חלקים עיוניים בכיתה וחלקים מעשיים בשטח, ולרוב כוללים גם "כרטיס תג היער" אותו כל אחד מחניכי הקורס מקבל ועליו למלא אחר המשימות השונות בכרטיס בזמנו החופשי. דרך העבודה על הכרטיס, החניכים בוחנים את עצמם על הניסיון שנצבר במהלך הקורס.
קורס תג היער הראשון נערך על ידי פרנסיס "סקיפר" גידני והודרך על ידי רוברט באדן פאוול ומדריכים נוספים בפארק גילוול (בריטניה) בספטמבר 1919. בקורס השתתפו 19 חניכים, כולם בנים ונמשך שבוע. מאז, התפשט הקורס ברחבי העולם, עם ווריאציות בינלאומיות שונות.
בסיום הקורס, המשתתפים זוכים בכפיסי עץ של תג היער כאות הוקרה על הישג משמעותי במנהיגות ושירות ישיר לבני-נוער וצעירים. צמד כפיסי העץ הקטנים, אחד בכל רצועת עור (מחרוזת), נלבש סביב הצוואר כחלק ממדי הצופים. כפיסי העץ מגיעים ביחד עם עניבת צופים גדולה בצבע חום ועליה רקום סמל משובץ של שבט מקלרן, לכבודו של וויליאם דה בויס מקלרן, שתרם 7000 ליש"ט לרכישת פארק גילוול בשנת 1919, בתוספת 3000 ליש"ט נוספים לשיפוצים בבית שהיה באחוזה. כל אחת מעניבות תג היער ממוספרת, על-מנת שתישמר ייחודיותה.

קורס תג היער בישראל

בחודש אפריל 1963 התכנסו 20 פעילים בוגרים בתנועת הצופים, יהודים, ערבים ודרוזים, אנשי עיר וחברי משק מצמרת התנועה, בחוות הצופים שברמת יוחנן, כדי להשתתף בקורס הראשון של תג היער. הקורס נוהל בהדרכתו של סר ג'ון ט'רמן, ראש מחנה פארק גילוול, שהיה הממונה על נושא ההדרכה מטעם ארגון הצופים העולמי.
מאז קורס תג היער הראשון בישראל התקיימו 16 מחזורים של קורס תג היער בישראל, כאשר כולם מנוהלים על ידי התאחדות הצופים והצופות בישראל וכוללים נציגים מכל ארגוני הצופים בישראל, יהודים, נוצרים, מוסלמים ודרוזים.
תוכנית הקורס הותאמה לישראל. נוספו לתכנים המקוריים גם נושאים עיוניים עם דגש רב על דו-קיום. הקורס קצר יותר בזמן (ארבעה ימים במקום שבוע).
מריה מאלניה

מריה מאלניה (1050 לערך - לאחר 1103; גאורגית: მართა) הייתה בתו של המלך הגאורגי, בגרט הרביעי מבית בגרטיוני (1027-1072) ואשתו של הקיסר הביזנטי, מיכאל השביעי דוקסוס ומאוחר יותר של ניקפורוס השלישי בוטניאטסוס. היא נזכרת בשם מריה מאלניה ולעיתים מבלבלים אותה עם אמה בורנה מאלניה, אשתו השנייה של בגרט הרביעי.

חייה

מריה נולדה כנסיכה מרתה (მართა) מגאורגיה. בשנת 1056 היא נשלחה לקונסטנטינופול לקנות בה השכלה וחינוך תחת חסותה של הקיסרית הביזנטית, תאודורה, שנפטרה באותה שנה בה שבה מרתה למולדתה. בשנת 1065 היא נישאה לנסיך מיכאל השביעי דוקסוס בנו של קונסטנטינוס העשירי, שהיה בן 15 והיה מיועד לרשת את אביו על כס המלוכה. הפיכת חצר, שהתרחשה בשנת 1078, נישלה את מיכאל מכס המלכות והמליכה את ניקפורוס השלישי בוטניאטסוס. מריה הסכימה להינשא לקיסר החדש בתנאי שבנה, קונסטנטינוס דוקס, יוכרז כיורש מוחלט שלו. ניקפורוס הפר בסופו של דבר את הבטחתו, והקיסרית הפכה מעורבת בקשר שאורגן על ידי הגנרל הביזנטי, אלכסיוס הראשון, שעל פי השמועה היה מאהבה. אלכסיוס הכריח את ניקפורוס לוותר על כתר המלוכה, והכתיר את עצמו, בשנת 1081, לקיסר האימפריה הביזנטית. אלכסיוס הכריז על קונסטנטינוס דוקס כיורשו. 
מאוחר יותר אירס אלכסיוס את בתו, אנה קומננה, לקונסטנטינוס. אלא שלאחר הולדתו של יוחנן השני, בשנת 1087, השתנה המצב ואירוסיה של אנה לקונסטנטינוס בוטלו. קונסטנטינוס נאלץ להיפרד ממעמדו כיורש מוחלט ומריה הוכרחה לפרוש למנזר. קונסטנטינוס נפטר בשנת 1095 או 1096 בערך בגיל עשרים, ומעורבותה של מריה בפוליטיקה הסתיימה סופית. 
מריה התפרסמה ביופיה הרב ובהשכלתה. היא קיימה תכתובת קבועה עם התאולוג והפילוסוף הידוע דאז, תאופילקט מבולגריה (בולגרית: Теофилакт Български), שהושפע רבות מהקיסרית כאשר כתב את עבודתו העיקרית, "הסברים לבשורה על פי יוחנן". מריה גם שימשה כפטרונית המנזרים הגאורגיים בבלקן, במיוחד מנזר איווירון שעל הר אתוס ביוון. היא הצטרפה, כמו אמה בורנה מאלניה, לבניית מנזר קאפאטה שבהר ציון בירושלים.
מקראת הזהב

מקראת הזהב או אגדת זהב (Legenda aurea) הוא שם אוסף מעשיות על חיי הקדושים של הכנסייה, שהוליד ספרות ענפה אחריו. את הספר הכתוב לטינית חיבר וערך הארכיבישוף של ג'נובה, יעקובוס דה וורג'ינה (JACOBUS DE VORAGINE 1230-1298), בשנת 1265 בקירוב. נכללים בו 177 פרקים המסודרים לפי לוח השנה, ובו נקרא כל יום על שמו של קדוש, ותוכנם סיפורי קדושים מעונים, ועיונים במשמעות דינים נוצריים שונים. 
הספר דן בהסבר שמותיהם של הקדושים, תולדות חייהם, הנסים והגבורות שביצעו במשך חייהם, מותם ותאור המרטיריום של אלו שהוצאו להורג והנסים שהם או שרידיהם ביצעו לאחר מותם.
הספר כתוב בשפה לטינית פשוטה ויחסית קלה להבנה, תוכנו מלהיב וצורת הכתיבה מושכת, ועל כן הספר הפך לרב מכר לאורך ימי הביניים. במשך הזמן הורחב בסיפורי קדושים נוספים, תורגם לשפות רבות, ועם המצאת הדפוס הודפס במהרה.
הספר אמנם מושך לקריאה עקב סיפורי המעשים וההרפתקאות, אך מאידך, ההסברים ילדותיים ורוב התאורים ההיסטוריים אינם נסמכים על מקורות מהימנים. רק במאה ה-16 הכירו כי אין לספר זה ערך היסטורי רב ושהוא בעיקר ספר אגדות.  
למרות כל זה לספר יש חשיבות גדולה עקב השפעתו העצומה על תולדות האומנות וחקר הקדושים וכן בתחום חוקרי ספרות ימי הביניים. לדוגמה, פרסקות וציורים רבים של ימי הביניים מתארים אירועים שלולא מקראת הזהב לא ניתן היה לדעת מה מתואר בהם. המחבר שאב את מקורותיו מסופרים אחרים של ימי הביניים שכתבו תולדות קדושים ומרטירים, מהמיתולוגיה היוונית (למשל, הוא מתאר את יהודה איש קריות כרוצח אביו ונושא אמו לאישה - כמו אדיפוס) וגם מדמיונו הפורה מאוד. שמו הלטיני של הספר הוא Legenda aurea. אפשר לתרגם את המילה Legenda גם כ"מקראה" וגם כ"אגדה". אמנם במקורות מסוימים מתורגם בטעות שמו של הספר לאגדת הזהב, אך במקרה הזה התרגום הנכון הוא "מקראה" היות שהספר עסק, בעיני הקוראים של ימי הביניים, באירועים אמיתיים שאכן התרחשו ולא בסיפורי אגדות שנועדו רק לשעשע.
רייקסמוזיאום

היסטוריה

המוזיאון נוסד בשנת 1800 בהאג במטרה להציג את האמנות ההולנדית ונקרא לאחר היווסדו "הגלריה הלאומית לאמנות" (Nationale Kunst-Gallerij).
בשנת 1808 עבר המוזיאון לאמסטרדם במצוות המלך לואי בונפרטה, אחיו של נפולאון בונפרטה.
לאחר העברתו לאמסטרדם נוספו למוזיאון הציורים שהיו בבעלות העיר, ובהם משמר הלילה של רמברנדט.
בשנת 1885 עבר המוזיאון למשכנו הנוכחי, אשר תוכנן על ידי האדריכל ההולנדי פייר קויפרס. סגנון הבנייה של המוזיאון הוא שילוב בין הסגנון הגותי לסגנון רנסאנס.
במוזיאון מוצגות עבודות של יקוב ואן רויסדאל, פרנס האלס, יוהנס ורמיר ורמברנדט.
ב-13 באפריל 2013 נפתח המוזיאון מחדש לאחר שיפוץ שארך 10 שנים.
מעצב תלבושות

מעצב תלבושות הוא אדם, שתפקידו לעצב את התלבושות בעבור סרטים קולנועיים, טלוויזיה ומחזות תיאטרון. הוא נחשב לחלק חיוני מאוד בצוות ההפקה, והוא בדרך כלל עובד בצמוד עם מעצבי התפאורה על סט הסרט או על בימת התיאטרון. בתיאטראות באירופה נהוג, שמעצב התלבושת אחראי גם על עיצוב אלמנטים בסצנות שונות במחזאות, המועלים על הבמה.
מעצבי תלבושות יבקשו לרוב לייצג בתלבושת את האישיות של הדמות, או לייצג את התפתחות הדמות בעלילה באמצעות עיצוב הבגדים ואביזרי הלבוש. במקביל, המעצב דואג להבטיח, שהעיצובים יהיו נאמנים לתקופה ההיסטורית ומאפשרים לשחקן לבצע את התפקיד בהתאם לחזונם של הבמאי ושל ההפקה ללא נזק לבגדים. מן המעצב נדרש להחזיק ביכולת אמנותית חזקה, כמו גם ידע מעמיק בתחום השרטוט, תולדות האופנה, כמו גם היכולת להצמיד את הביגוד לתקופה היסטורית, אם מדובר במחזה או בסרט היסטורי.
מעצב התלבושות הוא מי שתורם יותר מכל איש צוות אחר בהפקה למראה של הדמות בסרט או במחזה, מאחר שהוא, למעשה, אחראי על הביגוד וההלבשה של הדמות. על מנת לעצב את הקונספט של העיצוב, מעצב התלבושות עובד ביחד עם הבמאי ושאר צוותי העיצוב בהפקה - אלה האחראים לעיצוב התפאורה, עיצוב התאורה והרכב הסצנות השונות - זאת כדי לתרום כמה שיותר למאפייני הדמות.
בארצות הברית מעצבי התלבושות מיוצגים על ידי הברית הבינלאומית של עובדי התיאטרון (International Alliance of Theatrical Stage Employes).
לייבו לוין

קורות חיים


ב-1919 עבר לצ'רנוביץ, שר במקהלת בית הכנסת הגדול בצ'רנוביץ עם החזן הנודע פיני ספקטור. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 התחיל ללמוד בסמינר למורים לשפה וספרות היידיש "דער יידישער שולפאריין" ובמקביל החל את פעילותו האמנותית ברחבי רומניה. הוא היה עורך ערבי שירה ופרוזה ביידיש, קורא ושר שירי עם ושירי משוררים למנגינות שהלחין בעצמו. ב-1939 - בצ'רנוביץ יצאו לאור בהוצאת הרש סגל: האלבום "ששה שירי ערש" הכולל את הלחנים של לייבו לוין לשיריהם של א. מאנגר, ה. לייוויק, מ.-ל. האלפרן, א. רייזן ונחום יוד, עם הציורים של איזיו שרף, וחוברת הכוללת תשעה שירים מאת הטרובדור מבלצי, זליג ברדיצ'בר. המלים והתווים נרשמו מפי לייבו לוין. 
ב-1941 גויס לצבא האדום ואחר כך לצבא העבודה בהרי אורל. ב-1942 נאסר באשמת ריגול לטובת רומניה. הוריו ושתי אחיותיו נספו בטרנסניסטריה. בין השנים 1942–1956 היה אסיר במחנות עבודה בסיביר. ב-1972 עלה עם משפחתו לארץ. ב-1980 תרגם מגרמנית ליידיש את כל שיריה של המשוררת הצעירה מצ'רנוביץ זלמה מרבאום-אייזינגר (1924–1942). הספר יוצא בהוצאת י. ל. פרץ, ת"א. בהוצאת אור-תו יוצא קובץ שירים שהלחין.

האנתולוגיה של שירי לייבו לוין

שירת היידיש בניגוניו של לייבו לוין בהוצאת י.ל. פרץ, ת"א, בעריכתה של רות לוין (זמרת ושחקנית ישראלית, כלת פרס סגל לתרבות היידיש). הספר כולל 49 שירים למלים מאת 21 משוררים (איציק מאנגר, ה. לייוויק, אברהם רייזן, מ"ל האלפרן, א. לוצקי, א. מרגולין, ז. מרבוים-אייזינגר ועוד), עם עיבודים לפסנתר מאת חנן וינטרניץ, צילומים וציורים, כמו כן הקדמה ואחרית דבר מאת רות לוין, כל הטקסטים מובאים ביידיש ובתרגומים לעברית ואנגלית.
יוסי בוגן

ביוגרפיה

בוגן החל לשחק בטניס שולחן כבר בגיל 11 בקבוצת הפועל רמת גן בליגה הארצית לבוגרים. בגיל 15 שיחק בליגה הלאומית לבוגרים כשחקן מן המניין. בשנת 1977 בגיל 15 צורף לנבחרת ישראל בה שיחק עד גיל 32.  בגיל 17 זכה לראשונה עם הפועל רמת גן באליפות ישראל לקבוצות בבוגרים.
בשנת 1982 זכה בוגן בתואר אלוף ישראל לבוגרים בפעם הראשונה.
באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1985 ניצח בוגן במסגרת הקבוצתית ב-15 משחקים לעומת 8 הפסדים, הייתה זו אליפות העולם הטובה ביותר שלו. הוא ניצח את ז`אן מישל סאייב שהיה אז אלוף אירופה לנוער.
בשנת 1993 פרש מנבחרת ישראל בטניס שולחן.
אנדריי ולדימירוביץ' פאנין

ראשית חייו

פאנין נולד ב-28 במאי 1962 בנובוסיבירסק, ברית המועצות; בנם של אגנסה ברזובסקי ודמיטרי אלכסנדרוביץ' פאנין. שנתיים אחר כך המשפחה עברה לצ'ליאבינסק ואז, כאשר אנדריי הגיע לגיל שש המשפחה עברה לקמרובו, שם התגורר 16 שנה.

קריירת משחק

פאנין היה ידוע היטב בזכות תפקידו בסדרת הלהיט הבלשית "קאמנסקאיה". בשנת 2000, לוהק לתפקידים ראשיים בסרטו של ואלרי אחאדוב "אל תפגע בנשים" ובסרטו של פאבל לונגין "החתונה", כן כיכב במותחן הפעולה "24 שעות", בבימויו של אלכסנדר ארטנסיאן. הוא זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים גולדן ראם על חלקו בסרט "החתונה". הופעת המסך הראשונה שלו הייתה בסרט "דרך הישא", אך דווקא הופעותיו בסרט "אמא, אל תבכי" של הבמאי מקסים פז'מסקי והסרט "אמא" של דניס יבסטיינייב הם שהביאו לשחקן את הפרסום הגדול.
לפני שזכה להיות מלוהק למיטב סרטי הקולנוע בארצו, הוא היה שחקן במה בתיאטרון מינוסינסקי, שם עבד לאחר שסיים את לימודיו במכון התרבות בקמרובו. אף על פי שתכנן בתחילה ללמוד בבית ספר קולינרי, פאנין המשיך לקדם את השכלתו בתחום המשחק והוא סיים במוסקבה את לימודיו במסגרת התיאטרון האומנותי MKhAT ב-1991 והחל לעבוד בתיאטרון זה עם אשתו, נטליה רוגוז'ינה. עבודתו הבימתית כוללת הופעות ב"שלוש אחיות", "האביר האומלל", "נישואין", "מספר קטלני" והפקה פרטית בשם "החורף". פאנין השתתף לעיתים קרובות בהפקות של אולג טבקוב.

חיים אישיים

פאנין התגורר במוסקבה, רוסיה עם אשתו, נטליה רוגוז'קינה. הוא נמצא ללא רוח חיים בדירתו ב-7 במרץ 2013, שוכב על הרצפה עם פצע ראש. עד היום לא ידועה סיבת מותו וההשערה כי היא החליק ונפל על ראשו, אך יש טוענים שנפצע במהלך שוד שהשתבש בדירתו.
פנה

פֶּנֶה (באיטלקית: Penne) הוא סוג של פסטה שצורתו צינור חלול עם חיתוך אלכסוני. פנה הוא צורת הריבוי של פנה (penna) באיטלקית, שמקורה בלטינית penna ("נוצות", או "נוצה"), הכוונה להיותו מזכיר את עט הנוצה (קולמוס) ומקורו בחבל קלבריה שבדרום איטליה.
באיטליה מייצרים פנה בשתי גרסאות עיקריות: פנה לישה ("penne lisce") - פנה חלק, ופנה ריגטה ("penne rigate") או ריגטוני - פנה מחורץ שעליו רכסים קטנים חרושים. ריגטה פירושה באיטלקית "מחורצות". קיימת גרסה נוספת בשם "פנוני" (pennoni) ("נוצה גדולה"), שהוא גרסה רחבה יותר של פנה. צורה זהה או דומה נקראת "מוסטצ'ולי" (mostaccioli)- (מ־mosto, תירוש) שהוא גרסה של פנה לישה חלק ולא מחורץ במרקמו וקצות צינורותיו חתוכים למעוין. וזיטי (ziti) ("חתנים") שהם מוטות חלולים קצרים ומכופפים עד לצורתה של האות C במרקם חלק גם כן, וזיטוני - הגרסה העבה של הזיטי.
פנה מבושל בדרך כלל עד לדרגת אל דנטה, ומוגש עם רטבים לפסטה כמו פסטו. הוא מרכיב פופולרי בסלטי פסטה. פנה מעולה ליישומים השונים בשל עיצובו המעשי. מרכזו החלול מאפשר לו להחזיק רוטב היטב, בעוד שהזווית בה הוא חתוך משמשת כסוג של מצקת המקילה על האכילה. בנוסף, פנה ריגטה מחורץ, מחזיק כמות גדולה יותר של רוטב וכן מרקם נגיס יותר למאכלים שונים, ולכן מתאים לרטבים סמיכים.
מאיר יעקבסון

ביוגרפיה

מאיר נולד ב-1968 בתל אביב, לאריה ודורה יעקבסון. הוא דור שלישי למשפחת יעקבסון, מחלוצי ענף הפרמצבטיקה בישראל.
בוגר ישיבת הסדר "הר עציון", שירת בחיל המודיעין. בעל תואר ראשון (BA) בכלכלה ובמנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני (MBA) במנהל עסקים מאוניברסיטת ברדפורד (University of Bradford) שבאנגליה.
בשנת 1994 נישא לצילית, עורכת דין ויושבת ראש "עמותת בת מלך". גרים בגבעת שמואל ולהם שמונה ילדים.

קריירה

בשנים 1991–1995, יעקבסון שימש כסמנכ"ל בחברת מ. יעקבסון. בשנת 1996 הקים את חברת מדיסון פארמה. מכהן כדירקטור בעוד עשרים חברות.
יעקבסון הוא בעל מניות משני עם כ-7.27% מהמניות ודירקטור בחברת הפרמצבטיקה הציבורית Knight Therapeutics , חברה הנסחרת בבורסה הקנדית, לפי שווי של כ-1.1 מיליארד דולר קנדי.

פעילות ציבורית

יעקבסון, בשיתוף עם הסופר אבי רט יזם וערך את מיזם תלמוד ישראלי. פרויקט להנגשת התלמוד לילדים ללימוד יומי ושבועי. הפרויקט פועל בלמעלה מ-200 בתי ספר בארץ ובחו"ל.
יעקבסון גם סייע למפעלי החסד והתמיכה של רבו, הרב נתן בוקובזה.
המוזיאון היהודי בברלין

היסטוריה

ראשיתו של המוזיאון באוסף יודאיקה של אלברט וולף מדרזדן שנתרם לקהילת ברלין. האוסף פותח למוזיאון על ידי ד"ר קרל שוורץ שהיה מנהלו הראשון של המוזיאון.
המוזיאון היהודי הראשון בברלין נפתח ב-24 בינואר 1933 ברחוב אוראניינבורג (Oranienburger Straße). בין אוצרות המוזיאון היה אוסף מדליות מלכותיות כתובות עברית.
בשנת 1938 הורה השלטון הנאצי על סגירת המוזיאון כחלק מחוקי נירנברג, היצירות שלו נבזזו ולא נמצאו עוד. בשנת 1961 התקיים בבית הקהילה היהודית בברלין מוזיאון יהודי שכלל תשמישי קדושה ומידע על תולדות הקהילה.
בשנת 1971 החליטה עירית ברלין להקים מחדש את המוזיאון, במסגרת פיתוח המוזיאון העירוני של מערב ברלין. בשנת 1975 הוקם "האיגוד להקמת המוזיאון היהודי". המוזיאון עצמו נפתח בשנת 1978 כחלק מאגפי מוזיאון ברלין. בשנת 1999 הפך המוזיאון למוסד עצמאי, ועבר למבנה שתוכנן על ידי דניאל ליבסקינד במרכז ברלין. המוזיאון נפתח רשמית במעונו החדש בשנת 2001.
בשנת 2011, במלאת עשר שנים לפתיחתו, קיבלה מטעמו קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל את פרס הפיוס והסובלנות.
מנהל המוזיאון מאז הקמתו היה מייסדו, פרופ' מייקל בלומנטל, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בתקופת כהונתו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בסוף שנת 2014 מונה פרופ' פטר שפר למנהל המוזיאון. ביוני 2019 התפטר מתפקידו לאחר שציוץ ביקורת, על רקע גינוי שהעביר הפרלמנט הגרמני נגד ארגון ה-BDS, התפרסם בחשבון הטוויטר של המוזיאון ועורר סערה תקשורתית.
כמאל גנזורי

תחילת דרכו והשכלתו

כמאל גנזורי נולד ב-12 בינואר 1933 בגרוואן, עיירה במחוז אל-מִנופיה. הוא סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית ובשנת 1959 החל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה במצרים.

קריירה פוליטית

גנזורי היה יועץ כלכלי לבנק הערבי לפיתוח כלכלי באפריקה, החל משנת 1968. הוא שימש יועץ לנשיא מצרים אנואר סאדאת. הוא היה אף חבר במועצות הלאומיות המיוחדות לפריון, חינוך ושירותים. בשנת 1974 מונה לתת-מזכיר לשר התכנון, משרה בה החזיק עד שנת 1975. בשנת 1976 מונה למושל מחוז אל-ואדי אל-גדיד ובשנת 1977 מונה למושל מחוז בני סויף, אולם התפטר ממשרה זו לאחר שישה חודשים בלבד.
עם התפטרותו ממשרת מושל מחוז, בשנת 1977, מונה למנהל המכון הלאומי לתכנון. בשנת 1981, לאחר שמונה חוסני מובארכ לנשיא מצרים, הוא שימש שר התכנון בממשלה החל משנת 1982. בחודש יוני 1984 הוא מונה לשר לשיתוף פעולה בינלאומי. מנובמבר 1986 ועד ינואר 1996 היה סגן ראש ממשלת מצרים.
ב-2 בינואר 1996 מינה מובארכ את גנזורי לראש ממשלת מצרים, תפקיד בו החליף את עאטף צדקי. תקופת כהונתו התאפיינה בפעילות ממשלתית רבה. בתקופת זו, שנמשכה כמעט 4 שנים, חוקקו 387 חוקים חדשים, 57 מהם הביאו לשינויים משמעותיים במצרים. עם תחילת כהונתו הכריז על ארבעה פרויקטים חדשים אשר נועדו להרחיב את השטחים בהם ניתן ליישב בני אדם במצרים, מעבר לגבולות עמק הנילוס. הוא הניח יסודות לתוכניות ארוכות טווח לפיתוחה של מצרים למשך עשרים שנה. גנזורי אחראי לשיפור יחסיה של מצרים עם קרן המטבע הבינלאומית. תקופת כהונתו אף בולטת בירידה בשיעור העוני במצרים מ-21% ל-17%. ב-5 באוקטובר 1999 הוא פוטר מכהונתו.
עם סיום כהונתו ננטשו רבות מתוכניותיו והחלה חקירה בעניין פעולותיו כראש ממשלה, אשר התפרסמה רק שנים מאוחר יותר. בשנת 2009 הודה בכיר במפלגה הלאומית דמוקרטית במצרים כי גנזורי היה נתון למעצר בית. במשך כ-11 שנה נעלם גנזורי מעין הציבור. לאחר פרוץ ההפיכה במצרים בשנת 2011, הופיע גנזורי בציבור לראשונה עם התפטרות הנשיא מובארכ בשיחת טלפון לתוכנית טלוויזיה בה בירך על תחילת תקופה חדשה במצרים. זמן קצר אחר כך אף נערך עמו ראיון טלוויזיוני בו הביע תנחומים לקורבנות ההפיכה ואף נטל אחריות ליוזמותיו כראש ממשלת מצרים. עוד בתקופת ההפיכה היו שניסו לקדם את מועמדותו של גנזורי לנשיא מצרים.
ב-21 בנובמבר 2011 התפטרה ממשלתו הזמנית של עיסאם שרף והמועצה הצבאית העליונה של מצרים פנתה וביקשה כי גנזורי ישוב ויהיה לראש "ממשלת הצלה". הוא החל לכהן בתפקיד זה ב-24 בנובמבר 2011, והכריז כי יציג את ממשלתו בחודש דצמבר 2011. הממשלה הזמנית בראשות גנזורי התפזרה באוגוסט 2012, לאחר שמוחמד מורסי נבחר לנשיא מצרים.
טומאת מדף

בהלכות טומאה, מדף הוא כינוי לטומאה הנגרמת על ידי נשיאה או אף הנחה ללא תנועה, של כלים או אדם וכן אוכלים ומשקים, על גבי זב וחבריו, טומאה זאת תחול גם ללא מגע ישיר בטמא. טומאה זאת היא מדברי חכמים. לעיתים בחז"ל טומאה זו קרויה גם עליונו של זב

פרטי הדינים

אדם אוכלין ומשקים וכלים, שיונחו על גבי הזב וחבריו (שהם זב זבה, נידה, ויולדת), אף ללא מגע ישיר בניהם, יהפכו לראשון לטומאה. וכן אף אם יחצוץ בניהם חפץ שאינו מקבל טומאה כדוגמת אבן, הם יטמאו.
גם במקרה שבו הנטמאים מונחים גם על הזב אך לא רק עליו, כדוגמת שהזב הניח רק את אצבעו ושאר המשקל מונח על הקרקע, נטמאו.
יש מהראשונים שמבינים שטומאה זו היא רק פירוט של טומאת היסט, אך ראשונים אחרים ובניהם הרמב"ם מבינים שזה דין מיוחד בהלכות טומאה, ויש בינו לבין טומאת היסט הבדלים, כגון בגד שחלקו על הזב ורובו על הארץ שמדין היסט אינו נטמא כיוון שאינו מסיט רובו, אך מדין מדף נטמא כיוון שנח על גבי הזב.
וסרמיל (סרט)

תקציר העלילה

שלומי (נדיר אלדד) חי עם אמו האלמנה, אחותו הקטנה ואב חורג, ועובד כשליח בפיצריה של חיים (קובי מאור) ואסתר (עירית בנדק). לאחר שהוספה שלו נגנבת הוא מפוטר על ידי חיים בתוספת קללות. אחיו העבריין איציק (יניב עדני) מכריח את חיים לקבלו שוב לעבודה ואת דימה לחזור לעבודה שם למרות התנגדותו.
עדיאל (עדיאל זמרו), בן הקהילה האתיופית, מטפל באחיו הקטן יונתן (בני אדגה) ובאמו החולה ומרבה להשתמט מבית הספר. הוא נתקל פעמים רבות בהערות גזעניות לגבי צבע עורו.
דימה (דוד טפליצקי), בן למשפחת עולים מרוסיה - אביו מובטל ואימו מפרנסת את המשפחה. הוא משמש כבלדר סמים לאלכסיי (סרגי גנטיוק), משתמט משיעורי בית ספר ומבצע מדי פעם עבירות קטנות כמו גניבת וספה של שליח הפיצות שלומי.
הם משתמטים מהשיעורים והמחנכת מזמנת אותם ואומרת להם שהסיכוי היחיד שיישארו בבית הספר הוא הצטרפותם לקבוצת הכדורגל של בית הספר בפיקודו של המאמן מתן (אבינועם בלומנקרנץ).
מתן הוא בעל אישיות סמכותית הוא מציב את עדי כחלוץ מרכזי ואת דימה כשוער. הם מצטיינים ומתחילה ידידות ביניהם. מתן מעודד אותם ואומר כי אם יתמידו יש להם עתיד להיות מקצוענים ולצאת מהסביבה בה הם חיים, לפנימיה שם ימשיכו בלימודים ואימונים.
המטרה היא לנצח בטורניר בתי הספר ביום העצמאות באצטדיון וסרמיל. הם מנצחים בחצי הגמר ועומדים לעלות למשחק הגמר אך לא. איציק שולח עבריינים להכות את אחיו שלומי המסרב לחזור לפיצריה, דימה נתפס על ידי המשטרה בעת חלוקת סמים ועדי נאלץ לחפש אחרי אחיו יונתן שברח כי לא רצה שעדי ישחק במשחק זה ואחריו יעזוב אותו ויעבור לפנימיה. הסיכוי שלהם להתקדם בחיים אבד.
קמטניים

מאפיינים

הקמטניים הם בעלי רגליים קצרות או חסרי רגליים. בתוך הקשקשים שלהם משובצות פלטות עצם הנקראות osteoderms, כך שגופם נעדר גמישות. הלשון של הקמטניים מפוצלת. חלק מהקמטנים מטילים ביצים ואחרים מגדלים ביצים בתוך הרחם ומשריצים את צאצאיהם לאחר שבקעו מהביצים. כל הקמטנים הם אוכלי בשר הניזונים מפרוקי רגליים שונים ובעלי חוליות קטנים. 
המין היחיד ממשפחת הקמטניים המתגורר בישראל הוא קמטן החורש.
מגן (קיבוץ)

היסטוריה

את הקיבוץ ייסדו בני גרעין של השומר הצעיר מרומניה שחלקם שהו כשנה במחנות המעצר בקפריסין, אליהם הצטרפו בני גרעינים של השומר הצעיר מילידי הארץ ובהמשך בני ובנות גרעינים ממערב אירופה. העלייה על הקרקע הייתה בתאריך 16 באוגוסט 1949 על שרידי משלט שיח' נוראן, שנכבש בראשית דצמבר 1948, במהלך מבצע אסף על ידי גדוד 89 של חטיבה 8, חטיבת יצחק שדה. גבעת השיח' היא הנקודה הגבוהה ביותר באזור ומשמשת נקודת תצפית אל עבר יישובי המועצה האזורית אשכול ודרום רצועת עזה.
במהלך מבצע עופרת יצוקה בשנת 2009 נפלו בשטח הקיבוץ שתי רקטות קסאם. לא היו נפגעים, אך נגרם נזק לבתי מגורים.
מאחר שהקיבוץ נמצא במרחק של 4.7 ק"מ מגבול הרצועה, לא עמד באמת המידה של 4.5 ק"מ מהגבול ולכן לא נכלל בתוכנית המיגון של יישובי עוטף עזה. רק בעקבות מבצע עמוד ענן בשנת 2012, החליטה הממשלה למגן גם את היישובים בטווח זה, ובהם גם מגן. המיגון הושלם רק לאחר מבצע צוק איתן, בשנת 2015.

כלכלה

מקורות ההכנסה המרכזיים של הקיבוץ הם מפעל "מגן אקו-אנרג'י" (קודם לכן "פלסטיק מגן") לייצור מערכות אנרגיה סולארית; חקלאות - גידולי שדה (תפוחי אדמה, בוטנים, צנוניות, חיטה, גזר), רפת (בשיתוף הקיבוצים גבולות ובארי), והכנסות מעבודות חוץ.
בהיותו יישוב חקלאי או יישוב באזור פיתוח, עובדים המעתיקים את מקום מגוריהם ליישוב וגרים בו לפחות שישה חודשים רצופים, נהנים מכך שאם  התפטרו לשם כך מעבודתם, ההתפטרות תיחשב להם כפיטורים. בהיותו אחד מיישובי עוטף עזה, ניתנת לתושביו הטבת מס בהתאם לסעיף 11 לפקודת מס הכנסה.

מוסדות

בתחומי הקיבוץ נמצא גן זואולוגי ("ZOO-חוויה"), "חוויה פלוס" (מרכז הפעלה חינוכי להורים ופעוטות), וגלריית אמנים ("גלריית הקיטור").
הקיבוץ מפעיל בתחומו בית תינוקות, שבו שוהים ילדי הקיבוץ עד גיל 3, וכן פעוטון וגנים, שבהם מתחנכים הילדים עד גיל בית הספר.
מחוזות סנט וינסנט והגרנדינים

מבחינה מנהלית מחולקת סנט וינסנט והגרנדינים לשישה מחוזות (Parish – קהילה), שמתוכם חמישה נמצאים על האי סנט וינסנט, ואילו המחוז השישי, מחוז הגרנדינים, כולל את כל איי הגרנדינים השייכים למדינה.
בנדר בנדינג רודריגז

הדמות

בנדר החל דרכו במפעל מקסיקני השייך לחברת הרובוטים של מאמ. הוא יוצר כחלק מסדרת הרובוטים המכופפים (Bending), שתפקידם לכופף קורות פלדה על מנת לייצר תאי התאבדות, תאים אשר נראים כמו תאי טלפון רגילים אך בניגוד להם, המשתמש מוצא את מותו בתום השימוש. שמו של בנדר הוא למעשה חצי בדיחה, כאשר בפרק אחד הוא טוען ששמו האמצעי זה "כיפוף"(Bending), כלומר הוא מומחה בדבר. לאחר מכן הוא מוסיף ששמו המלא הוא למעשה בנדר בנדינג רודריגז (שם משפחה מקסיקני נפוץ). בפרק Lethal Inspection (פרק 6 עונה 6) למעשה מתגלים פרטים נוספים על עברו של בנדר ומתגלה כי בניגוד לרובוטים אחרים בנדר הוא בן תמותה בשל טעות שנעשתה בפס הייצור והוא הורכב בלי יחידת גיבוי ולכן אם גופו נהרס אישיותו אינה יכולה לרדת לגוף חדש (הסבר שסופק על ידי פרופסור פארנזווארת'). לאחר מרדף אחרי מפקח פס הייצור שלו (Inspector #5) בעוד שהוא מלא זעם על המפקח שנתן לו להיוולד בלי יחידת גיבוי (מה שסותר את הכרטיס שקיבל ממנו בשהורכב שמאשר כי הוא "מושלם" לדבריו של בנדר ) בעזרתו של הרמס בנדר מקבל הסתכלות חדשה על החיים ומפסיק לכעוס על המפקח. בסוף הפרק למעשה מתגלה כי הרמס הוא מפקח מספר 5 וכי הוא אישר את הרכבתו של בנדר כי ריחם עליו ואינו רצה לשלוח אותו למגרש הגרוטאות ולמעשה לאחר מקרה זה הוא התפטר מחברת "מאמ" ועבר לעבוד בפלאנט אקספרס. 
לבנדר מעט מאוד ערכי מוסר או צניעות, והוא גס במיוחד (בסרט "Bender's big score", כאשר ה"רמאים" מחקו את הזיכרון, נאמר כי נמחקו 50 טרה בייט של פורנו). הוא מקלל, אוהב לריב, מעשן בכפייתיות, שותה ומהמר. הוא גם חסר טאקט לחלוטין, ומרבה להעליב ולפגוע באנשי "פלאנט אקספרס", או באנשים בכלל. למרות זאת, לבנדר יש את היכולת להרגיש (למרות שהוא טוען שהוא לא יכול). הוא נעלב ובורח כאשר הצוות מעליב את כישורי הבישול הנוראיים שלו, הוא חווה לעיתים קרובות זעם, וסימפתיה כשמדובר בחברו הטוב ביותר, פיליפ ג'יי פריי.
למרות שהוא לא משדר כך תמיד, בנדר מתעב את רוב בני האדם ורוצה להשמידם בסתר. הוא מתנגד לשיעבוד הרובוטים וניצולם ויותר מפעם אחת מתחבר עם אחיו הרובוטים כנגד בני האדם.
באחד מהפרקים מגלה בנדר שיש לו רובוט מקביל, פלקסו, שזהה לו מבחינה חיצונית אך בעל מגנט קטן בצורת זקן תיש על הסנטר (בפרק פארודיה על ספוק הרשע ממסע בין כוכבים). בהתחלה מתייחס הצוות לפלקסו כגרסה המרושעת של בנדר, אך לאחר מכן מסתבר כי למעשה, בנדר הוא הרשע.

תפקידים ועבודות

למרות שתפקידו המיועד של בנדר הוא כיפוף קורות ברזל, הוא יותר משמש כמסייע בחברת "פלאנט אקספרס", ולרוב מצטרף לפריי ולילה במשלוחיהם בגלקסיה. במהלך הסדרה בנדר הופך לטבח החברה, ומגלה במהרה כי אין לו שום כישרון ושאנשי הצוות נמנעים בכל מחיר מבישוליו. או אז הוא בורח ופוגש את השף הלמוט ספארגל, שף אגדי שירד מגדולתו שהיום מבשל פשטידות מנעליים עבור הומלסים. ספארגל מלמד את בנדר את רזי הבישול בסדרת משימות, והופך אותו לטבח מקצועי (למרות שבישולו של בנדר הורג בסופו של דבר את ספארגל). הוא מעניק לו מרכיב סודי. בנדר מוכיח את עצמו כשף כאשר מנצח את השף אלזר, ומגלה את המרכיב הסודי של ספארגל לשיפור כל מנה - מים, לכאורה כדי להוכיח על בנדר את אפקט הפלצבו. אחר כך מסתבר שהמים מהולים בכמה טיפות LSD.
לבנדר היו עבודות צד נוספות - סרסור, שדכן, איש מאפיה, עובד בחברת הקפאה קריוגנית, סופר גיבור, ואף הצטרף לסיבוב הופעות עם הזמר בק.
זיגריק

זיגריק (או זינגריק) היה אחיו של סארוס ושליט לזמן קצר על הוויזיגותים בחודש ספטמבר 415. זיגריק עלה לשלטון בעקבות דקירתו למוות של המלך אטהאולף בידי דוביוס, אחד מחסידיו של סארוס שביקש לנקום את מותו בידי אטהאולף. זיגריק ידע, ככל הנראה, על כוונת ההתנקשות. 
אחרי עלותו לשלטון, המית זיגריק את בניו של אטהאולף מאשתו הראשונה, כשהוא קורע אותם מזרועות הבישוף זיגסאר שאצלו ביקשו מחסה. אשתו השנייה של אטהאולף, גאלא פלקידיה, אחות הקיסר הונוריוס, זכתה ליחס משפיל ואכזרי, כאשר זיגריק כופה עליה לפסוע לאורך קילומטרים רבים ברגל בלוויית שבויים. 
כעבור שבעה ימים, נרצח זיגריק ובמקומו נבחר למלך ואליה.