קונסטנטין ברנקוביאנו

קונסטנטין ברנקוביאנו (ברומנית: Constantin Brâncoveanu; ‏1654, ברנקובן, כיום במחוז אולט – 15 באוגוסט 1714, איסטנבול). כונה על ידי היסטוריונים אחדים קונסטנטין השני ברנקוביאנו.
היה שליט ולאכיה ("הארץ הרומנית" או מונטניה) בין 29 באוקטובר 1688 – 24 במרץ 1714, אחיין של השליט הקודם, שרבאן קנטקוזינו. אחרי שבני השושלת קנטקוזינו לא הרשו לו להשתמש בשם המשפחה, קרא לעצמו קונסטנטין בסאראב ברנקוביאנו, לפי זיקתו לבית בסאראב.
בימי מלכותו הארוכה בבוקרשט, שנמשכה 36 שנה, ניהל תמרונים פוליטיים ודיפלומטיים רבים מתוך ניסיון לעצור את מגמות ההתפשטות של האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית במרחב הדובר רומנית והתערב בעיניני נסיכות מולדובה וטרנסילבניה. אולם, בין היתר, בגלל הדרישות המוגברות של השלטונות הטורקים לשילומים ולאספקת מוצרים, ברנקוביאנו הטיל מיסים כבדים על האיכרים והסוחרים. בזמנו התחוללה התקדמות של התרבות והחינוך בארצו: הוקם בית ספר גבוה בבוקרשט, הודפסו ספרים רבים, נוצר סגנון אדריכלי מיוחד שנקרא על שמו: הסגנון הברנקבאני stil brâncovenesc .
בעת המלחמה הרוסית-טורקית בשנים 1710-1711 היסס לסייע לפטר הגדול ולעמיתו ויריבו הרומני, השליט המולדבי, דימיטריה קנטמיר ואחרי ניצחון הטורקים, הואשם בכל זאת על ידיהם בבגידה ונרצח בקושטא בשנת 1714 יחד עם ארבעת בניו.
בשנת 1992 קונסטנטין ברנקוביאנו הוכרז קדוש מעונה של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ויום אזכרתו הוא 16 באוגוסט.

רקע משפחתי והעלייה לשלטון

צאצא למשפחת הבויארים קראיובשט, ביחסי קרבה לשליט מאתיי באסאראב, קונסטנטין ברנקוביאנו נולד באחוזת ברנקובן Brâncoveni כבן לפאפא ברנקוביאנו קראיובסקו ולאשתו, סטאנקה קנטקוזינו.
יתום מאביו מילדותו, גדל בבית אחד מדודיו מצד אמו, הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו, אחת מהדמויות החשובות של הפוליטיקה והתרבות הוולאכית בתקופה. עלה בהמשך בהיירארכיה של האצולה הרומנית - היה לאגא וללוגופט גדול וכיהן לפרק זמן כשגריר הנסיכות בווינה.
בהמשך נגרר לסכסוך בין שני דודיו -קונסטנטין והשליט שרבאן קנטקוזינו ועלה על כס המלכות בשנת 1688, אחרי מותו מנסיבות לא ברורות - ממחלה או תרעלה - של האחרון. ברנקוביאנו נבחר על ידי הבויארים בלי התערבות ישירה של השלטון הטורקי. בחירה זו קיבלה אישור מחודש מהסולטאן בשנת 1703 כשהשליט הוזמן אצל הסולטאן מוסטפא באדריאנופול.
 
תחילה זכה בתמיכת דודו הסטולניק קונסטנטין אך במהרה השניים נכנסו ליריבות קשה. ברנקוביאנו הגלה את הסטולניק שתיכנן להעלות על כס המלכות את בנו, שטפאן קנטקוזינו.
מכאן ואילך ברנקוביאנו ויריביו התחילו להתחרות על חסדי הסולטאן העות'מאני שהיה הקובע במידה רבה מיהם השליטים בארצות הרומניות.

בתווך בין האימפריה העות'מאנית ובין אוסטריה

בן חסות של הסולטאן העות'מאני, קונסטנטין ברנקוביאנו, שבגיל 29 השתתף עם יחידה צבאית מוולאכיה נספחת לצבא העות'מאני, במצור השני על וינה (1683), ניסה, בדומה לקודמו, שרבאן קנטקוזינו, לשמור עת עצמאות מסוימת של ולאכיה תוך כדי חיפוש בריתות עם מעצמות נוספות - אוסטריה, אז חלק מהאימפרה הרומית-גרמנית הקדושה, ורוסיה. אך מדיניותו ההפכפכה עוררה חוסר אמינות.
בהתחלת שנת 1689 צבא אוסטרי בראשות דונאט הייסלר פלש לוולאכיה עד לבוקרשט, מלווה באציל טוען לכתר בשם קונסטנטין בלצ'אנו. ברנקוביאנו התיעץ עם יועציו והחליט, בתמיכת הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו לא להסכים לנוכחות אוסטרית בשטח ארצו מפני שחשש כי האוסטרים לא יוכלו למנוע חורבן של ולאכיה מידי הטורקים והטטרים. 
הוא נמלט עם החצר ליישוב רוּש Ruşi באזור פרחובה וביקש עזרה מהטורקים. אלו כעסו על הימנעותו מעימות צבאי עם האוסטרים ושיגרו יחידות טטריות בראשות צ'רקז אחמט פאשה וגזי גיראי, בן של החאן, לחלצו מהמצב. הכוח האוסטרי הובס והגנרל האוסטרי יחד עם הבויאר המורד בלצ'אנו נפלו בשבי. בלצ'אנו הוצא להורג והשבויים האוסטרים שוחררו ועזבו את המדינה. 

עדיין בשנת 1690 תמך ברנקוביאנו באציל הפרוטסטנטי הטרנסילבני אימרה טקיי Thököly Imre וסייע בידיו, בידיעת הטורקים, לנצח את האוסטרים ולעלות לזמן קצר על כס שליטי טרנסילבניה. לאחר מכן נאלץ לארח את אנשי טקיי הפליטים על אדמת ולאכיה וקיבל מהטורקים יד חופשית לגרשם. 
 
בהמשך ברנקוביאנו השלים עם האוסטרים אך המשיך הצליח לזכות לתואר נסיך האימפריה מידי הקיסר לאופולד הראשון (ב-30 ביוני 1695) ולעיטור אנדריי הקדוש מידי הצאר פטר הגדול (ב-21 באוגוסט 1700), אבל לא מעט ממאמציו השקיע בתככים נגד שליט מולדובה, קונסטנטין קנטמיר ובניו, אנטיוך ודימיטריֶה.
רצונו היה להשליט על כס מולדובה את חתנו ובן חסותו, קונסטנטין דוקא.

תמרוניו בין הרוסים ובין הטורקים

עד שנת 1709 ריכז את תימרוני פעילותו הדיפלומטית לכיוון אוסטריה ואיסטנבול. בשנת 1709 מלך שוודיה, קרל השנים עשר הובס על ידי פטר הגדול בקרב פולטבה. משוחרר מהאיום הגרמני-שוודי, צבא הצאר פלש למולדובה על מנת להתעמת עם העות'מאנים. ברנקוביאנו התכתב עם הצאר והבטיח לו לסייע באספקה הדרושה לצבא הרוסי. בתמורה קיבל מהצאר את תודות רבות ושלוש מאות שקיות עם זהב. 
הסולטאן שלח כשליט חדש במולדובה את דימיטריה קנטמיר, שהיה יריב מושבע של ברנקוביאנו, וביקש ממנו לדווח לשער הנשגב כל תנועה חשודה של השליט הוולאכי. אך קנטמיר הפתיע את הטורקים וכרת ברית עם הצאר.
בעת המסע על נהר פרוט של פטר הגדול ריכז ברנקוביאנו חיילים על יד אורלאץ באזור הפרחובה על גבול מולדובה, ועקב משם אחרי השתלשלות הדברים. במקרה שהרוסים היו פולשים לוולאכיה נכון להיות בן בריתם. אם יד הטורקים הייתה על העליונה תיכנן להישאר לצידם.
לתדהמתו, כמה מהבויארים שלו ובראשם בן דוד, הספטאר תומא קנטקוזינו, ברחו למחנה הרוסי. אז החליט ברנקוביאנו להחזיר לצאר הרוסי את מתנותיו ולספק האספקה הדרושה להתקפת נגד של הטורקים נגד הרוסים. מסע הצאר במולדובה נכשל ובין רוסיה והסולטאן נחתם הסכם שלום. 
בסופו של דבר בגידותיו העוקבות של ברנקוביאנו את האוסטרים, את הרוסים ואת העות'מאנים הסתיימו בסיום אומלל.

מורשתו התרבותית

פרט למדיניות פיסקלית קשוחה, בתחום הפנים את מלוכתו של ברנקוביאנו איפיינה תנופת בנייה ועידוד מפעלי תרבות ואמנות מקומית. בשנת 1694 השליט הקים, בביניינים השייכים למנזר סבא הקדוש ("ספנטול סבא", עם ב רפויה), את ה"אקדמיה בבוקרשט", בית ספר גבוה עם שפת ההוראה יוונית.
תחת שלטונו הבישוף (מיטרופוליט) ממוצא גאורגי אנטים האיברי הקים בבוקרשט בית דפוס שהדפיס ספרים רבים ברומנית, יוונית, סלבונית כנסייתית, אף בערבית, טורקית וגאורגית. בנוסף היו קיימים בנסיכות עוד שלושה בתי דפוס.
ברנקוביאנו בנה מנזרים וכנסיות, ביניהם, בתחילת מלכותו, בשנים 1690-1692, את המנזר חוּרֶזו. כמו כן סלל בבוקרשט את עורק התחבורה הראשי העשוי מעץ, הקרוי פודול מוגושואיֶי Podul Mogoşoaiei, שהפך לימים ל"קאליה ויקטוריאֶי" Calea Victoriei. חלק מהביניינים שנבנו בתקופתו התאפיינו בסגנון אדריכלי "ילידי" מיוחד ששילב בתוכו יסודות של רנסאנס ושל האדריכלות הביזנטית.
דוגמאות לסגנון זה שכונה "ברנקובאני" הם למשל המנזר חורזו Horezu ‏ (1690-1692), ארמון מוגושואיה בפרוור של בוקרשט ותוספות בנייה למנזר קוזיה באולטניה.

מטבעותיו

השליט הטביע לרגל חגיגת 25 שנים למלוכתו (1703) מטבעות - מדליות זהב עם דיוקנו, בעלות ערך של 2-10 דוקאטים ככל הנראה במטבעה באלבה יוליה בטרנסילבניה. נשמרו עותקים של 5 ו6 דוקאטים.
כמו כן אף לאחר מותו הוטבעו מטבעות כסף של חצי טלר עם דיוקנו לפי דוגמאות הולנדיות או טרנסילבניות. על צד אחד מופיעה הכתובת "קונסטנטינוס. באסראבה. ברנקובאן" 
CONSTANTINUS.BASSARABA.BRANKOWAN
ובצד השני "בחסד אלהים וויווד ונסיך של ולאכיה מעבר לאלפים" (ד.ג. וויוודה. ולאכיה. טרנאלפינה) D.G.VAIVODA.VALACHIAE.TRANSALPINAE.

היהודים בתקופתו

התעודות מזמנו של ברנקוביאנו מעידות על קיום "גילדה של היהודים" ("בריאסלה ז'ידובילור") breasla jidovilor בבוקרשט, בדומה לזו של הארמנים. היא תרמה לאוצר הנסיכות מס מיוחד קבוע. בספריות באותה תקופה, כגון זו של המנזר חורזו נמצאו גם ספרים בעברית.

סוף מלוכתו

אחרי סיום המלחמה הרוסית טורקית מ-1710-1711 החריף הסכסוך של ברנקוביאנו עם קרוביו - בני משפחת קנטקוזינו שטענו לכתר ולאכיה בעיקר בשביל שטפאן קנטקוזינו.
בשנת 1713 ברנקוביאנו תיכנן חתונת בנו, ראדו, עם בת של אנטיוך קנטמיר, גולה באיסטנבול, פעם שליט יריב במולדובה. לשם כך שלח לאיסטמבול משלחת ובראשה בתו בלאשה ופמליה עם מתנות לווזיר הגדול. לקראת מסע מחודש נגד האוסטרים הסולטאן ויועציו ביקשו באותה תקופה לסלק את ברנקוביאנו מהשלטון ולהענישו על מה שראו כבוגדנות כלפיהם. אבל הטורקים הסתירו את כוונותיהם והעמידו פנים שתומכים בתוכניות החתונה ושהחיים נמשכים כרגיל. רק בשנה הבאה ב-24 במרץ 1714 הודח ברנקוביאנו במפתיע על ידי הסולטאן אהמט השלישי, לטובת יריבו ובן דודו, שטפאן קנטקוזינו, ונשלח יחד עם משפחתו לגלות איסטנבול. שם נכלאו במבצר ידיקולה המפורסם. אומרים שעבר עינויים במטרה להוציא ממנו פרטים על מקום מחבואם של אוצרותיו. ההוצאה להורג התנהלה ב 15 באוגוסט 1714 בחג הנוצרי של מריה הקדושה במקום הנקרא לאלי קסק (קיוסק מרים), בנוכחות הסולטאן ואורחיו כולל השגרירים של המעצמות הנוצריות. הראשון שהוצא להורג על ידי עריפת הראש היה שר האוצר הנאמן יֶנאקה (יואן) וֶקֶרֶסקו Enache Văcărescu. לאחר מכן לארבעת בניו של ברנקוביאנו -קונסטנטין, שטפניצה, ראדו ומאתיי 
נערפו הראשים מול עיניו ואחר כך הוצא להורג ברנקוביאנו עצמו. לפי סיפורים אחדים, הטורקים הציעו להם להשאירם בחיים בתנאי שיתאסלמו 

או שלפחות ילדו הקטן, מאתיי, שהיה בן 11, ימיר את דתו, אך ברנקוביאנו דחה זאת בשאט נפש והילד שילם גם הוא בחייו. לפי עדות מזכירו האיטלקי, אנטוניו מריה דל קיארו, הראשים הערופים הוצגו בפרהסיה בתהלוכה ברחובות העיר ולאחר מכן הגופות הושלכו למימי הבוספורוס. גם הראשים שהוחזו למשך שלשה ימים על כידונים באחד משערי העיר נזרקו אחרי כן למים.
אומרים שדייגים נוצרים משו את הגופות מהמיים והביאו אותן לקבורה 
במנזר עליית מרים שבחאלקי על יד איסטנבול. 
בשנת 1720 הועברו בסתר על ידי האלמנה ל"כנסייה החדשה ע"ש גיאורגה הקדוש" Sfântul Gheorghe Nou בבוקרשט.
בשנת 1914 נמצאה כתובת שבעזרתה זוהה קברם.