אוגוסטוס קיסר

נעוריו

אוגוסטוס נולד ברומא בשם גַאיוּס אוֹקְטַבְיוּס למשפחה ממעמד הפרשים. אביו, גאיוס אוקטביוס, היה הראשון ממשפחתו ששירת בסנאט ובכך הפך ל"איש חדש". גאיוס אוקטביוס הגיע לדרגת פְּרַייְטוֹר ושירת כמושל מקדוניה, אך מת כשהיה אוגוסטוס בן ארבע.
אמו אַטיַה הייתה בתה של יוליה, אחותו של יוליוס קיסר, עובדה שזימנה לו קשר ישיר עם המצביא הגדול של התקופה.
בשנת 46 לפנה"ס, נטל אוגוסטוס חלק בטריומף של קיסר ברומא וזכה באות צבאי, אף כי הוא עצמו לא נטל חלק במסע. שנה מאוחר יותר, כאשר מלאו לו 18, הצטרף אוגוסטוס לקיסר בספרד, שם ניהל קיסר את הקרב האחרון בחייו נגד בניו של פומפיוס בקרב מונדה. אוגוסטוס, כמפקד יחידת פרשים בלגיון העשירי אקסטריס, שהוצב מאחור כעתודה, הפגין חשיבה מהירה ויצא להלחם באויב כנגד הוראותיו של קיסר, פעולה ששינתה את פני הקרב והעניקה לקיסר ניצחון.
קיסר התפעל מתעוזתו וחוצפתו של בן חסותו הצעיר ובמהלך המסע בספרד ובחזרה משם הזדמן לשניים לעמוד זה על טיבו של זה. לאוגוסטוס הייתה זו הזדמנות נדירה ללמוד על מנהל הפרובינקיות, ניהול מלחמה ומניפולציות פוליטיות ממי ששלט בכל אלו על בוריים. עבור קיסר, הייתה זו הזדמנות לצרף תומך צעיר לפמלייתו.
עם שובו של קיסר לרומא, נשלח אוגוסטוס בהוראת קיסר לאפולוניה שבמקדוניה יחד עם שני המצביאים הצעירים מרקוס ויפסניוס אגריפה וקווינטוס סלבידינוס רופוס. שם היה אמור אוגוסטוס להמשיך בחינוכו ולזכות בנאמנותם של הלגיונות במקדוניה בעודו ממתין לבואו של קיסר, שהיה אמור לפקד על הצבא במסע מלחמה לכיבושה של האימפריה הפרתית.
אולם אוגוסטוס הצעיר היה שחקן זוטר במשחק הפוליטי ברומא ועדיין לא כיהן במשרה ציבורית. קיסר, שהבחין בעליל בפוטנציאל המנהיגותי שלו, התכוון לשנות זאת. באותה עת, נבחר קיסר לדיקטטור לכל ימי חייו (DICTATOR PERPETVVS) ובחר באוגוסטוס לשרת כסגנו במשרת מגיסטר אקוויטום בשנת 43 לפנה"ס. מותו של יוליוס קיסר זמן קצר אחרי כן היה עתיד לשנות את מסלול חייו.

מאבק על השלטון ברומא

לאחר רציחתו של יוליוס קיסר, ב-44 לפנה"ס, מרקוס אנטוניוס שכיהן כקונסול, היה האיש החזק ברומא. אנטוניוס חילק משרות ומינה פקידים ככל העולה על רוחו בטענה שהוא מקיים את צוואתו של קיסר. כך הקים לו אנטוניוס אויבים בתוך הסנאט.
כקרוב משפחתו החשוב ביותר של קיסר, אוגוסטוס, שעדיין שהה במקדוניה מיהר לחזור לרומא אולם בניגוד לעצתם של חבריו הוא לא הביא איתו כוח צבאי. כשנחת באיטליה, גילה אוגוסטוס כי קיסר אימץ אותו לבן בצוואתו ושמו הפך לגאיוס יוליוס קיסר. אוגוסטוס הפך מיד לפופולרי מאוד בקרב ותיקי לגיונותיו של קיסר, במיוחד אחרי ששילם את משכורתם מכמה אחוזות שמכר. הוא גייס צבא פרטי של שלושת אלפים חיילים מוותיקי הקרבות של קיסר והשתלט לזמן קצר על הפורום, אך סולק משם על ידי צבאו של מרקוס אנטוניוס. בעת זאת מעמדו של אוגוסטוס היה בעייתי, הליך האימוץ שלו נחשב מפוקפק ובתור אזרח פרטי שמפקד על צבא הוא היה בחזקת מורד במלכות.
אנטוניוס שחשק בכהונה כמושל גאליה קיסאלפינה נערך למלחמה כנגד מושלה באותה עת דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס, דבר שהסנאט גינה והכריז על אנטוניוס כבוגד. בתיווכו של קיקרו כוחותיו של אוגוסטוס הצטרפו לכוחות הסנאט והוא קיבל אימפריום של פרופראיטור ובכך זכה בפעם הראשונה במידה של לגיטימיות וחוקתיות. הכוחות הביסו את אנטוניוס בקרב מוטינה, אולם הקונסולים שעמדו בראש הצבאות נהרגו בקרב ואוגוסטוס נשאר המפקד היחידי של הצבא. אנטוניוס עצמו נמלט לגאליה נארבוננסיס והתחבר עם כוחותיו של מושל האזור מרקוס אמיליוס לפידוס.
המצב ברומא כעת היה לטובת הסנאט שרצה להמשיך לשלוט ללא טיראנים. אוגוסטוס הבין שעדיף לו לחבור אל אנטוניוס, ולכן סירב להמשיך במתקפה כנגד אנטוניוס וסירב גם לבקשת הסנאט למסור את הפיקוד על לגיונותיו לברוטוס. הוא דרש את ביטול ההכרזה על אנטוניוס כבוגד, וכאשר הסנאט סירב, הוא הצעיד את לגיונותיו אל רומא ותחת איומים סחט מן הסנאט מינוי לקונסולאט. בשנת 43 לפנה"ס כרתו אוגוסטוס, אנטוניוס ולפידוס ברית שנקראה הטריאומווירט השני. אנטוניוס ואוגוסטוס נכנסו לרומא והרגו את כל מתנגדיהם בסנאט, כולל קיקרו וכ-300 סנטורים. הם נתנו בידי החיילים כוח על ידי כך שהחרימו רכוש וקרקעות ומסרו אותם לחיילים. אנטוניוס ואוגוסטוס נלחמו נגד גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס מייצגי הרפובליקה, בקרב פיליפי, שם הייתה ידם על העליונה, על אף שמחנהו של אוגוסטוס, שפרש מן הזירה עקב מחלה, הוכה על ידי צבאו של ברוטוס. לבסוף הוכו קסיוס וברוטוס שוק על ירך ביום השני לקרבות, ובא הקץ על הניסיונות להחייאת הרפובליקה הרומית. המשטר האוטוריטרי נכון כעת בידי אנטוניוס ואוגוסטוס.
השלטון חולק בין השלושה: אוגוסטוס קיבל את המערב כולל רומא, אנטוניוס את המזרח כולל מצרים, ולפידוס את אפריקה. אולם בעקבות הניצחון על רוצחיו של קיסר, החלו לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס, לפעול כנגד אוגוסטוס בניסיון לבסס את משפחתם כשליטים היחידים ברומא. פעילותם נגד אוגוסטוס כללה ניסיון לשבש את הקצאת הקרקעות לוטרנים של צבא אוגוסטוס. אחרי ניסיון לכיבוש רומא שסוכל עם הגעתו של אוגוסטוס מהיספניה (בספרד המודרנית) עם כוח צבאי, נסוג לוקיוס אל עבר גאליה, שם קיווה לחבור עם פקודי אחיו, אך גילה כי אגריפה, שנשלח על ידי אוגוסטוס לרדוף אחריו מכיוון דרום, נושף בעורפו. אגריפה כבש את סוטריום (בסוטרי שבאיטליה המודרנית) ובכך משך את תשומת לבו של לוקיוס בשעה שרופוס הגיע בראש כוח צבאי וכך לוקיוס נלכד בין שני כוחות עוינים ולא נותרה לו בררה והוא נסוג לפרוסיה (בפרוג'ה שבאיטליה המודרנית). שם הטילו עליו מצור כוחותיו של רופוס, בשעה שאוגוסטוס ואגריפה פנו לטהר את כוחותיה של פולביה ממאחזיהם באיטליה ואחר כך חזרו לסייע לרופוס במצור על לוקיוס. בראשית שנת 40 לפנה"ס קציניו של מרקוס אנטוניוס, גאיוס אסיניוס פוליו ופובליוס ונטידיוס בסוס, עשו ניסיון להעביר סיוע ללוקיוס הנצור אולם הניסיון סוכל על ידי אגריפה ורופוס שחסמו את דרכם ובסופו של דבר דחקו אותם לפולגיניום (בפוליגנו שבאיטליה המודרנית), שם הם הטילו עליהם מצור. בערך בסוף פברואר לוקיוס נכנע לאוגוסטוס ופרוסיה נכבשה. בעקבות זאת, קציניו של אנטוניוס התפזרו ונטשו את צבאותיהם.
בשנת 40 לפנה"ס אנטוניוס חזר אליה מן המזרח ולזמן מסוים היה חשש מהתפרצותה של מלחמה בינו לבין אוגוסטוס, אולם בסופו של דבר השניים הצליחו בספטמבר 40 לפנה"ס להגיע להסכם ברונדיסיום לחלוקת שטחי פיקוד והשפעה. במסגרת הסכם זה הוגדר תחום שליטת אנטוניוס במזרח ואוגוסטוס במערב. לחיזוק הברית ביניהם, נשא אנטוניוס את אוקטביה אחותו של אוגוסטוס לאשה.
בשנת 36 לפנה"ס אגריפה ניצח את סקסטוס פומפיוס, שאיים על אספקת המזון לאיטליה, בקרב מילאי ובקרב נאולוכוס. לפידוס שניסה לפעול בזמן המלחמה כנגד אוגוסטוס הודח ממשרתו על ידיו ושטחיו נמסרו לאוגוסטוס. בשנת 34 לפנה"ס אגריפה כיהן כאיידיל ובעזרתו של אוגוסטוס החל בתהליך של שיקומה של רומא וחלוקה של הטבות לעם. מעשים אלו איפשרו לאוגוסטוס לזכות בתמיכתם של האוכלוסייה והחלה בתהליך של שינוי תדמיתו ממנהיג סיעה רודני וצמא דם הוא החל להפוך למנהיגה הלאומי של רומא ואיטליה.
הברית עם אנטוניוס לא החזיקה מעמד זמן רב, אנטוניוס התגרש מאוקטביה וחי חיי זוגיות עם קלאופטרה השביעית, מלכת מצרים והכיר בבנה קיסריון כיורשו של קיסר ואף מסר לילדיהם שטחים מן האימפריה. דבר זה הביא למלחמת תעמולה בין הצדדים הניצים, אוגוסטוס השמיץ את כישלונותיו של אנטוניוס במלחמה כנגד הפרתים ותיאר אותו כמשועבד באופן מוחלט לקלאופטרה שלה הוא מסר את ניהול האימפריה, בעוד אנטוניוס טען שאוגוסטוס הוא לא יותר מצעיר פחדני, אכזרי וצמא דם החייב את מעמדו לאימוצו על ידי קיסר וזה התרחש רק מכיוון שהוא התמסר בגופו לדיקטטור הזקן.
לבסוף המלחמה פרצה בשנת 31 לפנה"ס כאשר אנטוניוס וקלאופטרה פלשו ליוון. יש מחלוקת בין ההיסטוריונים המודרניים באשר לסיבותיה, אדוארד מאייר רואה בה מלחמה אידאולוגית בין אנטוניוס שרצה להפוך את רומא למלוכה בסגנון הלניסטי-מזרחי לבין אוגוסטוס, שרצה ליצור משטר יחיד שמבוסס על המסורת הרפובליקאית ומוסדותיה, מאידך רונלד סיים רואה במלחמה לא יותר מעימות אישי על כוח בין שני מנהיגים שלא היה שוני אמיתי בין מטרותיהם או קהל תומכיהם.
ב-2 בספטמבר 31 לפנה"ס, הביס אוגוסטוס את ציים של אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום, ליד יוון, בעיקר הודות לכישוריו של שר-צבאו אגריפה ולהתרופפות עצביו של אנטוניוס, שחילותיו נכנעו כמעט בלא לחימה. מאוחר יותר שב אוגוסטוס למצרים, דרך חצי האי סיני, והפך אותה לפרובינקיה רומית. אנטוניוס התאבד בטרם עלה בידו ללכוד אותו. קלאופטרה נתפסה, והתאבדה כעבור 11 ימים לאחר מותו של אנטוניוס.

ההסדר ראשון (27 לפנה"ס)

בשנת 28 לפנה"ס אוגוסטוס מונה לקונסול יחד עם מרקוס אגריפה. בשנת 27 לפנה"ס, אחרי שהתבסס בהנהגה בתוקף היותו טריאומווירי, ומכוח סמכויות אחרות שהוענקו לו, השיב אוגוסטוס את סמכויותיו "לסנאט ולעם הרומי" ובכך חידש כביכול את המשטר הרפובליקני. הסנאט, הפציר באוגוסטוס להחזיק בשלטון, במידה רבה הודות לאהדה לה זכה בקרב האזרחים, לאחר ששם קץ למלחמות האזרחים ברומא. התואר אַוּגוּסְטוּס (AVGVSTVS, הנשגב) הוענק לו על ויתורו זה והוא מונה לפרינקפס; מעתה, עמד אוגוסטוס בראש משטר חדש שהתהווה בהדרגה, שנודע בזמנים המודרניים כמשטר הקיסרות. אף על פי שרשמית הפרינקפס מונה לתפקיד על ידי הסנאט והיה תלוי בו לאישור מינוי, בפועל הפך אוגוסטוס לשליט החזק ביותר בקיסרות משום שהחזיק ב-21 מתוך 26 לגיונות מצבא רומא מתוקף שלטונו על הפרובינציות בהן פעלו לגיונות אלה. בהמשך הצליח אוגוסטוס להכפיף למרותו את כל הלגיונות פרט ללגיון האפריקאי.

ההסדר השני (23 לפנה"ס)

בין השנים 24-26 לפנה"ס, כיהן אוגוסטוס כקונסול. כשנבחר שנית לתפקיד בשנת 23 לפנה"ס, עורר הדבר את זעמם של בני המעמד הגבוה. באותה תקופה חלה אוגוסטוס ונשקפה סכנה לחייו. לאחר שהבריא, ניסח את ההסדר השני, שהשלים את סמכויות הפרינקפס. לאחר שוויתר על תפקיד הקונסול, הוא זכה בתואר לאימפריום פרוקונסולרי מאיוס – כך שאם ישנם חילוקי דעות בין הקונסולים, דעתו של אוגוסטוס היא הקובעת. הוא זכה לסמכויות טריבונית באמצעות אספה.
ככל הנראה, לא יאוחר משנת 19 לפנה"ס, ניסח אוגוסטוס מעין הסדר שלישי. אוגוסטוס הצליח – נראה שעל ידי תמרון פוליטי – לזכות באימפריום באיטליה. הסדר זה איפשר לו להקים לגיון ברומא, הקוברטה הפרטוריאלית, שהייתה יחידה מובחרת שתפקידה להגן על המצביא.

תרומות לרומא

בימי אוגוסטוס פסקו מלחמות האזרחים; הוא ביטל את המיסים הכבדים, תיקן דרכים ונלחם בשודדי הים.
מעיר של לבנים הוא הפך את רומא לעיר של שיש, ובנה תעלות לנילוס שבמצרים, מובילי מים וגשרים בדרום גאליה (דרום צרפת), סכרים בנהר הטיבר, ומקדש על הפלטינום ברומא. הוא בנה 82 מקדשים, כמו מקדש הפנתיאון.
הוא בנה גם את מרחצאות אגריפה, מקדש נפטון, תיאטרון מרקלוס, טיילות ומעין שדירת ניצחון – כל אלה בסגנון המבנים היווניים.
אוגוסטוס ייסד את המסורת של "לחם ושעשועים", שבה התנהלו הצגות שעשוע, קרבות גלדיאטורים (אך לא בקולוסיאום, שנבנה עשרות שנים מאוחר יותר), וביתור חיות טרף. בימי אוגוסטוס פרחו הספרות והשירה הרומית. עם המשוררים הנודעים בימים אלו נמנו ורגיליוס, הורציוס, טיבולוס, פרופרטיוס ואובידיוס. אחד הסופרים הגדולים של אותה התקופה היה טיטוס ליביוס, שחיבר ספרי היסטוריה מראשית דרכה של רומא ועד ימי אוגוסטוס.
אוגוסטוס קבע את גבולות האימפריה עד הדנובה. הוא חשק גם בנהר הריין, אך שם הפסיד את השטחים לטובת הגרמנים. לאחר מארב על שלושה לגיונות רומאים ובראשם ארמיניוס, גרמני שזכה לאזרחות רומאית ופנה נגד המשטר, החליט אוגוסטוס לכתוב בצוואתו כי יש להסתפק בגבולות האימפריה. בסוף ימי חייו הוא הציב את רוב החיילים בגבולות הקיסרות ולא שאף להרחיב את הגבולות הקיימים, אלא במקום זאת להגן עליהם. כך, לא ניסה לכבוש את ממלכת הפרתיים במזרח; בארמניה מינה מלך כרצונו, אך לא הפך אותה לפרובינקיה רומית; בארץ ישראל הוא הכיר בהורדוס כבן ברית של רומא; במערב ביצר את הגבולות לאורך הריינוס ולא ניסה לכבוש אזורים חדשים.
תפקידו של אוגוסטוס כלל את הנהגת הצבא ואת הרשות להתערב בענייני השלטון (חקיקת חוקים וזכות הטלת וטו). השכר לאנשי הצבא נקבע מעתה בכסף ולא באדמות. אוגוסטוס תיקן חוק שהסדיר צבא קבע בגבולות במקום צבא המתגייס בעתות חירום. אחת מפעולותיו החשובות בנוגע לצבא הייתה הקמת קרן למימון מענקי שחרור לחיילים, "ארריום מיליטרה" . אוגוסטוס, שלא חפץ לגבות מיסים מהעם, החליט להעביר חוק שפגע בשכבות הגבוהות בחברה ולכן ידע כי העברת החוק תהיה קשה. הוא הגיע אל הסנט עם הצעה משלו אך תחילה שאל את הסנט על רעיונות למימון הקרן. כאשר לא הייתה לאף סנטור הצעה, הציע אוגוסטוס את הצעתו: גביה של 5% מס ירושה החל מסכום מסוים, וכן מס ירושה עבור אדם שאינו בן מהמשפחה המצומצמת. הסנט העביר את החוק, אך חלה תסיסה בקרב העשירים ולכן החליט הסנט לכנס דיון נוסף בהחלטה. בפעם זו שלח אוגוסטוס תעמולנים שהפיצו את השמועה כי הוא רוצה להעביר חוק קשה יותר: מס עבור כל בעל בית. תחבולה זו פעלה וההחלטה הועברה ברוב קולות בשנית. מקבלי הקצבה היו חיילים ששירתו בצבא למשך 20 שנה. רוב הקרקעות שהוענקו היו מחוץ לאיטליה. החוק תרם לביסוס של צבא מאורגן, מאומן ויציב.

יורשיו

בהיותו עדיין נשוי לאשתו השנייה, סקריבוניה, אמה של בתו הבכורה יוליה, פגש אוגוסטוס בליוויה והתאהב בה. אוגוסטוס אילץ את בעלה של ליוויה להתגרש ממנה, גירש את אשתו ונישא לליוויה, לה נשאר נשוי עד מותו.
אוגוסטוס העדיף כי יורשיו יהיו צאצאים ממשפחתו. היורש הראשון היה מרקוס קלאודיוס מרקלוס, בנם של אחותו אוקטביה ושל גאיוס קלאודיוס מרקלוס (Gaius Claudius Marcellus Minor). מרקלוס נישא ליוליה בת אוגוסטוס כדי לבסס את מעמדו הפוליטי, אולם מת בשנת 23 לפנה"ס. לאחר מותו השיא אוגוסטוס את בתו בפעם השנייה לידידו מרקוס אגריפה. לשניים נולדו שלושה בנים ושתי בנות: גאיוס קיסר, יוליה הצעירה, לוקיוס קיסר, אגריפינה ואגריפה פוסטמוס (שנקרא כך משום שנולד לאחר שאביו כבר נפטר).
אוגוסטוס אימץ את הבנים כבניו שלו, שאמורים לרשת אותו:
כבר בגיל 14, בזמן טקס הטוגה שלו, רצה ההמון להכריז על גאיוס קיסר כקונסול. אוגוסטוס סירב בטענה כי הוא צעיר, אולם הוסכם כי הנער יוכל לקבל את התפקיד כעבור 5 שנים ובינתיים יוכל, כבר בגילו, לשבת בסנאט. הסכם זהה נעשה גם לגבי לוקיוס (שזכה גם לתואר "פרינקפס הנערים"), לכשיגיע לגילו של אחיו. הוא נפטר בשנת 2 לספירה בספאניה. גאיוס נשלח למזרח האימפריה ובדרכו אל יעדו דיכא מרד בארמניה. חץ נורה עליו, הוא נפצע אנושות ומת בשנת 4 לספירה. אגריפה פוסטמוס אמנם אומץ גם הוא, אך לאחר מכן הוגלה על ידי אוגוסטוס ונושל מהירושה. מאוחר יותר, סביב שנת מותו של אוגוסטוס (14 לספירה), נרצח.
בערוב ימיו נאלץ אוגוסטוס למנות את טיבריוס, בנו המאומץ מנישואיו לליוויה, ליורשו. כאחיינו גרמאניקוס, היה טיבריוס אמנם מצביא עטור תהילה, אך הפרינקפס הקשיש לא הותיר ספק באשר להעדפתו את גרמאניקוס (שכבר אומץ בשנת 4 לספירה), עד למותו.
שמועה היסטורית שמעולם לא גוועה היא שמותם של יורשיו הפוטנציאליים לא היה מקרי, והיו חלק ממזימתה של ליוויה למנות את בנה טיבריוס לקיסר. כחלק ממזימתה זו ייתכן גם שליוויה קיצרה את חייו של אוגוסטוס, בכך שהרעילה אותו לאטו במשך שנים רבות - מסופר שבמשך 14 שנה מרחה ליוויה את התאנים שצמחו בגנו של אוגוסטוס בחומר רעיל. מנהגו של אוגוסטוס לאכול מהתאנים הביא להדרדרות בבריאותו, ובסופו של דבר למותו.
לפי כתבי סווטוניוס, ציווה אוגוסטוס שיחקקו את תמצית עלילותיו על-גבי לוחות ברונזה. העתקים של הכתובת, הידועה כתיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי, נמצאו בטורקיה.

אופיו ומראהו

אוגוסטוס הצעיר היה נמוך קומה ונאה למראה. הוא סבל כל חייו מבעיות שיניים ואף שהאריך ימים (הוא מת בגיל 75, שנחשב מופלג למדי בתקופה זו) הייתה בריאותו רופפת כל ימיו. גופו היה מכוסה כתמים ושפע כתמי לידה עיטרו את חזהו ובטנו. אוגוסטוס היה נחוש ואף אכזרי כשנדרש לכך, בעימות עם יריבים, והפגין כלפי חוץ התנהגות מוסרית לעילא (הוא מונה לכוהן, פונטיפקס, כבר בגיל 16) והגלה מטעמי מוסר את בתו (יוליה אוגוסטי פיליאה) ונכדתו (יוליה הצעירה). בחייו האישיים, נהג גמישות רבה יותר ונהג לבגוד לעיתים תכופות באשתו, ליוויה דרוסילה, אף שנותר כל חייו מסור לה.
למרות עושרו וכוחו הרב, המשיך הקיסר לגור באחוזתו, וניהל חיי משפחה ומשק בית לדוגמה.
אופיו היה, במיוחד בשנותיו המאוחרות, מתון ונוח לבריות. הוא נהנה מחוש הומור טוב, גם כלפי עצמו, והיה פתוח לשמיעת ביקורת כלפיו. הוא חיבב משחק בקוביות, אך לעיתים קרובות עיקר את ההימור שבדבר בהעניקו לאורחיו את הכסף להמר באמצעותו.

תדמיתו ומורשתו

כאשר אוגוסטוס נכנס למשחק הפוליטי ברומא, הוא לא היה יותר מצעיר לא מוכר וחסר ניסיון, הוא הציג את עצמו כחבר רדיקלי בסיעה הקיסרית ובנה את בסיס תמיכתו על הסתת הפלבס, שאת אהדתו ואהדת החיילים קנה בזכות שמו של אביו המאמץ וכתוצאה מזה בשנותיו הראשונות אוגוסטוס נטה להדגיש את היותו בנו של יוליוס האלוהי ובנה את כוחו הפוליטי מהאלהתו של קיסר. הוא גם קנה לו שם של מנהיג רודני שלא מהסס להוציא להורג באכזריות את יריביו.
אולם מאז שנות השלושים, ככל שאוגוסטוס ביצר את מעמדו הוא החל להתרחק מדמותו של קיסר, אמנם קיסר היה עדיין אהוד במידה רבה על הפלבס והצבא אבל הוא נשאר שנוא נפשם של המעמד הסנאטורי וסופרים בעידן האוגוסטני נטו להאשימו בפריצת מלחמת האזרחים, גם יחסיו עם קלאופטרה נתפסו באופן שלילי. כדי לפייס את המעמד הסנאטורי הוא החל לנהוג בכבוד במסורת הרפובליקאית ובמתינות בהתנהלותו בממשל המדינה וכך הוא הפך בסופו של דבר ממנהיג סיעה בעל מוניטין של אכזריות למנהיג הלאומי של איטליה ורומא.
אוגוסטוס נתפס בהיסטוריוגרפיה הרומאית כאחד מהקיסרים הטובים ביותר. הוא עיצב את תפקיד הקיסר ובמידה רבה כל הקיסרים עד הרפורמות של דיוקלטיאנוס נאלצו לפעול בתוך התבנית שאותה עיצב אוגוסטוס, הערצה אליו אפילו חדרה לתוך החוק הרומאי בתקופת שלטונו של אספסיאנוס. אולם למרות הערצה שהוא בדרך כלל זכה לה השתמרו מסורות מנוגדות שמתארות את אוגוסטוס כעריץ ומשעבד המדינה הרומאית.