google/wiki40b huggingface dataset:
התאחדות חברות התעופה הערביות

התאחדות חברות התעופה הערביות (בערבית: الاتحاد العربي للنقل الجوي; באנגלית: Arab Air Carriers Organization או AACO) היא ברית חברות תעופה, התאחדות אזורית של חברות תעופה ערביות שהוקמה על ידי הליגה הערבית בשנת 1965 ומרכזה בביירות. החברות בהתאחדות איננה חובה, אך היא פתוחה בפני כל חברת תעופה שמרכזה באחת מהמדינות החברות בליגה. בשנת 2008 היו 24 חברות תעופה אשר היו חברות בהתאחדות, ואלה מקיימות מפגשים שנתיים. 
בשנת 2017 עקב הסכסוכים עם המדינות הסוניות וקטר הוציאו את קטאר איירוויז מההתאחדות.

פעילות ומטרות

מטרותיה של ההתאחדות הן לקדם את שיתוף פעולה בין החברות בה ולשפר את תקני הבטיחות והשירות שלהן. עוד עוסקת ההתאחדות, בין היתר, בשיתוף פעולה עם מערכות ההזמנה והמכירה העולמיות כמו גלילאו ואמדאוס, בשיתוף פעולה בין החברות בנמלי תעופה שונים וברכישה משותפת של דלק. להתאחדות מרכז הכשרה שהוקם בשנת 1996 והשוכן בעמאן, ובנוסף היא מקיימת השתלמויות גם בביירות ובקהיר. יוזמה נוספת של ההתאחדות כוללת את השלמת הקמתה של ברית חברות תעופה ערביות בשם "ערבסק" (Arabesk Airline Alliance) אשר החלה בשנת 2006. בברית חברות תשע חברות תעופה הפועלות בתיאום ובשיתוף פעולה כמקובל בבריתות דומות. 
התאחדות חברות התעופה הערביות פועלת בתיאום עם יאט"א והארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית של האומות המאוחדות.
שמואל שור

שמואל שור (22 ביוני 1915 - 7 בספטמבר 2007) היה פרופסור לרדיולוגיה אבחנתית, מבנאי הרפואה המודרנית בישראל.

ביוגרפיה

פרופסור שמואל שור, בנו של ההיסטוריון ד"ר אלכסנדר שור, נכדו של רבי יעקב שור, מצאצאי פרשן המקרא יוסף בכור שור, גדל בבית ציוני-דתי בפולין ועלה לארץ ישראל באוקטובר 1925. הוא גדל בירושלים, למד בבית המדרש למורים "מזרחי" ונשא לאשה את לאה הלר, בת הרב אברהם זיידה הלר. בנו רנן שור הוא קולנוען, במאי, מפיק, מחנך ומורה, והמנהל-המייסד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
שור למד ביולוגיה באוניברסיטה העברית ורפואה באוניברסיטת פדובה ואוניברסיטת בולוניה באיטליה. הוא השתלם ברנטגן, עבד בבית חולים הדסה בירושלים, במחלקתו של הפרופ' אברהם דרוקמן, נשלח להשתלמות במיניאפוליס ארצות הברית אצל הרדיולוג פרופסור ליאו ריגלר, ושימש כרופא ראשי במחלקה הרנטגנית במרכז רפואי הדסה.
ב-1957 הקים את המחלקה הרנטגנית בבתי החולים העירוניים-ממשלתיים של תל אביב (איכילוב, רוקח, הקריה) ושימש כמנהל המחלקה במשך 24 שנה עד פרישתו לגמלאות. מאוחר יותר ניהל את המחלקה הרנטגנית בבית חולים וולפסון בחולון.
בשנות ה-60 הראשונות חבר לחיים שיבא, אנדרה דה-פריס ופריץ דרייפוס, להקמת בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. 
ב-1967 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן,  שימש כדיקן בית הספר ללימודי המשך ברפואה בין השנים 1968-1973 וכראש החוג לרדיולוגיה אבחנתית בשנים 1973-1978.
פרופסור שמואל שור היה מבכירי חוקרי הרדיולוגיה האבחנתית בישראל וזכה למעמד ומוניטין בינלאומיים. שור ייסד ב-1961 את ימי העיון השנתיים לרדיולוגיה על שם ליאו ריגלר וזימן מדי שנה למרכז הרפואי של תל אביב את בכירי העולם בתחום. בנוסף, פרסם מאות מאמרים בכתבי עת מקצועיים בעולם ובישראל והעמיד כמורה דורות רבים של רדיולוגים.
בשנת 2005 זכה בתואר עמית כבוד של בית הספר ללימודי המשך ברפואה באוניברסיטת תל אביב ושל איגוד הרדיולוגים בישראל.
נפטר ב-7 בספטמבר 2007 והוא בן 92 שנה.
רבקה נייט

ביוגרפיה

נייט נולדה בעיר פול שבדורסט. היא למדה בבית הספר "יארלס" באפטון שבדורסט שם השתתפה בהפקות מוזיקליות שנתיות. אחרי כן למדה בבית הספר פארקסטון בפוּל וב-"Brownsea Open Air Theatre". נייט הייתה חברה ב"תיאטרון הלאומי לנוער", במסגרתו הופיעה בתפקיד הירו במחזה "מהומה רבה על לא דבר".
ב-2005 סיימה תואר בבית הספר למשחק "רוז ברופורד קולג'" וזכתה שם לשבחים על משחקה במחזה "After Miss Julie"  מאת פטריק מרבר.
תפקידה הבולט ביותר של נייט על במת התיאטרון הוא במחזה "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד שהועלה בווסט אנד.
נייט השתתפה בשתי סדרות דרמה של ITV. האחת "אנקת גבהים" בתפקיד קתרין לינטון, והשנייה "Caught in a Trap", שביים מייקל סמואלס, בתפקיד בקי.

חיים אישיים

נייט נשואה לשחקן הארי האדן-פטון אותו הכירה כששיחקו יחד במחזה "חשיבותה של רצינות".
דורותיאה ליביו

דורותיאה ליביו (Dorothea (Dorothy) Livio; נולדה ב-21 בפברואר 1926) היא זמרת אופרטה, מוזיקה קלה ומיוזיק-הול שהייתה פופולרית בישראל בשנות החמישים. היא הקליטה, בין השאר, גם שירי זמר עבריים שהולחנו על ידי בעלה, פאול קוסלה ומלחינים אחרים.

חייה

דורותיאה ליביו נולדה בשנת 1926 במשפחה יהודית בממלכת רומניה. היא הייתה זמרת מופעי רוויו ואופרטות בבוקרשט מגיל 15. 
בימי מלחמת העולם השנייה. היא הופיעה אז בבכורה על במת התיאטרון היהודי באראשאום. 
בעלה רובן ליביו (שנודע כליביו רוביו - Liviu Rubio)  היה במאי, מבקר תיאטרון וסופר, ונאלץ בשנת 1945 לברוח מבוקרשט לפריז מחשש שייעצר מסיבות פוליטיות. דורותיאה הצטרפה אליו שנה לאחר מכן והשאירה את בנם התינוק מריו ליביו (לימים אסטרופיזיקאי נודע וסופר), בידי סבתו. בשנת 1950 התגרשו בני הזוג וליביו עלתה לישראל בגפה. בארץ נישאה למוזיקאי פאול קוֹסלָה, שעלה גם הוא מרומניה באותה תקופה, ונולד לה בן נוסף, אילון.
בעלייה הגדולה מרומניה בראשית שנות ה-50 הגיעו לארץ אמנים רבים מתחום המוזיקה הקלה. רבים מהם הופיעו בפני הקהל בבתי הקפה של תל אביב והשמיעו לקהל מוזיקה פופולרית לועזית, רומנית, איטלקית וספרדית במקצבי הרומבה והסמבה, שנקראו בפי אנשי התקופה "מוזיקה סלונית", להבדילה משירי מולדת ישראליים. ביניהם היו דוצ'י קרלו ותזמורתו, פאול קוסלה והרמן קוסלה ותזמורתם והבולטת שבהם דורותיאה ליביו. בספרם "איפה היינו ומה עשינו" מכנים אמנון דנקנר ודוד טרטקובר את מגזר תרבות ישראלי זה בשם "החגורה הרומנית" שבמסגרתה הופיעה "פצצת הזמר הנפלאה דורותיאה ליביו".
במדורו הסאטירי "מה נשמע" ב"דבר השבוע" תיאר דן בן אמוץ את הופעתה של דורותיאה ליביו בנשף בחירת מלכת היופי תשי"ג-1953 שנערך בקפה "ריביארה" בבת ים:
"דורותי ליביו עולה לשיר. כמה מספרים. התזמורת מסתירה לי אותה. אני רואה רק את הרגלים והשיניים שלה. לובשת שמלת טפטה לבנה עם פסים שנגמרים באמצע הגב. על החזה יש לה פרפר שחור מבד. היא שרה בעברית בשקט ובצרפתית בקול רם. גמרה לשיר – מחיאות כפיים. התחילה שיר הונגרי ושכנה שלי מזמזמת אותו בקול רם."
דורותיאה ליביו הופיעה במסגרת תיאטרון הרֶביוּ והמוזיקה "דו רה מי", בניהולו של ג'ורג' ואל והפכה לכוכבת שלו. התיאטרון הופיע בתל אביב ונהג לערוך סבבים של הופעות בערי השדה, אשר משכו אליהם קהל רב של עולים מרומניה וממרכז אירופה והציג אופרטות כדוגמת "הרוזנת מאריצה" ו"סילבה נסיכת הצ'רדש" של אמריך קלמן. במסגרת התיאטרון שחקו ושרו גם אלכסנדר יהלומי וג'טה לוקה. 
תרבות זו הלכה ונמוגה במשך שנות השישים. תיאטרון דו רה מי חדל מלפעול וימי הזוהר של דורותיאה ליביו חלפו.
טרפאני (נפה)

היסטוריה

נפת טרפאני בממלכת שתי הסיציליות התקיימה בין השנים 1818 - 1860. היא שכנה במערב האי סיציליה, וגבלה בנפת אגריג'נטו ממזרח-דרום ובנפת פלרמו ממזרח. בשנת 1840 התגוררו בה 22,447 נפש. בירת נפת קלטניסטה הייתה העיר טרפאני.  
שמה של הממלכה ניתן לה בידי המלך פרדיננד השישי אשר לאחר שינוי שמה נודע כ"פרדיננד הראשון של ממלכת שתי הסיציליות".
ב-1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי. בעקבות כך סופחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת.

גאוגרפיה

נפת טרפאני שוכנת בצפון-מערב סיציליה. היא גובלת בנפת פלרמו ממזרח, בנפת אגריג'נטו מדרום-מזרח, ובים תיכון ממערב. הערים העיקריות בנפה הן טרפאני, מרסלה ומצרה דל וואלו. האיים האגאדיים והאי פנטלריה שייכים גם הם לנפת טרפאני.
הגידולים החקלאיים העיקריים בנפה הם זיתים, דגנים, שקדים, תאנים, הדרים, גפנים, כותנה, ועוד. בנפה מגדלים גם בעלי־חיים כמו כבשים, עזים ובקר. 
ענף הדיג מבוסס על דיג סרדיניים, תמנונאים, סרטנאים עפיאנים ודגי הטונה ודגי החרב. בנפה מפיקים מלח מאובן, גופרית ושיש.
תדמור (בית ספר למלונאות)

תדמור היה בית הספר המרכזי ללימודי המלונאות על שם אריה אבישר, הוקם ב-1962 כחברה ממשלתית. מטרתו היא להכשיר מלונאים מקצועיים בכל התחומים ובכל הרמות. בית הספר שוכן במבנה ייעודי בהרצליה פיתוח. בית הספר להכשרות מבוגרים צפוי להסגר עד מרץ 2020, כשבית הספר התיכוני חדל את פעילותו בקיץ 2019.
בית הספר מפעיל לימודי טבחות וכן לימודי ערב וקורסי העשרה בנושאים שונים הקשורים במזון ומשקאות, ניהול אירועים ואירוח.
לרשות בית הספר עומדים מתקני הוראה ייחודיים להכשרת עובדים במקצועות התיירות: מטבחים, אולמות הדגמה, מתקני מלון לימודי, מעבדות מחשב וכו'.
מטרת התוכנית להקנות ידע כללי על תעשיית התיירות וידע מקצועי על אגפים מרכזיים במלון.
תחומי הלימוד כוללים התייחסות לתעשיית המלונאות כחלק מתעשיית התיירות. משך הלימודים 18 חודשים, פעמיים בשבוע, 12 שעות לימוד בשבוע. יש להשלים 400 שעות סטאז' בתעשיית המלונאות תיירות.
בסוף הקורס מקבלים הסטודנטים תעודת מקצוע של משרד התיירות והתאחדות בתי המלון.
מעסיקים פונים דרך קבע לבית הספר במטרה לגייס כוח אדם מקצועי ומיומן. בית הספר מסייע ככל יכולתו בשילוב הבוגרים במערך האירוח בארץ. בית הספר מקושר לכל בתי המלון בארץ, למסעדות וגורמי אירוח אחרים כמו גם בקשריו ההדוקים עם מנהלי המלונות והמסעדות ועם מנהלים בוגרי בית הספר.
בבית הספר נמצאת גם "ספריית הבישול והאפייה" הגדולה בארץ. 
בית ספר משתף פעולה עם אגף הלוגיסטיקה של צה"ל במטרה להטמיע אוכל בריא, טעים ומזין לכלל הצבא.
ב-2019 הוחלט על סגירת תדמור בשל חובות ואי-יכולת למצוא משקיעים על ידי המפרק, אם זאת בבית הספר עדיין מתקיימים קורסים, אשר צפויים להסתיים בחודש מרץ 2020.

הפרטה

בשנת 2005 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה לקדם את הפרטתו של בית הספר. בפועל הנושא לא קודם, ובשנת 2012 נערכה בדיקה בנושא של מבקר המדינה. במהלך 2016 נעשו צעדים לקדם את הליך ההפרטה, בליווי ועדת הכספים של הכנסת. בנובמבר 2016 נחתם הסכם קיבוצי עם עובדי החברה, באשר לזכויותיהם בתהליך ההפרטה. החברה נכנסה להליך פירוק מרצון, ומונה מפרק - ברי בן-ציון, אשר אמור להכין אותה להעברה לזכיין פרטי. על פי ההסכמות אמור הזכיין הפרטי שייכנס בנעלי החברה הממשלתית לקלוט את העובדים הקיימים.
תחנת הרכבת ירוחם

היסטוריה

במסגרת תוכנית החומש של רכבת ישראל הוחלט להקים את קו דימונה - ירוחם, כחלק מחיבור הפריפריה למרכז. נכון לחודש אוקטובר 2016, התחנה לא החלה להיבנות.

שרות רכבות בתחנה (בעתיד)

התחנה עתידה לפעול במסגרת קו דימונה - ירוחם.
טירת צ'סקי קרומלוב

היסטוריה

במאה ה-17 נחלשה שליטתה של משפחת רוזנברג במקום. כתוצאה מכך הועברה השליטה בעיר על ידי פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להנס אולריך פון אגנברג. עם העברת השליטה הוא זכה לכינוי דוכס קרומלוב. לאחר מות בנו של הנס אולריך, יוהאן אנטון הראשון פון אגנברג, הטירה נוהלה בין השנים 1649 ל-1664 על ידי אלמנתו, אנה מריה פון אגנברג, לבית ברנדנבורג-ביירוית.
אחד מבניה של אנה מריה, יוהאן כריסטיאן הראשון פון אגנברג, הוא האחראי לשיפוצים שנערכו בה בסגנון הבארוק ולהרחבתה, כמו למשל הוספת תיאטרון למקום. עם סופה של שושלת אגנברג ב-1717 הועברה השליטה בטירה והדוכסות כולה לשליטת בית שוורצנברג. ב-1947 כל נכסי המשפחה ובכללם הטירה הולאמו, תחילה על ידי השלטון המקומי, וב-1950 על ידי ממשלת צ'כוסלובקיה. הטירה הוכרזה כאתר לאומי בשנת 1989 ובשנת 1992 נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
כיום תיאטרון הטירה בסגנון הבארוק נחשב לאחד מהתאטראות המשוחזרים הטובים בעולם מתקופה זו. התיאטרון כולל את מבנהו המקורי, מקום לתזמורת, במה ואביזרים שונים כגון תלבושות שונות.
ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בגלות

הממשלה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה המשיכה לתפקד כממשלה גולה בשם: "הממשלה הלאומית של גאורגיה" לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, והשתלטות הבולשביקים על גאורגיה בתחילת 1921. 
הממשלה המנשביקית הנבחרת של גאורגיה, בראשות נואה ז'ורדניה, החליטה לעזוב את המדינה לאחר הניצחון הסובייטי במלחמה. במושב האספה המכוננת של גאורגיה, בבתומי, ב-18 במרץ 1921, בחרו הנציגים בממשלה הגולה. ממש באותו היום, חברי הממשלה, מספר נציגים של האספה המכוננת, מספר קציני צבא ומשפחותיהם עלו על סיפון האוניה "ארנסט רנאן" והפליגו בתחילה לאיסטנבול שבטורקיה ולאחר מכן לצרפת, שממשלתה הבטיחה לגולים הגאורגים מקלט מדיני. 
כשהם משתמשים בכסף גאורגי, קנו חברי הממשלה הגולה 50 דונם מסביב לטירה קטנה (למעשה, מבנה ששימש ציידים) בלאוויל-סור-אורג, עיירה קטנה ליד פריז. לאוויל הוכרזה כמקום מושבה הרשמי של הממשלה הגולה של גאורגיה. למרות שהמהגרים סבלו ממחסור מתמיד בכסף, קיימה ממשלת ז'ורדניה מערכת יחסים קרובה עם המפלגה המנשביקית שהייתה עדיין פופולרית וארגונים אנטי-סובייטים אחרים בגאורגיה. הממשלה הגולה עודדה ועזרה לועדה לעצמאות גאורגיה, בלוק בינמפלגתי בגאורגיה, שנאבק במשטר הבולשביקי, שהנהיגה את מרד אוגוסט בשנת 1924. לפני המרד, נואה חומריקי, שר החקלאות של הממשלה הגולה, בניה צ'חיקווישווילי, ראש עיריית טביליסי לשעבר וואליקו ג'ור'לי, מפקד המשמר הלאומי לשעבר, חזרו בסודיות לגאורגיה, אבל נעצרו, והוצאו להורג לאחר זמן קצר על ידי המשטרה החשאית, הצ'ה קה. 
הממשלה הגולה של גאורגיה ניסתה במספר הזדמנויות להביא את העניין הגאורגי לתשומת הלב העולמית. מספר מזכרים, המאיצים לתמוך בעצמאות גאורגיה, נשלחו לממשלות הבריטים, לצרפתים ולאיטלקים, כמו גם לחבר הלאומים, שאימץ שתי החלטות, בין השנים 1922-1924, שתמכו בריבונות הגאורגית. למרות שמאבקם של הסוציאל-דמוקרטיה הגאורגית זכה לסימפתיה נרחבת במעגל הסוציאליסטים באירופה, תקוות המהגרים הגאורגים לעזרה מהמעצות הגדולות נעלמו. בשנת 1926, אבידה כבדה נרשמה גם כאשר קרלו צ'חיידזה התאבד בשנת 1926, ונואה רמישווילי, המהגר הפעיל ביותר מבין הגולים הפוליטיים ושר הפנים לשעבר של הרפובליקה של גאורגיה, נרצח על ידי מרגל סובייטי בשנת 1930. 
עם ההגירה של ממשלת ז'ורדניה וייסוד גאורגיה הסובייטית, התעוררה שאלת ההכרה בישות הגולה, שהייתה לעצמאותה הכרה דה יורה מהכיבוש הסובייטי. מספר מדינות, במיוחד ליבריה ומקסיקו, הכירו בממשלה הגולה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, כשהיא הייתה כבר בגלות. הממשלה הגולה המשיכה להיות מוכרת לעיתים בתואר "הממשלה הלגיטימית של גאורגיה" על ידי בלגיה, הממלכה המאוחדת, צרפת ופולין. הממשלה הגולה יכלה להחזיק נציגים בפריז עד לשנת 1933, שנה בה נסגרה כתוצאה מהסכם אי-התקפה צרפתי-סובייטי, שנחתם ב-29 בנובמבר 1932. הממשלה הגולה ובעלת בריתה העיקרית באירופה, הוועד הבינלאומי לעניין גאורגיה, שהוקם בשנת 1924, בראשות העיתונאי מ"עיתון ז'נבה" ("Journal de Genève"), ג'ין מרטין, פתחו מאוחר יותר במערכה כנגד כניסת האומה הסובייטית לתוך חבר הלאומים. בסופו של דבר הסובייטים אכן נכנסים לחבר הלאומים בשנת 1934. מרגע זה ואילך גוועה האפקטיוויות של הממשלה הגולה.
בוטרגו

בוטרגו או בוטארגה (בערבית תוניסאית: adamhut, איטלקית: bottarga, בצרפתית: poutargue או boutargue, בספרדית: botarga) או אבגוטאראחו (ביוונית: αυγοτάραχο) הוא מאכל ביצי דגים ים תיכוני.
מאכל זה עשוי מביצי טונה, מביצי מולית או מביצי בורי מיובשות, והוא מוגש כמתאבן או "מזה", וכן כעיטור לפסטה.
לצורך הכנת המאכל מיובשות ביצי הדגים בשמש תוך שהן מכוסות במלח ים לצורך המלחתן. היבוש הראשוני נעשה תחת משקלם של לוחות עץ, והוא נמשך מספר ימים. בהמשך מונחים לוחות הביצים השטוחים והיבשים בשמש, על מנת לקבל את צבע המנה האדום. גוש הדגים המיובש נעטה בשעוות דבורים לצורך שימורו, ולאחר מהמאכל מגורדות פרוסות או מגוררים פירורים לצורך אכילתו.
באיטליה נפוץ המעדן בעיקר בדרום המדינה, כחלק מהמטבח הסיציליאני או המטבח הסרדיני.

מקור השם

מקור שמו של המאכל בערבית: بطارخ - באט-א-ריק (ביצי דגים) או מהמילה הקופטית "אוטאקאחון" או מיוונית מהתקופה הביזנטית: ᾠοτάριχον שמשמעו "ביצה" - ᾠóν "מומלחת" - τάριχον.
מפיסטו (סרט)

סקירה כללית

השחקן האוסטרי קלאוס מריה ברנדאואר מגלם בסרט את הנדריק הפגן, שחקן תיאטרון גרמני שלאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, זונח את מצפונו ואת דעותיו הפוליטיות לשם שמירה על עבודתו ועל מעמדו כשחקן המוביל בתיאטרון הגרמני. כמו ספרו של מאן, הסרט מעבד את התמה של דוקטור פאוסטוס/מפיסטופלס (כריתת ברית עם השטן), כאשר דמותו של הפגן מבוססת באופן חופשי על דמותו האמיתית של גוסטף גרינדגנס, אחד מהשחקנים הגרמניים הידועים ביותר במאה העשרים שתפקידו המפורסם ביותר היה מפיסטופלס (על אף שבניגוד לדמותו של הפגן בסרט, גרונדגנס החל לגלם את הדמות רק אחרי המלחמה, ב-1956). גרונדגנס היה גיסו של קלאוס מאן.
הופעתו של ברנדאואר בסרט הפכה אותו לשחקן מבוקש. ב-1983 הוא השתתף ב"לעולם אל תאמר לעולם לא" ואף היה מועמד לפרס אוסקר על תפקידו ב"זכרונות מאפריקה" (1985).
"מפיסטו" נחשב לחלקה הראשון של טרילוגיית סרטים העוסקת בהיסטוריה של אירופה בה שיתפו פעולה סאבו וברנדאואר, הכוללת גם את "קולונל רדל" (1985) המבוסס על דמותו של אלפרד רדל, ו-"הנוסן" (1988) המבוסס על דמותו של אריק יאן הנוסן. שני סרטים אלה היו מועמדים אף הם לאוסקר לסרט הזר.
איציק כהן (חלוץ)

קריירה

כהן החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, וב-17 בנובמבר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי כפר כנא במסגרת גביע הטוטו. בינואר 2009 הושאל למחלקת הנוער של בית"ר ירושלים במדיה הבקיע עשרה שערים עד לסיום העונה והיה לכובש המצטיין של הקבוצה.
בקיץ 2009 חזר להפועל ירושלים וצורף לסגל הקבוע של הקבוצה הבוגרת. ב-24 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית, במשחק מול הפועל מרמורק בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה. עד לסיום העונה, רשם כהן 32 הופעות בהן כבש 5 שערים, אך קבוצתו ירדה לליגה א'.
בקיץ 2010 הושאל למועדון ספורט אשדוד מליגת העל. וב-30 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–0 על בית"ר ירושלים. בסך הכל רשם כהן חמש הופעות ליגה במדי אשדוד, בנוסף לשלוש הופעות בגביע הטוטו והופעה אחת בגביע המדינה. בקיץ 2011 הושאל להכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, אך לאחר שרשם רק חמש הופעות בכל המסגרות במדי הכח, חזר בספטמבר 2011 להפועל ירושלים. כהן הבקיע 6 שערים במדי הקבוצה עד לסיום העונה, ואת עונת 2012/2013 סיים כמלך השערים של הליגה הלאומית עם 18 שערים.
ב-28 באוגוסט 2013 חתם כהן לחמש שנים בבית"ר ירושלים. את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך ב-31 באוגוסט 2013, בניצחון 3–1 על מכבי פתח תקווה, ובאותו משחק גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה. את עונת 2013/2014 סיים כהן כמלך השערים של בית"ר ירושלים עם שבעה שערים. גם בעונה שלאחר מכן היה כהן מלך השערים של הקבוצה, עם שמונה שערים.
ב-3 בינואר 2016 חתם כהן לשלוש וחצי שנים במכבי נתניה, ובסיום אותה עונה ירד עמה לליגה הלאומית. ב-20 ביולי 2016 חתם כהן לעונה אחת בהפועל קטמון ירושלים, ובמדיה כבש עשרה שערים ב-32 הופעות בליגה הלאומית.
ב-29 בספטמבר 2017 חתם כהן במכבי הרצליה.
לאחר שאת עונת 2018/2019 התחיל כשחקן חופשי, בינואר 2019 חתם בהפועל ירושלים מליגה א' צפון, אך לא שיחק בה, ולקראת סוף העונה הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
ב-27 באוגוסט 2019 החליט לחזור לשחק וחתם בבני אילת מליגה ב'.
תחנת כוח

תחנת כוח היא מתקן תעשייתי גדול להפקת אנרגיה חשמלית. תחנת כוח מופעלת בדרך כלל באמצעות מקור אנרגיה
גאיה גור אריה

ביוגרפיה

גאיה גור אריה הופיעה לראשונה בטלוויזיה בגיל 12, במסגרת פרויקט "ילדים יוצרים סרטים" 2008 בערוץ הילדים, בסרט "מאומצת" בתפקיד שירן, יחד עם כיתתה.
היא בוגרת מגמת תיאטרון. שירתה בתור מש"קית חינוך.
בשנת 2012 קיבלה את תפקיד אלינור וקסלר בסדרה "יומני החופש הגדול" בערוץ דיסני ישראל לצופי Yes, והייתה שחקנית אורחת בעונתה השנייה של הטלנובלה המצליחה "ויולטה" בערוץ דיסני ארגנטינה, בתפקיד ליבי, רקדנית שהגיעה מישראל.
בשנת 2014 שבה לשחק את דמותה של אלינור, בתפקיד אורח בעונה הראשונה של סדרת ההמשך ל"יומני החופש הגדול" - "כוכב הצפון".
בשנת 2016 החלה לגלם את אמה קליין ב"נעלמים", סדרת המתח של HOT וניקלודיאון (עונה 1)/ טין ניק (עונות 2–3).
ב-2016 גילמה את שיר הדר, בתו של צביקה הדר, בסדרה הקומית של ערוץ 2 ברשת - "לצבי יש בעיה".
ב-2017 גילמה את ורדינה שעשוע ב"מועדון החנונים: הסרט".
ב-2017 גם גילמה את קארין במחזה "ספינינג" שנכתב בהשראת "הקומה הראשונה" מתוך הספר "שלוש קומות" מאת אשכול נבו בתיאטרון הבימה.
ב-2018 החלה לשחק בסדרת הנוער "טרנינג".
באותה שנה שיחקה במיני סדרה מעורבבים וגם חזרה לשחק את אמה קליין בעונה השנייה של נעלמים.
ב- 2019 המשיכה לשחק את אמה קליין בעונה השלישית של סדרת הנוער נעלמים שעלתה בספטמבר.
היא צמחונית מאז גיל 14 מטעמים אידאולוגיים. 
הגובה של גאיה גור אריה הוא (1.66)
חיים לבב

ביוגרפיה

לבב נולד ברומניה ועלה לישראל בשנת 1950, בה הצטרף לקיבוץ גבעת ברנר. לאחר מספר שנים עבר לנהריה, בה נולדו שני בניו. הוא שירת בצה"ל בגולני ובחיל השריון בתפקידי מטה שונים. במלחמת יום הכיפורים היה קצין אפסנאות פיקודי של פיקוד צפון. לאחר המלחמה השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
עם שחרורו מצה"ל הועמד בראשות אגף חדש בעיריית חיפה לניהול נכסים. בשנת 1978 הוא נבחר למועצת עירית נהריה מהמקום החמישי ברשימת המערך, ובמקביל למד באוניברסיטת חיפה מינהל מוניציפלי. ביוני 1982, במלחמת לבנון, שכל את בנו איתן.
במאי 1983 הוא גבר על ראש העיר המכהן, אפרים שריר, בהתמודדות בתוך מפלגת העבודה על המועמדות של המפלגה לראשות עיריית נהריה. בנובמבר אותה שנה הוא זכה בבחירות לראשות העיר עם כמעט 60% מקולות הבוחרים, ורשימת המערך למועצה, בראשותו, זכתה ב-8 מתוך 15 מושבים. בשנת 1989 החליטו במפלגת העבודה להציג את יעקב כהנוב כמועמד המפלגה לראשות העיר. לבב לא קיבל את הדין, הקים רשימה עצמאית והתמודד על ראשות העיר נגד כהנוב ומועמד הליכוד ז'קי סבג. לבב השיג בבחירות שלושה מנדטים במועצה, אך לא הצליח לעלות לסיבוב השני בין כהנוב וסבג. לקראת הסיבוב השני הוא הביע תמיכה בסבג ולאחר הבחירות הוא מונה לממלא מקום ראש העיר.
נפטר בשנת 2005.
בנו, דורון, עבד כמהנדס עיריית נהריה בשנים 2012-2005.
מגדה גל

ביוגרפיה

גל נולדה למשפחת בנקאים יהודית. היא למדה באוניברסיטת סגד. 
באליפות העולם שנערכה בומבלי אנגליה בשנת 1935 זכתה גל בשתי מדליות כסף, ביחידות, לראשונה בקריירה שלה לאחר שהפסידה במשחק הגמר למרי קטנרובה מצ'כיה ב-4 מערכות (15-21, 21-18, 21-11, 21-19) ובתחרות הקבוצתית.
בשנת 1937 היא נישאה לטיבור הזי אף הוא שחקן טניס שולחן מצטיין בעל מדליות זהב מאליפיות העולם. בשל יהדותם הם ברחו לארצות הברית לפני מלחמת העולם השנייה והתגוררו בבת'סדה, מרילנד.
משפחת קנדי

משפחת קנדי (באנגלית: Kennedy family), הנקראת גם "שושלת קנדי", היא משפחה אמריקנית מפורסמת ממוצא אירי שבניה שרתו ומשרתים במשרות רמות בארצות הברית.
המשפחה הוציאה מתוכה סנאטור, מועמד לנשיאות, 5 פוליטיקאים ונשיא ארצות הברית אחד.

עץ המשפחה

הערה: אילן יוחסין זה אינו מכיל את כל בני משפחת קנדי, אלא מתרכז באישים הבולטים והידועים ביותר של המשפחה.
קראנטור

ביוגרפיה

קראנטור נולד בעיר סולי שבקיליקיה (כיום חלק של העיר מרסין שבדרום טורקיה), הגיע לאתונה כדי ללמוד פילוסופיה והיה תלמידו של קסנוקרטס, ראש האקדמיה האפלטונית, וידידו של פולמון מאתונה, שגם הוא היה תלמידו של קסנוקרטס.
על פי דיוגנס לארטיוס קראנטור חלה, פרש למקדש אסקולאפיוס, והתקבצו סביבו שחשבו כי הוא עומד להקים בית ספר לפילוסופיה, ובהם ארקסילאוס שביקש ממנו להמליץ עליו בפני פולמון. אחרי שהבריא קראנטור הפך לתלמידו של פולמון וציווה את כל רכושו (12 כיכרות כסף וזהב) לארקסילאוס.
קראנטור השאיר אחריו כ-30,000 שורות של רשימות, הערות ופירושים (שחלק מהם יוחסו לארקסילאוס) שמהם שרדו קטעים בלבד. הוא היה הראשון מבין חסידיו של אפלטון שכתב פירושים לכתביו של פילוסוף זה. הוא עסק בעיקר בענייני מוסר ודירג את ה"טוב" באופן הבא: מידות טובות, בריאות, הנאה ורכוש. הורטיוס ראה בו פילוסוף של המוסר יחד עם כריסיפוס, וכתב כי ברומא נהגו לקרוא את כתביו של קראנטור.
יצירתו המפורסמת ביותר, שאותה הקדיש לידידו היפוקלס שהתאבל על מות בנו, היא "על הצער". המשורר תאתטוס כינה את קראנטור "ידידן של המוזות". קיקרו עשה שימוש ביצירה זו בספרו "תנחומים" שאותו כתב אחרי מות בתו טוליה. הפילוסוף פאנאטיוס כינה את יצירתו זו של קראנטור "יצירת הזהב" והמליץ ללמוד אותה בעל פה. קטעים מספר ממנה השתמרו במסה של פלוטארכוס "תנחומים".
על פי דיוגנס לארטיוס, קראנטור ניסה את כוחו גם בשירה, המציא מילים וביטויים חדשים, אמר כי הדבר הקשה ביותר הוא לכתוב טרגדיה והעריץ בעיקר את הומרוס ואת אוריפידס. לפי אותו מקור, קראנטור שהוערץ בעיר מולדתו סולי, השאיר את לקט שיריו במקדשה של האלה אתנה בעיר סולי לפני שמת כתוצאה ממחלת הבצקת.
קומטסו

היסטוריה

החברה נוסדה ב-1917 כ-Komatsu Iron Works בידי Takeuchi Mining Industry (תעשיית הכרייה טקאוצ'י) כחברה-בת כדי לייצר כלי עבודה עבור החברה-האם. בספו של דבר קומטסו גדלה מספיק ונמכרה לציבור ב-13 במאי 1921, ואז נהפכה לחברה העצמאית Komatsu Ltd.קומטסו ייצרה את האב-טיפוס של טרקטור חקלאי הראשון שלה ב-1931. בשנות ה-30 של המאה ה-20 ייצרה החברה טרקטורים צבאיים עבור צבא יפן, וכן דחפורים, טנקים ותותחי הוביצר. אחרי מלחמת העולם השנייה, תחת נשיאה החדש יושינארי קאוואי קומטסו הוסיפה דחפורים ומלגזות אזרחיים לקו המוצרים שלה. ב-1949 החלה לייצר לראשונה מנועי דיזל. גדילתה כחברה נבעה בין השאר מהדרישה ההולכת לדחפורים במהלך שיקום יפן אחרי המלחמה (בשנות ה-50 של המאה ה-20). באוגוסט 1951 מטה החברה הועבר לטוקיו. בשנת 1957 הגיעה החברה להתקדמות טכנולוגית מספקת כדי לצייד את כל כלי הצמ"ה וכלי הרכב שלה במנועים מתוצרתה. ב-1964 ריואיצ'י קאוואי, בנו של יושינארי קאוואי, החליף את אביו כנשיא החברה והחל לייצא את מוצריה במטרה לשנות את תדמית המוצרים היפניים כזולים ובעלי איכות נמוכה. ביולי 1967 היא נכנסה לשוק בארצות הברית והתחרתה מול קטרפילר, יצרנית הדחפורים הגדולה בעולם, בשוק הבית שלה. תחרות זו נעשתה תחת הסלוגן "Maru-C" שפירושו "להקיף את קטרפילר" בהתייחס למשחק הגו בו הקפת היריב בכלים זוכה בשטח המוקף. קומטסו ותעשיות דרסר הקימו ביחד את "קומטסו דרסר" כדי לייצר ציוד כרייה וטרקטורים למכרות. שותפות 50-50 זאת נמשכה מספטמבר 1988 עד אוגוסט 1994, כאשר קומטסו קנתה את החלק של דרסר. ב-1997 מותגו מוצרי הכרייה של קומטסו תחת "Komatsu Mining Systems". כדי למנוע בלבול מותגים בזמן שינויי החברות, השם "Haulpak" שימש לקו המוצרים שקומטסו התחילה עם דרסר. בסופו של דבר הפך השם "האולפק" למותג גנרי ששימש לכל משאית עפר בעל פתח אחורי במכולה. כיום קומטסו היא חברה הצמ"ה השנייה בגודלה בעולם. קו המוצרים שלה כולל מחפרים (קומפקטיים, קטנים, בינוניים וגדולים), דחפורים, משאיות עפר למכרות, משאיות עפר מפרקיות, מעמיסים אופניים, מעמיסים זחליים, מחפרונים, מיני-מעמיסים, מרסקי סלעים ומפלסות.