google/wiki40b huggingface dataset:
המוזיאון לתרבות הרומית

היסטוריה

המוזיאון נבנה בין השנים 1939–1941 ביוזמתו של שליט איטליה הפאשיסטית, בניטו מוסוליני. מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכלים פייטרו אשרי, ד. ברנרדיני וצ'זארה פאסקולטי. במוזיאון 59 אולמות תצוגה המציגות את ההיסטוריה של רומא העתיקה החל מהמאה הרביעית לפנה"ס ועד שיאה של האימפריה הרומית באמצעות דגמים ורפרודוקציות.
בין המוצגים העיקריים שני דגמים של רומא העתיקה מעשה ידי אטיאלו גיסמונדי: האחד המציג את רומא בשיאה של התקופה הרפובליקנית, והשני מציג את רומא בתקופת שלטונו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון (דגם ביחס של 1:250, שנבנה בין השנים 1935–1971).
כמו כן מוצגת במוזיאון אמנות נוצרית קדומה, והעתק של התגליפים של עמוד טראיאנוס המוצגים בגובה הצופה, דבר המאפשר צפייה בהם.
מוצג ידוע נוסף במוזיאון הוא שחזור של חדר הספרייה של וילה אדריאנה.
הסנדק (קוקטייל)

היסטוריה

אין מידע מדויק בקשר למקורו של הקוקטייל הזה, הסברה שיש קשר בין הקוקטייל הזה לבין הסרט הסנדק אינה מבוססת. מלבד היות התסריטאי מריו פוזו איטלקי ואמרטו הוא המשקה הלאומי של איטליה, אין קשר נוסף עליו ניתן להצביע.
ביסנובאט R-40

פיתוח ודגמים

משרד התכנון ביסנובאט החל בפיתוח טיל אוויר-אוויר ארוך טווח בשנת 1962. טיל ה-R40 שפותח שולח עם מערכת המכ"ם "סמרץ'-A" של המיג 25. נבנו לטיל גרסאות מונחות מכ"ם חצי-אקטיבי (R-40R) ומונחות אינפרה אדום (R-40T).
לאחר עריקתו של טייס ה-PVO ויקטור בלנקו במיג 25 ליפן בשנת 1976, מונתה חברת וימפל לעדכן את תכנון הטיל כדי להופכו לעמיד יותר בפני אמצעי שיבוש ולשפר את הנחייתו ודיוקו. לדגמי הטיל המשופרים הוספה הסיומת D או D1.
ייצור הטיל הסתיים ב 1991, אך הטילים שנותרו שמישים עדיין מחמשים את מטוסי המיג 25 ו-31 בחבר המדינות.
הרפובליקה של מרילנד

היסטוריה

בדצמבר 1831 הקציב בית הנבחרים של מדינת מרילנד כ-10,000 דולרים במשך 26 שנים על מנת להעביר שחורים חופשיים ועבדים לשעבר מארצות הברית לאפריקה, ליישום מטרה זו נבחרה חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד.

ההתיישבות של כף פלמס

במקור הייתה תנועת ההתיישבות של מרילנד סניף של תנועת ההתיישבות האמריקנית שייסדה את ליבריה ב-1822. תנועת ההתיישבות של מרילנד החליטה להקים בעצמה התיישבות חדשה שתוכל לקלוט את המהגרים מתחומה. האזור הראשון שיושב היה כף פלמס (הנקודה הדרום מערבית ביותר בחציה הצפוני של אפריקה), ב-1834, שהייתה מעט דרומית משאר ליבריה. הכף הוא חצי אי קטן וסלעי המחובר ליבשת במצר חולי. מערבית לכף וצמוד אליו נשפך הנהר הופמן (Hoffman) לים. 21 קילומטרים מזרחית לכף נשפך הנהר קוולה (Cavalla), המהווה את הגבול בין ליבריה לחוף השנהב, לאוקיינוס האטלנטי. הכף מסמן את הגבול המערבי של מפרץ גינאה, על פי ההגדרה של הארגון הבינלאומי להידרולוגיה (IHO ראשי תיבות של International Hydrographic Organisation).
מרבית המתיישבים היו עבדים אמריקאים אפריקאים משוחררים ואמריקאים אפריקאים שנולדו חופשיים בעיקר ממדינת מרילנד. המושבה נקראה מרילנד באפריקה (וגם "מרילנד בליבריה") ב-12 בפברואר 1834.

ג'ון בראון רוסוורם

ב-1836 המושבה מינתה את המושל השחור הראשון, ג'ון בראון רוסוורם (John Brown Russwurm)‏ (1851-1799), שנותר מושל עד מותו. רוסוורם עודד הגירה של אמריקאים אפריקאים למרילנד ותמך בחקלאות ובסחר. הוא החל את הקריירה שלו כמזכיר המושבות של תנועת ההתיישבות האמריקנית בין 1830 ל-1834. הוא עבד גם כעורך העיתון "ליבריה הרלד" ("Liberia Herald"), אם כי התפטר ממשרה זו ב-1835 במחאה על מדיניות ההתיישבות האמריקנית.
ב-1838 התאחדו ההתיישבויות האמריקנית-אפריקנית האחרות על החוף המערבי של אפריקה ויצרו את חבר המדינות של ליבריה, שהכריזה על עצמאותה ב-1847. עם זאת, המושבה מרילנד בליבריה נותרה עצמאית, שכן חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד רצתה לשמור על מונופול המסחר באזור. ב-2 בפברואר 1841 הוענק למושבה מעמד של מדינה והיא הפכה למדינת מרילנד. ב-1847 הדפיסה חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד את "החוקה והחוקים של מרילנד בליבריה", המבוססת על חוקת ארצות הברית.

הצהרת העצמאות והסיפוח על ידי ליבריה

ב-29 במאי 1854 הכריזה מדינת מרילנד על עצמאותה כ"מרילנד בליבריה" (וגם כרפובליקה של מרילנד), כשהעיירה הרפר נבחרה כבירה. המדינה השתרעה לאורך החוף בין העיירה גרנד קס (Grand Cess) ונהר סן פדרו (San Pedro). אך המדינה החדשה שרדה שלוש שנים בלבד כמדינה עצמאית.
זמן קצר אחר כך תקפו לוחמים מהשבטים המקומיים של הקרו והגרבו את מדינת מרילנד כגמול על הפגיעה בסחר בעבדים. כיוון שלא הייתה מסוגלת להגן על עצמה פנתה מרלינד לליבריה, שכנתה החזקה יותר, בבקשת עזרה. נשיא ליבריה ג'וזף ג'נקינס רוברטס שלח סיוע צבאי, והברית של הכוחות של מרילנד והמיליצה הליברית הדפו בהצלחה את בני השבטים המקומיים. עם זאת היה ברור כי הרפובליקה של מרילנד לא תוכל לשרוד כמדינה עצמאית, ב-18 במרץ 1857 סופחה מרילנד לליבריה והפכה למחוז מרילנד.
אמה גרין

אמה גרין טרגרו (בשוודית: Emma Green Tregaro, נולדה ב-8 בדצמבר 1984 בברגסיון שבשוודיה) היא אתלטית שוודית. שמתחרה בקפיצה לגובה.
ההישג הגדול ביותר של גרין הוא זכייתה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה ב-2005 בהלסינקי ובה גם שברה את שיאה האישי (1.96 מטר). ב-20 באוגוסט 2005 באליפות שוודיה שברה את שיאה האישי והעמידה אותו על 1.97 מטר.

חייה האישיים

גרין טרגרו נישאה למאמנה יאניק טרגרו במרץ 2011, המאמן גם את אלופת העולם בקפיצה לגובה קייסה ברגקוויסט וקופץ המשולשת אלוף אולימפי ואלוף עולם כריסטיאן אולסון.
ב-אוגוסט 2013 כתומכת של קהילת הלהט"ב, צבעה גרין-טרגרו את ציפורני ידיה בצבעי דגל הגאווה, במהלך תחרות הקפיצה לגובה באליפות העולם שנערכה במוסקבה, כאות הזדהות עם קהילת הלהט"ב הסובלת ברוסיה. בעקבות כך, מתחה הקופצת במוט, שיאנית העולם האלופה האולימפית ואלופת העולם ילנה איסינבייבה מרוסיה ביקורת פומבית ואמרה כי: "אנחנו ברוסיה שונים ככל הנראה ממדינות אחרות. אנחנו אנשים נורמאלים, סטנדארטיים. אנחנו חיים בנים עם בנות". על דבריה אלו קיבלה איסינבייבה ביקורת נוקבת מקרב ספורטאי העילית בעולם, בהם האתלטים אלופים אולימפיים מייקל ג'ונסון מארצות הברית ודניס לואיס מבריטניה וסגן אלוף העולם ניק סימונדס מארצות הברית שהקדיש את מדליית הזהב בה זכה לקהילה הגאה.
גלוריה אסטפן

ביוגרפיה

אסטפן נולדה בהוואנה, קובה, וכאשר הייתה בת 16 חודשים עברה משפחתה למיאמי, פלורידה לאחר המהפכה הקובנית ב-1959. יש לה אחות צעירה בשם בקי. אסטפן למדה צרפתית, תקשורת, ופסיכולוגיה באוניברסיטת מיאמי, וסיימה ב-1978.
ההופעה המוזיקלית הראשונה של אסטפן הייתה בחתונה קובנית, כאשר אמיליו אסטפן (בעלה לעתיד), סולן להקת "Miami Sound Machine" (בתרגום מילולי- מכונת הצליל של מיאמי), ביקש ממנה להצטרף ללהקתו. בשנת 1975 החלה גלוריה לשיר באנגלית וזכתה לראשונה בהצלחה בקרב קהל דוברי אנגלית עם השיר "Conga".
בין היתר ביצעה אסטפן גרסה בשפה האנגלית וגרסה בשפה הספרדית לשיר "What More Can I Give", ובשיר "El Ultimo Adios (The Last Goodbye)".
אסטפן החלה לצאת עם אמיליו ב-1976. הם נישאו ב-1 בספטמבר 1978 (ביום הולדתה של אסטפן).
יש להם בן בשם נאיב (נולד ב-1980) ובת בשם אמילי מארי (נולדה ב-1994).

הישגים

אסטפן זכתה ב-3 פרסי גראמי, כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, וכוכב נוסף בשדרת הכוכבים של לאס וגאס. בשנת 2015, קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית, אותו העניק לה ברק אובמה, ושנתיים לאחר מכן עוטרה גם בפרס מרכז קנדי.
בנוסף לכך, זכתה אסטפן בפרס המוזיקה האמריקאית, בפרס הווידאו-קליפים של MTV ואף זכתה בתואר "פזמונאית השנה" מטעם ה-BMI. מאוחר יותר נכנסה אסטפן להיכל התהילה של הכותבים הטובים ביותר שהיו, ובמהלך הקריירה שלה זכתה פעמים רבות בטקסי פרסי המוזיקה של בילבורד. אסטפן נכללת ברשימת האמנים המצליחים ביותר בכל הזמנים של VH1, וגם ברשימת האמנים המצליחים ביותר בכל הזמנים של בילבורד.
במהלך הקריירה של אסטפן נמכרו תקליטיה בסך 100 מיליון עותקים ברחבי העולם. בזכות כך, היא החזיקה בשיא של "האמן הלטיני הנמכר ביותר בכל הזמנים". בשנת 2018, שיא זה נשבר על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה שהפכה היא ל-"אמן הלטיני הנמכר ביותר בכל הזמנים", כאשר נמכרו תקליטיה בכלמעלה מ-170 מיליון עותקים ברחבי העולם.
אלאונורה מגדלנה מנויבורג

ביוגרפיה

אלאונורה מגדלנה נולדה בדיסלדורף ב-6 בינואר 1655, לפיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולאליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה. באוגוסט 1655 עברו הוריה מדיסלדורף לנויבורג, בעקבות עליית אביה לשלטון ברוזנות פפאלץ-נויבורג. אלאונורה מגדלנה קיבלה חינוך דתי מסור, והייתה מאוד אדוקה בדת. בנוסף היא ידעה לטינית, צרפתית ואיטלקית, והיא אהבה מוזיקה, אמנות לצוד ולרקוד. בצעירותה היו לה הרבה מחזרים, אולם כולם נדחו על ידה, וביניהם חמישה מלכים.
באפריל 1676 התאלמן לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מאשתו השנייה קלאודיה פליציטס מאוסטריה, וב-25 בנובמבר אותה שנה התארסו לאופולד ואלאונורה מגדלנה, אותה העדיף על נשים אחרות, וביניהן מריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה ואולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק, לאחר שקיבלו היתר מהאפיפיור, בשל היותם בני דודים. ב-14 בנובמבר 1676 התחתנו השניים בפזאו, וב-7 בינואר 1677 הגיעו בני הזוג לווינה. לשניים נולדו 10 ילדים, אך רק חמישה מהם הגיעו לבגרות.
בשנת 1679 פרצה מגפה בווינה, ובשל כך עברה המשפחה הקיסרית למריאצל, ולאחר מכן לפראג. בנוסף, ההתקוממות של האיכרים הבוהמיים אילצה את הקיסרית ואת ילדיה לברוח לטירת לינץ. ביולי 1683 עזבה המשפחה הקיסרית את וינה ועברה לפזאו בגלל המלחמה עם הטורקים, שבספטמבר אותה שנה נחלו תבוסה מוחצת ליד וינה.
אלאונורה מגדלנה לא הוכתרה מיד לאחר נישואיה. ב-9 בדצמבר 1681 היא הוכתרה כמלכת הונגריה בפרסבורג, וב-19 בינואר 1690 היא הוכתרה כקיסרית האימפריה הרומית הקדושה בקתדרלת אוגסבורג. אלאונורה מגדלנה תמיד הקדישה תשומת לב רבה לענייני דת, ולנדיבותה כלפי נזקקים לא היו כמעט גבולות. היא לא רק תמכה בבתי החולים ובתי היתומים, כנסיות ומנזרים רבים, אלא אף ביקרה את החולים בבתי החולים, וניסתה לעזור לאנשים רבים ככל שיכלה. כמו כן, היא השתלטה על כלכלת חצר המלוכה, והצליחה לצמצם את הוצאותיה באמצעות ארגון יעיל יותר.
בשנת 1705 מת בעלה לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובנה יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו. במהלך שלטונו התעמתה אלאונורה מגדלנה עם כלתה וילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג, בשל דעותיהם הפוליטיות השונות. בשנת 1711 מת בנה יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובנה קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו. אולם, מכיוון שקרל היה באותה העת בספרד, בשל מלחמת הירושה הספרדית, שלטה אלאונורה מגדלנה כעוצרת הקיסרות, ובתפקיד זה חתמה על שלום סאטמאר, שסיים את המרד בהונגריה של פרנץ ראקוצי.
אלאונורה הייתה מעורבת בתיקון סדרי הירושה, והעדפת בנותיו של קרל על פני בנותיו של יוזף. בשנותיה האחרונות חיה אלאונורה מגדלנה כנזירה, אם כי היא הורתה למשרתיה שלא יספרו על כך דבר. ב-1 בינואר 1720 חטפה אלאונורה מגדלנה שבץ אשר גרם לה לשיתוק בצד הימני של הגוף, וב-19 בינואר אותה שנה היא מתה בווינה ונקברה בקריפטה הקיסרית.
נמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה

היסטוריה

מתחילת שנות ה-70 החלה הממשלה האינדונזית בקיום סקרי שטח על מנת לאתר מקום לנמל תעופה חדש שיחליף את הנמל הקודם, נמל התעופה קמאיורן , שהיה נחשב למיושן ולא יכול היה לעמוד בקצב גידול הנוסעים. ב-12 מבנובמבר 1976 זכתה החברה הצרפתית Aeroport de Paris במכרז לבניית נמל התעופה. במאי 1977 הוסכם על העיצוב הסופי. ב-1 בדצמבר 1984 הושלמה בנייתו של נמל התעופה, והוא נפתח לפעילות ב-1 במאי 1985 תחילה לטיסות פנים בלבד. טרמינל שני, לטיסות בינלאומיות נפתח ב-1 במאי 1991.
למבני הטרמינלים בנמל התעופה עיצוב ייחודי בסגנון אדריכלות הפנדופו (Pendopo) של האי ג'אווה, כאשר גנים טרופיים ממלאים את המרווחים שבין המבנים.
סיגריות מספרו

סיגריות מַסְפֶּרוֹ הן סיגריות מתוצרת ארץ-ישראלית שהיו מקובלות בתקופת היישוב.
סיגריות מספרו יוצרו בארץ ישראל החל מ-1921 על ידי חברת "האחים מספרו בע"מ", Maspero Freres Ltd (מלבדן יוצרו באותה תקופה סיגריות "דובק" ו"מטוסיאן"). קודם לכן החברה התקיימה בקהיר שבמצרים, ואף החזיקה מחסן לאחסון טבק ביפו בין השנים 1911–1914, אז חודש מונופול חברת Regie .
החברה הייתה חברת בת של ענקית הטבק "British American Tobacco" .
החברה ייצרה את מותגי הסיגריות: "מספרו", "ישוב", "אמיר", "לטיף" ו"יסמין". החברה ייצרה במשך השנים סיגריות בשמות שונים, בהם - "הוליווד", "אוניברסל", "אסטרא", "פרפר", "הגמל המעופף", "נרקיס", "כדור רגל", "חנון", "אשרף מזוהב", "היט", "אביב", "נמל", "אורה", "ישוב". גם "מטוסיאן", "מטוסיאן רויאל", "מטוסיאן פרפורמה", "מטוסיאן מס' 4", יוצרו בידי מספרו א"י בע"מ.
למרות היותה חברה בבעלות בינלאומית, השתתפה החברה במאבקי היישוב, והייתה בין הראשונות שעל קופסאותיה התנוסס בול "כופר היישוב". החברה אף תרמה מתוצרתה וכסף למעפילים, אך עדיין בעיתונות התקופה הוזכרה העובדה שעל אף היותה חברה המעסיקה יהודים - אין זו חברה ישראלית.
החברה נסגרה באפריל 1956, בעקבות החרם הערבי. אולם מותגיה נמכרו לחברת דובק.

השפעות תרבותיות

סיגריות מספרו זכו להנצחה בזכות שני מבצעי איסוף תמונות, שצורפו לכל חפיסת סיגריות, אשר כל מי שאסף את כולן (עשרות רבות במספר), קיבל מהחברה אלבום מהודר להדבקתן. האלבום הראשון היה "תמונות לדברי ימי ישראל" והוא הופץ ברבבות עותקים. בעקבותיו בא האלבום "במה עברית" ובו תמונות של שחקני תיאטרון, במאים וצילומים מהצגות. ההקדמה לאלבום נכתבה על ידי מקס ברוד ונכללו בו הפרקים "הבימה" ובו מבוא מהרצאה על "הבימה" שנשא חיים נחמן ביאליק, "האהל" ובו מבוא מאת פרידריך לובה, "המטאטא" ו"על אמנות הריקוד".
שני האלבומים מהווים פרטי אספנות, ו"במה עברית" מהווה מקור רב ערך לתולדות התיאטרון העברי.
נרקוקורידו

נַרְקוֹקוֹרידוֹ (בספרדית: Narcocorrido, פירוש: "שיר סמים" או "בלדת סמים") הוא סגנון מוזיקה מקסיקנית. שירי הנרקוקורידו התפתחו מסגנונות מקומיים מסורתיים כמו המריאצ'י, והפכו להיות פופולריים עם הגידול בסחר בסמים במדינה, בעיקר במדינות הצפוניות של מקסיקו ולאורך הגבול עם ארצות הברית, ומהווים כיום חלק מהתרבות הסובבת סביב הסחר בסמים.
הנושא העיקרי של שירי הנרקוקורידו הוא מעלליהם של מבריחי סמים וסוחרי סמים, אשר מתוארים כגיבורים עממיים שנלחמים ברשויות החוק למען העם. הטקסטים לרוב מתייחסים למקרים ספציפיים וכוללים תאריכים ומקומות אמיתיים. שירים אלו נוטים להציג בחיוב ואף להלל פשעים כמו רצח, סחיטה, הברחת סמים, עינויים והגירה בלתי חוקית. חלק מהשירים גם מבטאים מחאה נגד שחיתות הממשלה. 
בשל החשש שהשירים מעודדים צעירים לראות עבריינים כמודלים לחיקוי, ובמסגרת המלחמה בסחר בסמים במקסיקו, הועלו בשנים האחרונות מספר הצעות לחוקים שיאסרו הפצה והשמעה של נרקוקורידוס במספר מדינות במקסיקו.
אצטדיון קייפטאון

בניית האצטדיון

בניית האצטדיון החלה ב-26 במרץ 2007 בשכונת גרין פוינט שבקייפטאון, לחוף האוקיינוס האטלנטי ובסמוך למרכזי התיירות בקייפטאון. לצורך הבנייה נהרס האצטדיון הקודם ששכן במקום, אצטדיון גרין פוינט הקטן בהרבה, אשר שימש למשחקי כדורגל ומופעי תרבות ובידור שונים. לצד בניית האצטדיון עצמו פותחה התשתית מסביב והאצטדיון עומד כעת במרכזו של פארק רחב ידיים, אם כי לצורך הקמת האצטדיון הופקע למעשה שטח רב מאזור הפארקים של העיר.
האצטדיון תוכנן על ידי שיתוף פעולה בין 'גמ"פ (GMP) אדריכלות של גרמניה' ובין 'לואיס קרול ארכיטקטורה' המקומי. הבנייה עצמה נמשכה כ-33 חודשים. האצטדיון צופה מבחוץ בציפוי סופג רעש במטרה להפחית את הרעש הסביבתי.
הבנייה הסתיימה בטקס חגיגי ב-14 בדצמבר 2009 והועבר לבעלות עיריית קייפטאון. חודש לאחר מכן נערך בו משחק הכדורגל הראשון, בו שיחקו הקבוצות המקומיות אייאקס קייפטאון וסאנטוס.

לאחר המונדיאל

האצטדיון נבנה כאצטדיון כדורגל רחב ממדים - פי 5 מהאצטדיון הקיים קודם לכן, בו השתמשו קבוצות הכדורגל המקומיות לעיתים כאצטדיון ביתי. עם זאת, אין ביכולתן של הקבוצות למלא תפוסה גדולה זו, וגם למשחק הפתיחה - דרבי עירוני, נמכרו 20,000 צופים בלבד, פחות משליש מתפוסת האצטדיון.
מסיבות אלו הוסב האצטדיון לתפוסה בת 55,000 מקומות בלבד לאחר המונדיאל. באצטדיון ניתן לערוך גם משחקי רוגבי, אשר זוכה לפופולריות גדולה בהרבה מהכדורגל במדינה. כמו כן האצטדיון משמש לאירועי תרבות וקונצרטים שונים.
ז'ולי טאטון

ביוגרפיה

טאטון נולדה בנאמור, ב-2003 זכתה בתואר מיס בלגיה.
היא השתתפה כנציגת בלגיה בתחרויות מיס תבל, מיס עולם ומיס אירופה.
לאחר סיום כהונתה כמלכת יופי היא הצטרפה לצוות ערוץ הטלוויזיה "RTL-TVI", היא גם הגישה תוכנית בוקר בערוץ הרדיו "Radio Contact".
מ-2008 ועד 2011 הנחתה את תוכנית הלוטו של ערוץ France 2.
ב-2009 השתתפה בגרסה הצרפתית של התוכנית המבצר.
מ-2010 ועד 2012 הנחתה את הגרסה של ערוץ TMC לתוכנית בוס בהסוואה.
ב-2010 יצא ספרה "Start to run : La forme et le fun en 10 semaines" בו היא נותנת עצות בנושאי בריאות וכושר.
ב-2011 השתתפה בשעשועון הטלוויזיה הבלגי "Total Blackout".
רכס רם

לקריאה נוספת

• Jane G. Ferrigno, U.S. Geological Survey Professional Paper, P 228
מרסי ג'ונסון

תחילת דרכה

ג'ונסון נולדה בלאגוס ל לקצין לשעבר בחיל הים, דניאל ג'ונסון, ואליזבת ג'ונסון, הילדה הרביעי במשפחה מתוך שבעה.

קריירה

מיד לאחר סיום לימודיה בתיכון, היא נבחנה לתפקיד בסרט The Maid, סרט ששיגר אותה לסטטוס של כוכבת. ההופעה שלה בסרט הובילה לתפקידים בסרטים פופולריים, כגון Hustlers, Baby Oku in America, War in the Palace, ועוד רבים. ב-2009 היא זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע, ואז בפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי 2013 אפריקה קסם לצופים בחירה פרסים עבור תפקידה בסרט הקומדיה Dumebi the Dirty Girl. בדצמבר 2011, היא הייתה הסלבריטאית הניגרית עם מירב החיפושים בגוגל, מעמד שהשיגה שוב ב-2012. מאז ה-1 באפריל 2017 היא מחזיקה בתפקיד היועצת הבכירה המיוחדת למושל מדינת קוגי בנושאי אמנות ובידור.

חיים אישיים

ג'ונסון נשואה לנסיך אודיאנוסן אוקוגי מאז 2011 ויש להם 3 ילדים.
מוטי כהן

ביוגרפיה

מוטי כהן, בנם השלישי של יצחק ולבנה, נולד בגבעתיים. אמו נולדה ביוון ועלתה לארץ ישראל בשנת 1934. אביו נולד בבולגריה ועלה לארץ בסוף מלחמת העולם השנייה, במהלך השנים שירת במשטרת ישראל במגוון תפקידים בתחום השיטור במחוז תל אביב. משפחתו של כהן עברה לבני ברק, שם סיים את לימודי התיכון בבית הספר אורט רמת גן.
כהן התגייס לצה"ל בפברואר 1981, שירת בפלוגת ההנדסה של חטיבת גולני, יצא לקורס קצינים ובהמשך לקורס מ"פ. במהלך שירותו הצבאי לחם ביחד עם פלוגת הנדסה במלחמת לבנון הראשונה. בתפקידו האחרון בשירות הצבאי שימש כמפקד פלוגה בחטיבת גבעתי. השתחרר מהצבא בדצמבר 1986.
כהן התגייס למשטרת ישראל בפברואר 1987 ושירת כמפקד יחידת סיור וקצין מבצעים מחוז תל אביב. בשנת 1992 מונה לקצין אגף המבצעים של מרחב דן, ושימש בתפקיד זה במהלך רצח יצחק רבין. בתפקידו נדרש לטפל באירועי הסדר הציבורי שהתרחשו על רקע הרצח.
ב-1997 מונה למפקד תחנת מסובים. בשנת 2002, תקופת האינתיפאדה השנייה, הועלה לדרגת ניצב משנה ומונה לקצין אגף המבצעים של מחוז תל אביב. בתקופה זו היה אחראי על המוכנות המבצעית ופריסתם של כלל שוטרי המחוז. בשנת 2005 פיקד על מרחב יפתח ובמסגרת תפקידו הקים את תחנת השכונות. ב-2007 קודם לדרגת תת ניצב ומונה למפקד מרחב ירקון. בשנת 2009 מונה לתפקיד סגן מפקד מחוז מרכז והביא להקמת תחנת שדות בשנת 2012. ב-2013 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב. באוקטובר 2014 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז מרכז. במסגרת זו הביא להקמת תחנת משטרה ביבנה. בינואר 2018 מונה למפקד מחוז דרום.
ב-2 בדצמבר 2018, לאחר שרוני אלשיך סיים את כהונתו כמפכ"ל ובעקבות פסילתו של משה אדרי על ידי הוועדה למינוי בכירים, מונה כהן כממלא מקום המפכ"ל על ידי השר לביטחון פנים, גלעד ארדן.
כהן הוא בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה ותואר שני בחינוך. הוא נשוי ואב לשלושה, ומתגורר במושב שתולים. אחיו הוא דודי כהן, המפכ"ל ה-16.
קומיק-קון רוסיה

קומיק-קון רוסיה היא תערוכה שנתית לבידור בדיוני ספקולטיבית המהווה כנס מעריצים של משחקי מחשב ווידאו, סדרות טלוויזיה וסרטי קומיקס ברוסיה, המאורגן על ידי ועידת מפתחי משחקי הווידאו של רוסיה וחברת באבל קומיקס. הכנס ראשון התקיים לצד איגרומיר (IgroMir) בשנת 2014. 
הכנס מציג תרבות פופולרית מז'אנרים רבים, ביניהם קומיקס, ובקומיקס, מדע בדיוני, פנטזיה, אנימציה, אנימה, מאנגה, ספרות אימה, משחקי וידאו, משחקי קלפים לאספנים ורומנים גרפיים. כנס זה מארח אמנים רבים מתעשיית הבידור, לרבות קולנוע וטלוויזיה לצורכי קידום מכירות. במקום מתקיימות סדנאות וסמינרים עם אנשי מקצוע מתחום הקומיקס, הקרנות בכורה של קדימונים לסרטים עתידיים, תחרויות תחפושות קוספליי ופסטיבל סרטים עצמאיים ומהווה לפסטיבל וכנס המעריצים החשוב מסוגו ברוסיה.

היסטוריה

הכנס הראשון נערך בתאריכים 5-2 באוקטובר 2014, בתערוכת איגרומיר בקרוקוס אקספו שבמוסקבה, לצד תערוכת משחקי הווידיאו IgroMir התשיעית ומאז הוא נערך מדי חודש ספטמבר, צמוד לכנסי איגרומיר (IgroMir).
בשנת 2019 נערך לראשונה פסטיבל קומיק-קון, סנקט פטרבורג. כבר בשנת 2015 נעשה ניסיון לערוך פסטיבל קומיק-קון בסנקט פטרבורג, אך מארגני קומיק-קון רוסיה היו בהתחלה נגד הרעיון.
קרון שינה

היסטוריה

ככל הנראה הדוגמה המוקדמת ביותר לקרון שינה (או כרכרת שינה, כפי שכונה אז) הייתה ברכבת שנסעה בין לונדון ובירמינגהם ובקו בין לונדון ללנקשייר, שבאנגליה. הקרון הועמד לרשות נוסעי המחלקה הראשונה והחל לפעול בשנת 1838.
כעשרים שנה לאחר מכן החלו קרונות השינה לפעול גם בארצות הברית, קרונות השינה שהיו שם דמו יותר לקרונות רגילים רק שאת המושבים הצפופים החליפו כורסאות מרווחות ומפוארות.
האיש שבסופו של דבר הפך את עסק קרונות השינה לרווחי ופופולרי בארצות הברית היה ג'ורג' פולמן, שהתחיל בבניית קרון שינה מפנק (בשם פיוניר) בשנת 1865. חברת פולמן, שנוסדה כחברת המכוניות של ארמון פולמן בשנת 1867, הייתה בבעלותה וייצרה את רוב המכוניות הישנות בארצות הברית עד אמצע המאה העשרים, החברה הייתה מייצרת גם את הקרונות לרכבות הנוסעים המנוהלות על ידי חברות הרכבות השונות; היו גם כמה קרונות שינה שהופעלו על ידי פולמן אך הם היו נתונות בבעלות חברות הרכבות. במהלך שנות השיא של רכבת הנוסעים האמריקאית, קרונות השינה שהיו נצרכים במיוחד בקווים הארוכים הפכו במהירות לפופולרים ורווחיים.
בשנים הבאות ובעיקר בשנות התשעים החלו קרונות השינה לפעול גם בשאר מדינות העולם כמו הודו, סין, יפן וגרמניה. במדינות אלו קרונות השינה תרמו רבות לנוחות הנסיעה וגרמו להפעלת יותר ויותר רכבות למרחקים ארוכים ורכבות בינלאומיות.

קרונות שינה כיום

כיום קרונות השינה נפוצים בכל העולם ואפילו במדינות אשר שטחן לא גדול כל כך. במסגרת הנסיעה בקרונות השינה מספקות חברות הרכבות בדרך כלל גם ארוחת ערב שברכבות טיולים עשויה להיות חלק נכבד מהחוייה.

אירופה

באירופה נפוצים מאוד קרונות השינה ובקווי רכבת רבים פועלים קרונות אלו. הקווים המרכזיים שבהם פועלים קרונות שינה הם קו מוסקבה-ברלין, קו פריז-ברלין ושאר הקווים החוצים את היבשת ממזרח למערב. קרונות שינה אפשר למצוא גם ברכבות ליליות למרחקים לא ארוכים אך הן לא נפוצות כל כך.

אסיה

גם באסיה פועלים קרונות שינה אך מכיוון שאסיה היא היבשת הגדולה ביותר בכדור הארץ וההבדלים בין מדינה למדינה הם עצומים קשה להגדיר אותה כמקשה אחת. בסין והודו קרונות השינה נמצאים כמעט בכל רכבת, ביפן וקוריאה קרונות שינה פועלים רק בקווים בודדים ואילו במדינות קטנות כמו ישראל, טאיוואן, סינגפור וגאורגיה לא פועלים כלל קרונות שינה וזאת מפאת קוטנם. במדינות נחשלות או בעלות שלטון דיקטטורי גם כן אין קרונות שינה.

אפריקה

ביבשת אפריקה ובייחוד במדינות הנחשלות הממשלה לא מפעילה שירותי רכבות וכמובן שאין קרונות שינה. המדינות הבודדות שבהן פועלים קרונות שינה הן מצרים ודרום אפריקה.
ריינהולד גליאר

ביוגרפיה

ריינהולד גליאר נולד בקייב למשפחת מומחה לייצור כלי נגינה ממוצא גרמני. בשנת 1894 סיים את לימודי המוזיקה בבית הספר בקייב ועבר ללימודים בקונסרבטוריון של מוסקבה. בשנת 1897 קיבל גליאר אזרחות רוסית. בשנת 1900 הוא סיים את לימודיו ולאחר מספר שנים נסע לגרמניה במטרה ללמוד ניצוח. עם חזרתו לרוסיה ניצח על יצירות קלאסיות בקונצרטים.
בשנת 1901 הוא החל ללמד מוזיקה וסרגיי פרוקופייב היה בין תלמידיו הראשונים. בשנים 1913-1920 כיהן גליאר כפרופסור בקונסרבטוריון של קייב. בשנת 1920 עבר למוסקבה, מונה לפרופסור להלחנה בקונסרבטוריון של מוסקבה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1941. גליאר היה בעל תואר דוקטור לביקורת מוזיקה.
בשנות ה-30 הרבה גליאר בהופעות מוזיקה קלאסית ברחבי ברית המועצות, אך בכול התקופה הסובייטית לא נסע אל מעבר לגבולות המדינה. במשך עשור, עד לשנת 1948 היה עסקן באיגוד המלחינים הסובייטי. גליאר נחשב לממשיך דרכם של מלחינים רוסים של המאה ה-19. התקפות שנת 1948 של ראשי המשטר הסובייטי על המלחינים לא נגעו בגליאר, שהיה אהוד על המשטר והוצג כמלחין סובייטי למופת. הבלט שלו, "הפרג האדום", ששמו שונה ל"הפרח האדום" כדי להסיר חשש של קשר לאופיום, סיפר על פועלת סינית המקריבה את חייה כדי להציל מנהיג מרד מנבלים קפיטליסטים. הבלט הכיל סולמות פנטטוניים לשם נופך אכזוטי ואת האינטרנציונל, להדגשת הצד הפוליטי. באותה רוח יצא לארגן את חיי המוזיקה באזרבייג'ן. את המוזיקה שלו השמיעו בקולי קולות ברמקולים בתחנות הרכבת, לאות ולמופת לעם הסובייטי.
גליאר נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י. ברוסיה ובאוקראינה נקראו על שמו מוסדות רבים להוראת מוזיקה. בהנחיית של נכדתו פועל במוסקבה מוזיאון, המוקדש לחייו ויצירותיו.

יצירותיו

גליאר היה מלחין פורה, ממשיך נאמן של מסורת המוזיקה הרומנטית הרוסית והתמסר לכתיבת יצירות רחבות יריעה, כגון אופרות, סימפוניות, פואמות סימפונית וכדומה. היסוד החשוב ביותר בכתיבתו המוזיקלית הוא עושר המבע המלודי. המוזיקה שלו לבלט מצטיינת בצבעוניות, ביופי וברגישות. בלטים ידועים: "הפרג האדום" (Красный Мак) הנזכר לעיל
ו"פרש הארד" (Медный всадник). את האופרה הראשונה שלו כתב בשנת 1900. במוזיקה הסימפונית שלו ניכרת בעיקר השפעת המסורת האפית הרוסית ובייחוד כתיבתם של בורודין וגלזונוב. בתקופה הסובייטית כתב גליאר מספר אופרות, הקשורות להיסטוריה ולפולקלור של אזרבייג'ן ואוזבקיסטן ועל כך קיבל פרסים מרפובליקות סובייטיות אלו.
בשנת 1927 כתב גליאר את הבלט הסובייטי הראשון שזכה להצלחה גדולה. הגרסה האחרונה של הבלט עלתה על הבמה בשנת 2010. בשנת 1948 סיים גליאר כתיבת בלט על פי יצירות של אלכסנדר פושקין, שהוקדשו לסנקט פטרבורג.
גליאר כתב מספר יצירות נוספות בתחום מוזיקה קלאסית. יצירותיו נחשבו לקלאסיות עוד בתקופת חייו. את יצירתו האחרונה - קונצ'רטו לכינור ותזמורת, סיים גליאר בשנת 1956.
די לכאב

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי רן אלמליח, ללחן נחלת הכלל ועובד על ידי אלמליח, יורם חזן, דוד רז, דניאל זיילבט, עמי רייס וריטה.
במקור הוא שיר עם פרסי.
השיר נכנס למצעד השבועי של רשת ג' ב-17 בדצמבר 2009. בשיאו דורג במקום השלישי וסך הכל צעד השיר 10 שבועות במצעד.
רוג'ר מאירסון

רוג'ר ברוס מאירסון (Roger Bruce Myerson; נולד ב-29 במרץ 1951) הוא כלכלן יהודי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2007.

ביוגרפיה

מאירסון נולד בשנת 1951 למשפחה יהודית. בשנת 1973 השלים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת הרווארד בהצטיינות יתרה, ובשנת 1976 השלים דוקטורט באותו המוסד בנושא תורת המשחקים בתאגידים. בין השנים 1976 ו-2001 כיהן כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת נורת'ווסטרן. מאירסון נודע בשל מחקריו בתחום תכנון המכניזמים השייך לתורת המשחקים, וזכה בשנת 2007 בפרס נובל בכלכלה, ביחד עם עמיתיו אריק מסקין וליאוניד הורביץ.