google/wiki40b huggingface dataset:
פוקר שקרנים

פוקר שקרנים הוא משחק המשלב יכולות ניתוח סטטיסטי הסתברותי, ויכולות הונאה. המשחק  ידוע בשמות שונים, וקיימות לו כמה גרסאות, המתבססות ברובן על שלוש תצורות עיקריות: שימוש בשטרות כסף, שימוש בקוביות משחק רגילות (נקרא גם Dudo או פרודו) או שימוש בקוביות פוקר (נקרא גם Liar's dice).
בגרסאות של קוביות המשחק הרגילות ושטרות הכסף, המשחק מתבסס על הכרזות, שהן למעשה הימור מצד שחקן מסוים על כמות מופעים מינימלית של מספר כלשהו אצל כלל השחקנים הפעילים, כאשר השחקן המכריז יודע רק את המספרים המופיעים אצלו, בעוד אלו של יריביו נסתרים ממנו. 

בגרסה של קוביות הפוקר ההכרזות מתייחסות לדירוג הסדרה בידי השחקן, כשכל אחד בתורו יכול להעלות את ההכרזה.

גרסת שטרות הכסף

גרסה זו מקובלת כמשחק הימורים קצר, בדרך כלל בין שני שחקנים. המנצח זוכה בשטר הכסף של יריבו (או בסכום אחר שהוסכם ביניהם מראש).
 
מהלך המשחק מתחיל בהכרזה של אחד השחקנים על כמות מופעים מספרה מסוימת במספרים הסידוריים של שני שטרות הכסף יחדיו, כאשר הספרה אחת משמשת כג'וקר ונספרת כמו הספרה המוכרזת.
 השחקן השני יכול לבחור להמשיך את ההימור על ידי הכרזה על כמות גבוהה יותר של מופעים מספרה כלשהי, או כמות זהה של מופעים אך מספרה גבוהה יותר מזו שהכריז יריבו; במקרה זה התור עובר שוב לשחקן הראשון. אפשרות אחרת היא לעצור את ההימור ולחשוף הן את המספר הסידורי על גבי השטר שבידיו, והן את זה שעל השטר של היריב; במקרה זה נבדק האם ההימור של השחקן הראשון היה נכון (כלומר קיימים לפחות כמות מופעי הספרות כפי שהכריז), או שטעה ואז יאבד את השטר שבידיו.

גרסת קוביות המשחק

גרסה זו מקובלת כמשחק חברה ובו מספר משתתפים, בדרך כלל עד 6 (אך אין מגבלה). כל שחקן מקבל חמש קוביות משחק רגילות, אותן הוא מטיל בכל סבב מחדש ומסתיר אותן מתחת לכוס ייעודית באופן המאפשר רק לו לצפות בהן.

ההכרזות הולכות בכיוון השעון. גם בגרסה זו המספר אחד משמש כג'וקר ונספר כמו המספר שנקבע בהכרזה.

שחקן המפסיד את ההימור מאבד קובייה והיא יוצאת מהמשחק. השחקן האחרון שנותר עם קוביות בידיו הוא המנצח. 

מלבד העלאת הכמות או המספר, הכרזה נוספת שיכול שחקן לבצע היא כמות מופעים של המספר אחד. הכרזה זו צריכה להיות לפחות מחצית מהכמות של ההכרזה הרגילה הקודמת (לדוגמה, אם שחקן א הכריז "שש פעמים 3" אז שחקן ב יכול להכריז "שלוש פעמים 1"); במקרה שהשחקן הבא רוצה להמשיך להמר, הוא צריך להכפיל את ההכרזה הקודמת בתוספת אחד (בהמשך לדוגמה מקודם, יכול שחקן ג להכריז "שבע פעמים 2") .
גילה פלם

ד"ר גילה פלם (4 באוקטובר 1956) היא מוזיקולוגית ואתנומוזיקולוגית, חוקרת מוזיקה יהודית, מוזיקה עם דגש על מוזיקה של יהודי מזרח אירופה, מנהלת הפונותיקה הלאומית - מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל בספרייה הלאומית, יוזמת פרויקט שימור והנגשה של ארכיון הצליל ועורכת תוכניות מוזיקה, תקליטורים.

ביוגרפיה

גילה פלם נולדה בחיפה, להורים ניצולי שואה. למדה בבית הספר "קישון" ואחר כך בבית חינוך תיכון חיפה במגמה ראלית ובמקביל למדה פסנתר בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה. ב-1974 החלה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים במגמת פסנתר אצל המורה תלמה פוגל-כהן והמשיכה את לימודיה בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודי המוזיקולוגיה למדה גם ספרות עברית ותולדות התיאטרון. 
את התואר השני השלימה באוניברסיטה העברית בחוג למוזיקולוגיה. נושא עבודת המוסמך היה "פעולתה המוזיקלית של ברכה צפירה בשנות ה-30 וה-40 בארץ ישראל" בה ניסתה להראות כיצד שולבו מקורות מוזיקליים עממיים מזרחיים בזמר העברי וכיצד ברכה צפירה שנתה את המצלול המוזיקלי של התרבות הישראלית המתהווה. במסגרת העבודה ראיינה גילה פלם את ברכה צפירה וראיונות אלו שמורים בארכיון הצליל שבספרייה הלאומית. 
בשנת 1982 זכתה גילה במלגה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) במחלקה למוזיקה בתוכנית לאתנומוזיקולוגיה. עבודת הדוקטורט עסקה בנושא המוזיקה בשואה. העבודה התבססה על ראיונות ניצולי שואה וחומר כתוב ושחזרה קהילת זיכרון של יוצאי גטו לודז'. עבודה זו מהווה אבן יסוד לחקר תרבות בשואה בכלל ומוזיקה בפרט, ומשמשת כמקור לחוקרים רבים. את לימודי הדוקטורט סיימה גילה בשנת 1988. בשנת 1992 פורסמה עבודת הדוקטורט כספר "Singing for survival :songs of the Lodz ghetto, 1940-45" בהוצאת University of Illinois Press.
בשנת 1989 הוזמנה גילה להקים את המחלקה למוזיקה במוזיאון השואה בוושינגטון בארצות הברית. במסגרת זו הקימה את האוסף והפיקה תקליטור בשם "Remember the children" שבו כונסו ובוצעו מחדש שירים על ילדים שנכתבו בגטאות ובמחנות. 
בשנת 1992 שבה ארצה. המפעל הראשון שבו עסקה היה סידור וטיפול באוסף מאיר נוי לזמר העברי ולזמר היידי בספרייה הלאומית. בשנת 1994 מונתה למנהלת מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל בספרייה הלאומית. ד"ר פלם המשיכה את דרכו של פרופ' ישראל אדלר שהקים את מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל, ופתחה במהלך השנים את האוספים והגדילה את היקפם בצורה משמעותית. בחומר הארכיוני הכתוב העלתה את מספר הארכיונים הקיימים מ-70 ל-300 ארכיונים אישיים של מיטב מלחיני ישראל בתחום הזמר העברי והמוזיקה הישראלית האמנותית. בארכיון הצליל הוגדל היקף האוסף מ-600 שעות הקלטה ל-40,000 שעות הקלטה. בשנת 2007-8 יזמה את פרויקט ההצלה והשימור של אוספי ההקלטות של ארכיון הצליל. ד"ר פלם בנתה את הפרויקט ואת תהליכי העבודה בו בסיוע הספרייה הלאומית ובמימון קרן לגסי הרטיג'. הפרויקט הושלם בשנת 2013 ובמסגרתו שומרו כ-35,000 שעות הקלטה שבחלקן היו במצב סיכון גבוה והונגשו באמצעות אתר האינטרנט של הספרייה הלאומית.
ד"ר פלם משתתפת באופן קבוע ופעיל בארגון ארכיוני הצליל הבינלאומי (IASA) וכן בארגונים מקצועיים אחרים בהם היא יועצת ומקדמת טיפול נאות בחומרים אודיו-ויזואליים. בנוסף היא מכהנת כחברת ועד במספר מוסדות בין השאר בוועד המנהל של המכון למוזיקה ישראלית שמקדם בעיקר יצירה של מוזיקה ישראלית אמנותית. 
ד"ר פלם עוסקת בהוראה חלקית במוסדות להשכלה גבוהה. כך למשל לימדה באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ובמכללת לוינסקי בתל אביב.
ג'ראלדין פאראר

שנים ראשונות, לימודים וקריירה אופראית

פאראר נולדה במלרוז, מסצ'וסטס, בתם של סידני פאראר והנרייטה ברנס. היא למדה פיתוח קול ושירה בבוסטון, ניו יורק ופריז ובברלין אצל זמרת הסופרן המהוללת לילי להמן, על פי המלצתה של ליליאן נורדיקה. היא חוללה סנסציה בברלין כשהופיעה שם לראשונה בשנת 1901, בתפקיד מרגריט ב"פאוסט" של גונו ובהמשך בתפקידים הראשיים ב"מיניון" של אמברואז תומא ו"מאנון לסקו" של 
פוצ'יני וכז'ולייט ב"רומיאו וז'ולייט" של גונו. בין מעריציה בברלין היה נסיך הכתר הגרמני וילהלם, אתו, על פי הסברה, ניהלה פרשת אהבים החל ב-1903.
אחרי הופעה באופרה של מונטה קרלו שרה לראשונה במטרופוליטן אופרה, ב"רומיאו וז'ולייט", בשנת 1906. היא שרה בהפקה הראשונה במטרופוליטן של "מאדאם באטרפליי" בשנת 1907, ונשארה בסגל המטרופוליטן עד לפרישתה. במשך שנותיה שם שרה 29 תפקידים בקרוב ל-500 הצגות אופרה. ג'ראלדין פאראר הייתה פופולרית עד מאוד ויצרה לה עדת מעריצים נכבדה, בעיקר מקרב מבקרות אופרה ניו-יורקיות צעירות, שנודעו בשם "ג'רי-פלאפרס" פאראר שרה בתפקידים הראשיים בהופעות הבכורה של "אמיקה" מאת מסקאני (מונטה קרלו, 1905), "האחות אנג'ליקה" של פוצ'יני (ניו יורק, 1918) ומאדאם סאן-ז'ן של ג'ורדאנו (ניו יורק, 1915) וכן כ"רועת האווזים" ב"ילדי המלך" של הומפרדינק (ניו יורק, 1910).
ג'ראלדין פאראר נודעה, במיטב הסגנון של דיוה אופראית, בטבעה חם המזג והעצמאי ללא פשרות. היא הרבתה להקליט לחברת "המכונה המדברת" של ויקטור והופיעה לעיתים קרובות בהבלטה במודעות הפרסומת של חברת התקליטים הזו.
ג'ראלדין פאראר הופיעה גם בסרטים אילמים, שצולמו בין עונות האופרה. פאראר כיכבה ביותר מתריסר סרטים בין השנים 1915 ל-1920, בין השאר בעיבוד של ססיל ב. דה מיל לכרמן. תפקידה המעולה ביותר על המסך היה אולי ז'אן ד'ארק בסרט "ז'אן האישה" משנת 1917.
פאראר ניהלה רומן בן שבע שנים עם ארטורו טוסקניני. האולטימטום שהציגה לפניו, להתגרש מאשתו ולשאת אותה לאישה, הביא להתפטרותו של טוסקניני ממשרת המנצח הראשי של המטרופוליטן אופרה בשנת 1915. הוא חזר לאיטליה. פאראר הייתה בקשרי ידידות קרובה עם הטנור אנריקו קארוזו. היו השערות לגבי רומן גם ביניהם, אך ללא ראיות של ממש.
ג'ראלדין פאראר פרשה מן האופרה בשנת 1922, בגיל ארבעים. הופעתה האחרונה הייתה ה"זאזה" של לאונקוואלו. היא שרה ברסיטלים עד 1931 ושימשה לזמן קצר כפרשנית בשידורי הרדיו של המטרופוליטן בעונת 1934-35. 
האוטוביוגרפיה שלה, Such Sweet Compulsion, שיצאה לאור בשנת 1938, נכתבה לסירוגין בפרקים, שחלקם במילים שלה וחלקם במילים של אמה, המתארת בסגנון נמלץ את הישגי בתה. 
ג'ראלדין פאראר מתה ברוג'פילד, קונטיקט מהתקף לב בשנת 1967, בת 85, ונקברה בבית הקברות קנסיקו בואלהאלה, ניו יורק.
ארמיית קנטקי (קונפדרציה)

קנטקי

הפלישה לקנטקי, שהחלה ב-14 באוגוסט כחלק ממאמץ התקפי רחב יותר של הקונפדרציה בחזית המערב, תוכננה על ידי קירבי סמית' בשיתוף עם בראג. במסגרת ההסכם ביניהם חוזקה הארמייה בשתי דיוויזיות מתוך צבאו של בראג לצורך פעולה מקדימה כנגד כוחות צבא האיחוד, בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ורג' וו. מורגן, שהחזיקו במעבר ההרים האסטרטגי בהרי קמברלנד, המפריד בין קנטקי לטנסי, בו החזיקו מאז ה-18 ביוני. 
במקום לתקוף ישירות, בחר קירבי סמית' לעקוף את מעבר קמברלנד ולנוע בנתיב הררי בעל עבירות קשה סביבו, ובכך ליצור איום על קווי האספקה של הכוח המחזיק במעבר ולאלצו לסגת ללא קרב. במקביל, נשלחו הפרשים של מורגן לפשוט על קו מסילת הברזל אשר חיבר בין לואיוויל לנאשוויל כדי לשבש העברת תגבורת לקנטקי. לאחר מסע מפרך, הגיעה הארמייה לבארבורוויל (Barbourvile) ב-18 באוגוסט, סובלת מאספקה מדולדלת, אוכלוסייה מקומית עוינת ועם קשר רופף לאזורי העורף בטנסי. כתוצאה מכך החליט קירבי סמית' לנוע קדימה אל תוך הבלוגראס עשיר המשאבים של קנטקי. הדיוויזיה של סטיבנסון הושארה מול מעבר קמברלנד, תוך כוונה להשתלט עליו אם יחליט מורגן להיכנע או לסגת. התמרון הצליח, וכוחות צבא האיחוד נטשו לבסוף את מעבר קמברלנד ב-16 בספטמבר, לאחר שהאספקה שלהם אזלה, ונעו בנתיב הררי דרך מזרח קנטקי לאוהיו.
כוח החוד של הארמייה, חטיבת הפרשים בפיקודו של סקוט, נעה קדימה במהירות לפני הכוח העיקרי, כבשה את לונדון ב-17 באוגוסט, הניסה את כוחות האיחוד מביג היל ב-23 בחודש ופתחה בכך את הדרך לעבר ריצ'מונד. באותו זמן יצאה מלקסינגטון ארמיית קנטקי של צבא האיחוד, שהוקמה רק ימים ספורים קודם לכן, לעבר ריצ'מונד. לאחר התכתשות קצרה בין פרשי הקונפדרציה לכוחות האיחוד דרומית לריצ'מונד ב-29 באוגוסט, נסוגו הפרשים והמתינו להגעת הכוח העיקרי של הארמייה.
ב-30 באוגוסט נערך קרב ריצ'מונד בין שתי הארמיות. ארמיית קנטקי של הקונפדרציה נהנתה מניסיונם הקרבי של חייליה, שחלקם לקחו חלק בקרב שילה ומשדרת פיקוד מוכשרת, בעוד שלמרבית חיילי ומפקדי ארמיית קנטקי של האיחוד, שגויסו בחיפזון זמן קצר קודם לכן בניסיון להגן על המדינה, היה ניסיון קרבי דל. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הקונפדרציה.
הארמייה כבשה ללא התנגדות את לקסינגטון ואת בירת קנטקי, פרנקפורט. כוחות הארמייה פוצלו ליחידות משנה אשר הופעלו לצורכי בזיזת מזון, כלי נשק, בהמות ואף בגדים ונעליים ממחסני האספקה של צבא האיחוד ומהתושבים המקומיים. בד-בבד נעשה ניסיון להתקדם אל נהר אוהיו כדי לאיים על סינסינטי. הפיזור הרב של כוחות הארמייה מנע פעולה תכליתית ולא נערכו קרבות גדולים נוספים.
הדיוויזיה של קליבורן שבה לארמיית המיסיסיפי ונטלה חלק בקרב פריוויל ב-8 באוקטובר, אך כוחות הארמייה האחרים נותרו בסביבות לקסינגטון ועסקו בעיקר בהגנה על העגלות שהובילו אספקה למחנה דיק רובינסון. ב-9 באוקטובר שולבה ארמיית קנטקי בתוך ארמיית מיסיסיפי וכונתה קורפוס קירבי סמית'. 
בראג נוכח לדעת שהכוח המאוחד קטן מידי להחזקת המדינה, והארמייה נסוגה בחזרה לטנסי דרך מעבר קמברלנד, תוך נשיאת השלל שנלקח מהבלוגראס בשיירת עגלות ארוכה. על אף הכישלון במערכה על קנטקי, הצליחה הארמייה לצבור אספקה חיונית שאפשרה את המשך הלחימה של כוחות הקונפדרציה בחזית המערבית.
לאחר הנסיגה מקנטקי מונה קירבי סמית' ב-14 בינואר 1863 לראש הפיקוד המרחבי של עבר-המיסיסיפי (Department of Trans-Mississippi). כחודשיים קודם לכן, ב-20 בנובמבר 1862, כבר התמזגו כוחותיו לתוך ארמיית טנסי בפיקודו של בראג.
דולב רם ופן חזות

היסטוריה

דולב רם ופן חזות הכירו ברשת החברתית פייסבוק. בשנת 2014 כתבו והלחינו את השיר "אף אחת אחרת" שביצע איתי לוי. באותה שנה, הצמד כתב את השיר "מלכת השושנים" שביצעה עדן בן זקן, כיום השיר עומד על 31 מיליון צפיות. הצמד הלחין גם את השירים "יש בי אהבה", ו-"חצי משוגע", שביצעה נועה קירל. בשנת 2017 כתבו את השיר "I Feel Alive" ששר אימרי זיו, הזמר שייצג את ישראל באירוויזיון 2017. הצמד הפיק גם את השירים "קצפת של תות" של דודו אהרון, "חצי רוסיה חצי מרוקאית" של יוסי שטרית, "למה לי" של שרית חדד, "כל העיר שלנו" של פאר טסי "לזאת שניצחה", "תאמין לי", "אין לי אותך", "שיכורים מאהבה", "צועקת", "כולם באילת" ו-"רציתי" של עדן בן זקן ועוד.
בפברואר 2018 כתבו והלחינו את השיר "מאמו", שביצעו איתי לוי וסטפן לגר. במאי 2018 זכו בפרס הישג השנה למלחיני השנה של אקו"ם. ביוני 2018 כתבו השניים ביחד עם סטפן לגר את השיר "קומסי קומסה", בתור פרסומת ל-yes. השיר הגיע למיליוני צפיות. באוקטובר 2018 כתבו את "מקסיקו" ביחד עם יעקב למאי, עבור עדן בן זקן. בהמשך, כתבו את "חצי מדינה", אשר נכלל באלבומה הרביעי, "חיים שלי".
יאן קום

קורות חיים

קום נולד וגדל בכפר קטן ליד פסטוב הסמוכה לקייב שבאוקראינה (בברית המועצות דאז), בן יחיד למשפחה יהודית. אמו הייתה עקרת בית ואילו אביו עבד בחברת בנייה, כמנהל עבודה. המשפחה הייתה ענייה ובבית לא היו אפילו מים חמים.
בשנת 1992, בגלל האנטישמיות בה נתקלו באוקראינה מולדתם, היגר קום עם אמו לקליפורניה שבארצות הברית והשתקע באזור עמק הסיליקון, בעיירה מאונטיין וויו (Mountain View). אביו נשאר באוקראינה ומת ב-1997.
משפחת קום הקטנה והענייה נאלצה להתמודד עם קשיים כלכליים גם במולדת החדשה. את דירתם בת שני החדרים רכשו בעזרה ממשלתית למהגרים עניים, האם עבדה כשמרטפית והבן כמנקה בחנות מכולת. לאוכל הם נעזרו בתלושי מזון של מחלקת הרווחה העירונית.
קום סיים בית ספר תיכון והחל ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטת סן חוזה סטייט, אך הפסיק את לימודיו בטרם השלים את התואר. ב-1997 הוא החל לעבוד ביאהו!, כמהנדס תוכנה, משרה שמצא בעזרת בריאן אקטון, מי שלימים יהפוך לשותפו בווטסאפ.
אמו של קום נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 2000.
בשנת 2007, אחרי שקום עבד ביאהו! כעשר שנים, עזבו הוא ואקטון את החברה, טיילו כשנה בעולם והחלו לחפש שוב עבודה. שניהם ניסו להתקבל לפייסבוק ושניהם נכשלו.
ב-2009 הקים קום את חברת וואטסאפ ותשעה חודשים אחרי הקמתה הצטרף גם אקטון. קרן הון סיכון סקויה קפיטל השקיעה בשלושה סבבים שונים כ-60 מיליון דולר. בעת המכירה לפייסבוק החזיק קום 45% ממניות החברה (אקטון 20%).
באפריל 2018 הודיע על כוונתו לעזוב את ניהול החברה.
בנובמבר 2017 הוערך הונו בכ-9.5 מיליארד דולר.
שבע בערב

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי דיקלה, הולחן על ידי דיקלה ועידו אוחיון והופק על ידי דיקלה, אוחיון ורוני בראון. השיר הוא שיר בסגנון אקוסטי וים-תיכוני, המספר בתוכו סיפור על געגוע למישהו שעזב כביכול את דיקלה.
לשיר יצאה גרסה המלווה בניגון כינורות, אשר פורסמה ב-25 בנובמבר 2014.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר לא הועלה ליוטיוב, אך יצא לאור ב-27 באוקטובר 2014, בכתבה שפורסמה במאקו, חודש לפני יציאת אלבומה הרביעי, ואם פרידה. הקליפ בוים על ידי עומר טובי.
מאקו סקרו את הקליפ ואמרו עליו כי: "הקליפ מתאר נשים שונות שמצפות למישהו שיחזור. אחת יושבת בבריכה, השנייה על מיטה, השלישית עומדת מול החלון. דיקלה עומדת ושרה, כשמעל ראשה עובר מטוס וממריא לשמיים. הסוס הלבן שמופיע בקליפ הוא מה שנשאר מהאביר שאיננו".
האודיו שהועלה לערוצם של הליקון מיוזיק, זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-7.2 מיליון צפיות.

גרסאות כיסוי

לשיר יצאו עשרות גרסאות כיסוי כאשר הבולטות ביותר מביניהן הן; הגרסה של ליאור נרקיס שבוצעה ב-רדיוס 100FM, גרסתה של ספיר נהון באודישן שלה בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון", גרסתה של נופר סלמאן אשר בוצעה בתוכנית "הכוכב הבא" שהפכה לויראלית כאשר נצפתה למעלה מ-1.3 מיליון פעמים, וגרסתו של יוסי שטרית.
את השיר ביצעה דיקלה ביחד עם נסרין קדרי באחת מן הופעותיה. בנוסף לכך, ביצעה דיקלה את השיר ביחד עם היהודים, וביחד עם כנסיית השכל.
אקס-מן: טבח המוטאנטים

עלילה

בלוס אנג'לס, קבוצת המשוטטים המסתורית תוקפת מוטאנטית בשם טומי וחבר שלה, סוכן מטעם מועדון הלפייר. המשוטטים עושים זאת מתוך מטרה לעקוב אחריהם לניו יורק ומציאתה של קהילת מוטאנטים שחיה מתחת לפני הקרקע ואשר נקראת קבוצת המורלוקים. המשוטטים הורגים את טומי ומאות מהמורלוקים, עד שקבוצות האקס-מן ואקס פקטור מגיעות בנפרד להלחם בהם ולהציל את מעטי החפים מפשע ששרדו. קבוצות האקס סובלות נזקים חמורים - אנג'ל מאקס-פקטור נצלב בידי המשוטטים, בעוד קולוסוס, שאדוקאט ונייטקרולר מהאקס-מן נפצעים אנושות. הפגיעות בקרב חברי אקס-פקטור מעטות עקב הגעתם של קבוצת פאוור פאק ותור לעזרה, שמצילים את אנג'ל.
תור משתמש בכוחותיו כדי לטהר את מנהרות המורלוקים בעזרת אש, אולם הדבר יוצר בעיה מכיוון שהאקס-מן מאמינים שהאש שנוצרה נגרמה בידי המשוטטים וכי המוטנטים החדשים מתו בשריפה.
בינתיים, וולברין מציל את המורלוקים מידיו של סייברטות', חבר המשוטטים. לאחר הקרב, סייברטות' עוקב אחר וולברין לאחוזת אקסבייר. הוא משמיד את סרברו, המתקן לאיתור מוטאנטים, אך פסיילוק הטלפתית מתערבת ומונעת ממנו לפגוע במורלוקים נוספים. כאשר וולברין ושאר האקס-מן מגיעים, סייברטות' נופל מהצוק בניסיון לחמוק מהם, ונרדף בידי וולברין לתוך הנהר. בהמשך הקרב, פסיילוק מציצה למוחו של סייברטות' ומגלה מידע אודות קבוצת המשוטטים הרצחנית ומיסטר סיניסטר הזדוני שעומד בראשה.
גבריאל צורן

גבריאל (גבי) צורן (נולד ב-1947 בחיפה) הוא פרופסור אמריטוס לספרות באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטה הפתוחה, מתרגם, סופר ועורך ספרותי. צורן הוא חבר בוועדה מקצועית למינוח בנושאי ספרות של האקדמיה ללשון העברית.

ביוגרפיה

צורן למד בבית הספר הריאלי ולאחר שירות צבאי, בשנים 1967–1987 התגורר בירושלים. את לימודיו לתואר שני השלים בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים, ואת לימודיו לתואר דוקטור בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב, בהנחייתו של פרופ' בנימין הרושובסקי. נושא שהיה למוקד עבודתו המחקרית הוא תפישת המרחב ביצירה הספרותית. המחקר מבוסס על מושגים מתורת הספרות, מן הפילוסופיה ומן הגאוגרפיה, המתודולוגיה שלו נשענת על הסטרוקטורליזם. ב-1987 שב לאוניברסיטת חיפה ושם משמש פרופסור לספרות ומלמד גם בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטה הפתוחה. בנוסף, מתמחה צורן בספרות גרמנית ובספרות יוון הקלאסית ואף תרגם יצירות מפתח משתי תרבויות אלו לעברית. שימש כעורך כתב העת האקדמי דפים למחקר בספרות. 
גבריאל צורן גם חיבר שני ספרי ילדים, "מורד הזמיר" (עם עובד: תשמ"ו 1986), המספר את סיפורו של ילד ממשפחה יקית בחיפה של שנות ה-50; ו"אגס, תפוח וקינמון" (הוצאת שוקן), המבוסס על סיפור אגדה. 
גבריאל צורן נשוי למרצה לביבליותרפיה וספרות רחל צורן, בנם הוא המנצח יובל צורן.
שוטטות

שוטטות היא הליכה באפס מעשה וללא תכלית. בישראל, כאשר השוטטות נעשית בנסיבות מחשידות, היא מהווה עבירה לפי חוק העונשין, המטיל חצי שנה מאסר על מי שנמצא "משוטט בחצרים או בקרבתם או בדרך או בכביש או בסביבתם, או במקום ציבורי, והכל בזמן ובנסיבות שיש בהם כדי להסיק שהוא נמצא שם למטרה אסורה או פסולה".
משה פנחס טרונק

הרב משה פנחס טרונק (ה'תרי"ד, 1854 – כ"ג באייר ה'תרע"ב, 10 במאי 1912) היה רבה של קוטנה שבפולין.

ביוגרפיה

נולד בפולטוסק לרב ישראל יהושע טרונק שכיהן אז כרבה של העיר, ונקרא על שם רבו של אביו. הוא היה בן יחיד להוריו, ואחותו נישאה לרב חיים אלעזר וקס, רבה  של קאליש.  למד אצל אביו ואצל הרב שמואל ליב פדמביצר. אביו היה מיודד עם כמה מגדולי האדמו"רים בפולין, אך לא זוהה בלעדית עם אחת החסידויות. כשהיה ילד, לקח האב את משה פנחס לחצרו של הרב מנחם מנדל מוורקא, ובגיל צעיר מאד שלח אותו ללמוד אצל הרב יחיאל דנציגר רבה של פילץ ומי שיהיה לימים מייסד חסידות אלכסנדר. 
נישא בעודו נער לבתו של הרב אברהם מאיר מושקט אב"ד ביאלבריז'ג, נכדתו של הרב ישעיה מושקט מפראגה. לאחר נישואיהם גרו בני הזוג בקוטנה לצד אביו שהתמנה בינתיים כרב העיר. בשנת 1890 פעל אביו למינויו כרבה של מלאווה, אך המינוי סוכל בידי חסידי גור המקומיים לאחר מאבק בן שלוש שנים, על רקע המתיחות בין חסידי גור לחסידי אלכסנדר שאליהם השתייך הרב טרונק. הוא כיהן בינתיים במשרות רבניות בוויסקיט ובפרבר הוורשאי, פראגה. לאחר פטירת אביו בשנת 1893 התמנה במקומו כרבה של קוטנה, משרה שבה נשא במשך תשע עשרה שנה.
הוא עמד בקשרי מכתבים עם הרב אברהם בורנשטיין מסוכטשוב והשיא את נכדתו, בת בנו יחידו ויורשו הרב שמואל בורנשטיין ("שם משמואל") לבנו יצחק יהודה. בתו של הרב טרונק נישאה לגביר שמעון צילק.
נפטר בכ"ג באייר ה'תרע"ב, 10 במאי 1912. את חידושי תורתו לא הביא לדפוס.
הותיר אחריו שני בנים: הגביר חיים אברהם טרונק מלודז', אביו של הסופר יחיאל ישעיהו טרונק, והרב יצחק יהודה טרונק שמילא את מקום אביו וסבו ברבנות העיר קוטנה.

פעילות תורנית

הרב טרונק הוציא לאור חלק מספרי אביו, ובהם הספר "ישועות ישראל" על שולחן ערוך חושן משפט. בהקדמת ספרו של אביו שו"ת "ישועות מלכו" נכתב שבנו הרב משה פנחס ‬נועץ עם בעל "אבני נזר" כיצד לטפל בכתבי אביו והוא יעץ לתת עדיפות ראשונה לחידושים על הרמב"ם‬ משום שיש בהם חידושים רבים על חלק שלישי של הרמב"ם שלא הרבו לכתוב עליו‪.
בספרו של אביו שו"ת "ישועות מלכו" מופיעות תשובות רבות שנשלחו אליו.
פזגז

רקע

תחילת אספקת הגז בארץ ישראל הייתה בשנת 1936, על ידי חברת של שהביאה את הגז מבתי הזיקוק שלה ליד תעלת סואץ. הגז הופץ תחת השם המסחרי של-בוטגז, בידי חברה ארץ ישראלית לגז בע"מ ושימש לחימום מים ולבישול. למרות מאמצי השיווק, השימוש בגז היה של מעטים בלבד בגלל עלויות גבוהות.
של והחברה הארץ ישראלית לגז המשיכו בשיווק הגז של "של" גם לאחר הקמת המדינה. בשנת 1955 עברה החברה לשווק גז בלחץ גבוה תחת המותג שלגז ולצורך כך הוחלפו המיכלים ושאר הציוד.

הקמתה של פזגז והתפתחותה

בשנת 1958, עם הקמת פז חברת הנפט הוקמה חברת הבת פזגז לשיווק הגז. בשנת 1960 החזיקה החברה 28 מחסנים אזוריים לאספקת בלוני גז.
בין מנהלי החברה לאורך השנים היו ישעיהו לחובר, שלמה שמיר, אשר לוי ומרדכי בן ש"ך.
בשנת 1993 מוזגה חברת פטרולגז עם חברת פזגז.
בשנת 2016 נחשף כי הכנסותיה השנתיות של פזגז מסתכמות במיליארד שקל ורווחיה השנתיים מסתכמים ב-136 מיליון שקל.

פרשת קרטל חברות הגז

פזגז הייתה שותפה עם שלוש חברות הגז הגדולות האחרות (אמישראגז, סופרגז ודורגז) לקרטל בלתי-חוקי, במסגרתו תיאמו ביניהן החברות מחירים וחילקו את אזורי החלוקה של הגז.
כתב אישום בפרשה הוגש ב-2004, ובמסגרת הסדר הטיעון עליו הוסכם ב-2007 נקנסה החברה ב-4 מיליון שקלים, ועונשי מאסר (שהומרו לעבודות שירות) וקנסות כספיים הוטלו על 3 מבכירי החברה.
הפרא האציל

בתרבות הפרימיטיביזם של המאה ה-18 נחשב הפרא האציל, אשר לא הושחת על ידי הציוויליזציה המערבית, לאותנטי ונעלה על אנשי התרבות. הכינוי הופיע לראשונה במחזה "כיבוש גרנדה" (1672) מאת ג'ון דריידן, אך האידיאליזציה של "הג'נטלמן הטבעי" היא תוצר הסנטימנטליזם של המאה ה-18.
המונח "פרא אציל" מביע השקפה רומנטית על האנושות הנעדרת מטען תרבותי; המהות הטבעית של אדם שלא חונך. הוא מניח שטבע האדם טוב בבסיסו, בניגוד לתורת החטא הקדמון אשר נוצרה בתקופת ההומניזם של הרנסאנס. המונח מזוהה עם ז'אן-ז'אק רוסו. בפתח ספרו "אמיל, או על החינוך" (1762) כתב:
הכל טוב בהשאירנו את הדברים לידיו של הבורא; הכול מתקלקל בידיו של האדם.
פרסום יומני מסעותיו של קפטן ג'יימס קוק פתח צוהר נוסף לתרבות גן-העדן של הים הדרומי, שלא התקלקלה בטרם נחשפה לנצרות. בנג'מין פרנקלין לעג לחוסר העקביות של תפישה זו בחיבורו "הערות על הפראים של צפון אמריקה" (1784), אך חיבורים שאמצו את התפישה המשיכו להתפרסם גם לאחריו, כמו "אטלה" (1807) של שאטובריאן.
הפרא האציל מופיע גם בספרות המוקדמת של המאה ה-19. דוגמה בולטת לכך הוא פרנקנשטיין של מרי שלי. קרל מאי משלב מוטיב זה באופן תדיר בספריו על המערב הפרוע; ואף אלדוס האקסלי מספק דוגמה מאוחרת לפרא אציל בספרו "עולם חדש מופלא" (1932).

ההתנערות המודרנית מהמושג

במאה ה-20 ירד קרנו של מושג הפרא האציל, שנחשב למומצא וסטראוטיפי, ואף לצורה מתנשאת של גזענות, למרות שבא להחליף תפישה קודמת של פרא צמא-דם. המושג עורר ביקורת אקדמית באנתרופולוגיה, סוציולוגיה ותאולוגיה. כך למשל, גם בקרב הנוצרים המאמינים בחטא הקדמון התפתחה תפישה שלפיה כל בני האדם מושחתים ביסודם, בלי קשר לשאלה  אם התחנכו על ברכי הציוויליזציה או לאו.
פרנס הלטאי

ביוגרפיה

פרנס הלטאי נולד בסנטש שבהונגריה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
את השכלתו רכש באוניברסיטאות בבודפשט ובלייפציג.
בשנת 1884, כאשר היה בן 23, כתב הלטאי מאמר אשר הציע עריכה מחודשת של החוק התעשייתי בהונגריה. מאמר זה זיכה אותו בפרס האקדמיה ההונגרית לאמנויות ולמדעים, והשראה לאומית מעוררת השראה. כתוצאה מכך הוא גם נבחר לחבר בוועידת הכלכלה של האקדמיה.
בשנים 1886-1887 ערך את העיתון של הוועדה, "הסקירה הכלכלית" (בהונגרית: "Nemzetgazdasagi Szemle").
הוא נעשה עורך כלכלי בכתבי העת "Ellenor" ו-"Magyar Nemzet" ולאחר מכן שימש כעורך ראשי בעיתון התחבורה "Vasuti es Kozlekedesi Kozlony".
בשנת 1891, הלטאי התמנה לחבר במועצת העיר של בודפשט, ולאחר מכן חבר בוועדת העבודות הציבוריות.
הוא סייע בארגון מחדש מוחלט של הממשל המחוזי של בודפשט.
בשנים 1896-1913 כיהן הלטאי בבית הנבחרים של הונגריה. הוא שיחק תפקיד חשוב בעלייה במצב הכלכלי של הונגריה כאחראי על כמה תשתיות ציבוריות ומחוקק.
הוא פרסם מאמרים רבים בנושא הכלכלה ואף הציג מספר הצעות מטעם ועדות פרלמנטריות כלכליות ופיננסיות.
בשנת 1913 התפטר הלטאי מחברותו בבית הנבחרים כאשר נבחר להיות ראש העיר של בודפשט. הקיסר פרנץ יוזף מינה אותו אז להיות חבר באולם העליון.
הלטאי נפטר בבאד אישל שבאוסטריה בשנת 1913.