google/wiki40b huggingface dataset:
הרב גולדברג

הרבּ גולדברג  (Herb Goldberg; נולד ב-14 ביולי 1937) הוא מאבות תנועת הגברים. פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת  קליפורניה, בלוס אנג'לס ופסיכולוג בעל קליניקה בלוס אנג'לס. מחברם של הספרים: מה גברים עדיין לא יודעים על נשים, יחסים ואהבה (2007); הסיכונים בלהיות זכר: לשרוד את המיתוס של הפריבילגיה הגברית (1975); מה גברים רוצים באמת? (1991); הגבר החדש: מהרס עצמי, לדאגה עצמית. ועוד.

חיים וקריירה

גולדברג נולד ב-14 ביולי 1937, בברלין, גרמניה, ליעקב ואלה (נגלר) גולדברג. בשנת 1958 סיים לימודי תואר ראשון בסיטי קולג' בניו יורק ובשנת 1963 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת אדלפי. בשנת 1965 גולדברג הפך לפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה, בלוס אנג'לס ופרש ביולי 2007.

הספרים שלו

בספרו: מה גברים עדיין לא יודעים על נשים, יחסים ואהבה שיצא לאור ב-2007, גולדברג ממזג את הנקודות העיקריות שעליהן כתב בשבעת ספריו הקודמים, בהתייחסות עכשווית להתמודדותם של גברים בנושאים כמו יחסים עם נשים ומשפחה. בעברו נתפס כסופר לגברים בלבד, אך בהמשך, כתיבתו נעשתה פופולרית גם בקרב נשים. שניים מספריו : מה גברים רוצים באמת? וסודות של גברים, עזרו לבסס גם התעניינות של נשים בכתיבתו, בייחוד אלו שאימצו בחום את ספריו הקודמים: הסיכונים בלהיות זכר: לשרוד את המיתוס של הפריבילגיה הגברית, ומערכת היחסים החדשה בין גבר לאישה.
ספרו הראשון, תוקפנות יצירתית, נכתב במשותף עם ד"ר ג'ורג' ר. באך, הפך לרב-מכר בארצות הברית ומכר יותר ממיליון עותקים. ב-20 בספטמבר 1981, העיתון לוס אנג'לס טיימס בחר בספרו לרשימת "100 הספרים הנבחרים לאדם המודרני".
כדי ליצור מגרש משחקים מאוזן יותר בתקופה בה גדל הפמיניזם, ובכדי לעזור לגברים ונשים לראות ולהבין גם את החוויה הגברית, גולדברג חיבר את הספר: הסיכונים בלהיות זכר: לשרוד את המיתוס של הפריבילגיה הגברית. ההדפסה הראשונית מנתה רק 7,500 עותקים, אבל בסופו של דבר הפך הספר במפתיע לרב-מכר שמכר קרוב למיליון עותקים.
ספרו: מערכת היחסים החדשה בין גבר לאישה, זכה להערכה כחקירה מאוזנת של יחסי גברים-נשים. המשיך אותו ספרו: הגבר הפנימי, אשר בו העמיק ופיתח את התאוריה שפיתח על יחסי המינים, אשר כינה: הגנות מגדריות קוטביות.
בספר מה גברים רוצים באמת? פנה גולדברג לראשונה ישירות לקהל הנשי. בעקבות הספר נולד גם ספרון בשם סודות של גברים, שהופץ גם ברשתות כלבו כמו וול מארט, וזכה להצלחה גם בקרב נשות מעמד הצווארון הכחול. רבות מהן פנו אליו לאחר מכן במכתבים ובקשות לייעוץ אישי.
ב-1991 גולדברג, פסיכולוג פעיל, פרופסור באוניברסיטה, והורה יחידני, לקח פסק זמן מכתיבה ונסיעות, והתרכז בתפקידו כאב, בניית קליניקה, ומישרת ההוראה באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס.
בשנים האחרונות גולדברג חזר לכתוב על מנת להתייחס לסוגיות קריטיות במערכות יחסים עכשוויות בין גברים לנשים. בספרו: מה גברים עדיין לא יודעים על נשים, יחסים ואהבה (2007), גולדברג כותב על היבטים רבים של חוויות של גברים עם נשים, ומוסיף סיפורי מקרים לדוגמה, הנחיות מדויקות ועצות.
ספרו האחרון מ-2016, נקרא: להתגבר על פחדים מאינטימיות ומחויבות: תובנות על יחסים - לגברים ולנשים בחייהם. ספר זה מתאר שנים עשר ממדים במערכות יחסים של גברים. כל מימד מכיל תובנות ספציפיות ולאחריו שיחה, הסבר וחלקים עבור נשים וגברים בנפרד.
אורז בר

שימוש כמזון

המין שגרעיניו משמשים בדרך כלל למאכל הוא המין הצפוני. האינדיאנים בארצות הברית ובעקבותיהם גם אחרים, קוצרים אותו תוך כדי שיט בסירת קאנו לתוך סבך האורז, מכופפים את הגבעולים, ובעזרת מקלות עץ דשים אותם ומפרידים את הגרעינים לתוך הקאנו.

בגלל ערכו התזונתי וטעמו, עלה הביקוש לאורז בר בסוף המאה ה-20 והחל גידול מסחרי שלו בארצות הברית ובקנדה כדי לענות על הביקוש. עם זאת, כבר באמצע המאה החלו ניסויים בגידולו במינסוטה. היצרניות המובילות כיום הן קליפורניה ומינסוטה (בה הוא גם המאכל הרשמי) בהן הוא מגודל בעיקר בשדות אורז לשעבר. בקנדה, לעומת זאת, הוא נקצר לרוב בגופי מים טבעיים, וססקצ'ואן היא הפרובינציה המובילה בתחום. גם הונגריה ואוסטרליה מגדלות את אורז הבר. בסין הוא מצוי גם בטבע וגם בגידול מתורבת בגנים צפים, בעיקר סביב נהר יאנגצה. הוא תורבת במדינות נוספות במזרח אסיה כגון יפן, מלזיה וקוריאה. כיום הוא מגודל פחות בשביל גרעיניו והתוצר העיקרי שלו הוא גבעוליו שנאכלים גם הם.
חיל הצנחנים הרוסי

חיל הצנחנים הרוסי (ברוסית: Воздушно-десантные войска; תרגום מילולי: חיל הנחיתה האווירית) הוא מחילות הצנחנים הוותיקים ביותר בעולם.
החיל הוקם ב-2 באוגוסט 1930 ומהווה את חוד החנית בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. בהתאם לדוקטרינה הרוסית החיל מהווה עתודה ונמצא תחת פיקודו הישיר של המפקד העליון של הצבא.
המפקד הנוכחי הוא אנדריי סרדיוקוב.
מגדל אלמאס

בנייה

מגדל אלמאס ממוקם על אי מלאכותי במרכזו של אגם. המגדל עוצב על ידי חברת אטקינס, ונבנה על ידי התאגיד היפני תאיסי.
משה שפירא (סלאוויטא)

רבי משה שפירא (תקכ"ב, 1762 - ט' בכסלו ת"ר, 1849) היה רב חסידי, רבה של העיר סלאוויטא, ובנו של רבי פנחס שפירא מקוריץ. הקים את דפוס סלאוויטא.

קורות חייו

נולד בקורץ לרבי פנחס שפירא ולטריינא בתו של רבי יונה וייל מסלאוויטא. נישא לבתו של רבי יצחק, שהיה דיין בעיר פולנאה.
לאחר פטירת אביו עבר להתגורר בסלאוויטא, שם עבד כבלן. משנודע על כך לרב העיר רבי יעקב שמשון משיפיטובקה העביר לו את משרתו בעיר. אך גם בתפקידו זה מיאן לקבל שכר, ולכן פתח לפרנסתו את בית הדפוס בשנת תקנ"ב. בית הדפוס נודע בין היתר בהדפסת הש"ס במהדורת סלאוויטא. שני בניו הגדולים ישבו במאסר בעקבות הלשנת שקר לשלטונות על הריגת עובד בבית הדפוס.
רבי שניאור זלמן מליאדי מתארו - "הרב המאור הגדול המפורסם המופלג בתורה ויראת ה'".
נועה רום

נועה רום (נולדה ב-26 בדצמבר 1975) היא סופרת נוער ומורה ישראלית, עיתונאית בעברה.

קורות חייה

נועה רום נולדה בקיראון וגדלה בנתניה, ובה היא מתגוררת עד היום. אמה נורית, ילידת ישראל, הייתה מזכירה רפואית. אביה אשר, יליד ברית המועצות, היה סמנכ"ל כוח אדם וכספים ברפא"ל. נועה היא הבת האמצעית בין שני בנים. למדה בבית הספר היסודי יהודה הנשיא ובבית הספר תיכון אורט ע"ש גוטמן. בצה"ל שירתה כפקידה בחיל המודיעין.
רום שימשה כתבת בידור ותרבות בעיתון "פנאי פלוס" מבית ידיעות אחרונות (2009-2004). כתבה בעיקר כתבות מגזין, ביקורות טלוויזיה, סיקרה השקות וערכה את מבזקי התרבות ברדיו תל אביב. בד בבד כתבה בעיתונים Witch, לילדות בגילאי 8–12 ו-GO, לנערות בנות 16–22. הייתה כתבת תרבות ומשפחה באתר האינטרנט סלונה (2013-2012).]
היא בוגרת מכון אבני במגמת עיצוב גרפי. בוגרת תואר ראשון בתקשורת בהצטיינות יתרה במכללה האקדמית נתניה (2003) ובעלת תעודה הוראה מטעם סמינר הקיבוצים (2010).
ב-2008 ראה אור ספר הנוער הראשון פרי עטה, "עד הבת מצווה זה יעבור". הספר נבחר למצעד הספרים תש"ע. עד היום (2016) כתבה שבעה ספרי נוער.
רום מרצה בבתי ספר ובספריות על ספריה ועל תהליך הכתיבה ומשדרת ברדיו 106 FM רדיו קול נתניה תוכנית שבועית בשם "נועה מדברת לנוער".
אמא לבן.
ואלרי קונסן

ביוגרפיה

קונסן נולדה למשפחה יהודייה בפריז. היא בילתה את מרבית ילדותה בניסיון להגשים את חלומה ולהפוך ללוליינית מקצועית. כשהתבגרה זנחה את הרעיון ולמדה משחק, כדי להתגבר על חרדה חברתית ממנה סבלה. לאחר שהתגברה על החרדה החלה לגלות עניין במקצוע ולמדה שיעורי דרמה שעזרו לה להתקבל למספר מחזות תיאטרון מקומיים.
בשנת 1976 הופיעה בסרטה הצרפתי הראשון, "Le Plein de super". היא התפרסמה גם בתוכניות טלוויזיה צרפתיות.
ב-1979 הופיעה באחד התפקידים הראשיים בקומדיה האמריקאית "גלויות צרפתית". כן השתתפה בדרמה המוזיקלית של קלוד ללוש "אלה והאחרים".
הופעתה המפורסמת ביותר הייתה ב-1982, בסרטו של ג'ון מיליוס "קונאן הברברי", בו גילמה את הנסיכה יסמינה, בתו של המלך אוסריץ' (מקס פון סידוב), אשר נחטפת על ידי טולסה דום (ג'יימס ארל ג'ונס); על קונן (ארנולד שוורצנגר) מוטלת המשימה להחזיר אותה לביתה.
את הופעתה המוערכת ביותר עשתה קונסן בדרמה הקומית "נאהבי קיץ". לאחר הסרט פרשה קונסן מתחום המשחק והחליטה להשקיע את מירב זמנה בגידול משפחתה.
קונסן התחתנה עם הצלם פרנקיוס מאנסוקס, לזוג נולדו בן ובת.
קונסן נהרגה בשנת 1989 בתאונת דרכים בהיותה בת 31. נקברה בחלקה היהודית שבבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
אנסטסיה מיכאלי

ביוגרפיה

נולדה בשם אנסטסיה מיכאלבסקי בלנינגרד שבברית המועצות (כיום: סנקט פטרבורג, רוסיה) למשפחה נוצרית. היא בתם של ולדימיר, ימאי שנעדר רבות מביתו ולידיה, מורה לספרות רוסית, ולה אח אחד. היא למדה בבית ספר שהתמקד בשפה האנגלית, דבר שאפשר לה כבר מגיל צעיר לסייע לפרנסת משפחתה, שמצבה הכלכלי לא היה טוב, על ידי מתן שיעורים פרטיים באנגלית לילדים. באותה תקופה ניהלה בבית ספרה 'מועדון חברות בינלאומית', שמטרתו הייתה לארח משלחות מחו"ל, לייצג את העיר ולחזק את הקשרים עם הקהילה הבינלאומית. בנוסף עסקה בפעילויות ספורטיביות שונות, התמקדה בסקי למרחקים ארוכים (Cross Country Ski) והגיעה להישגים גבוהים ברמה הלאומית.
לאחר סיום התיכון למדה במשך שנה במכינה באוניברסיטה למדעי הרוח, ולאחר מכן החלה בלימודי הנדסת מערכות תקשורת באוניברסיטה לטֶלֶקוֹמוּנִיקַצְיָה על-שם בונצ'-ברויביץ' שבסנקט פטרבורג.
בגיל 19 השתתפה במספר תחרויות יופי אזוריות ובינלאומיות, זכתה בתארים וקיבלה חוזה דוגמנות בפריז. לשם כך, ב-1995 לקחה שנת הפסקה מהאקדמיה ועברה לצרפת. לאחר שובה השלימה תואר שני בהנדסת תקשורת חשמלית רב-ערוצית.
במהלך תערוכת Expo בסנקט פטרסבורג פגשה את יוסף סמואלסון, ישראלי יליד לטביה, מתאגרף תחרותי בעבר, מהנדס אלקטרוניקה ואיש עסקים. ב-1997 נישאו ועברו לגור בישראל. מיכאלי החלה בגיור אורתודוקסי ממושך בן שלוש שנים וחצי, שלאחריו שוב נישאו כהלכה. לימים הפכה מיכאלי לגיורת הראשונה בכנסת.
לאחר שהשלימה את לימודיה באולפן עברית, סיימה לימודי תעודה במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן. במקביל השתתפה בקורסים בתחומי הייטק, מדיה ויזמות.
מיכאלי נשואה ואם לשמונה ילדים, אותם היא מגדלת באורח חיים דתי. ילדה השמיני אף נולד בהיותה חברת כנסת, מאורע שלא התרחש מאז ילדה אסתר וילנסקה במהלך הכנסת השנייה.

קריירה תקשורתית

ב-1998 החלה בקריירת משחק ודוגמנות בישראל. ב-2002 הצטרפה לערוץ 9 'ישראל פלוס' החדש, ערוץ ייעודי בשפה הרוסית, כמגישה של תוכנית הטלוויזיה היומית 'תענוגות החיים' לצדו של מיכאל טפליצקי. תוכניתם זכתה לפופולריות רבה, אך גם ספגה ביקורת על כך שהיא מציגה אורח חיים עשיר שרוב הישראלים בכלל והעולים החדשים בפרט אינם יכולים להרשות לעצמם. בהמשך נבחרה להגיש את תוכנית הבוקר היומית 'יום חדש' עם ולד זרניצקי.
היא גם השתתפה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מילואים" בערוץ 2 ובסרט קולנוע דובר רוסית.
יהונתן יסעור

ביוגרפיה

נולד וגדל בקיבוץ מענית שבשרון, ובשנת 1983 עבר להתגורר בהרצליה בשכונת "הרצליה הירוקה".
שירת בחיל האוויר הישראלי, עבד בתפקידי ניהול במפעלי הטקסטיל "סברינה", והיה שותף בעסק משפחתי. בעל תעודה במינהל עסקים מ"המכון לפריון העבודה והייצור" והשתלמויות מקצועיות נוספות. 
בשנת 1998 נבחר למועצת עיריית הרצליה, ברשימה "הרצליה שלנו" בראשותה של יעל גרמן, שנבחרה לראש העירייה, ובמשך 14 שנים היה ממלא מקום וסגן ראש עיריית הרצליה. טיפל בנושאי ספורט, איכות הסביבה, נגישות, הגיל השלישי, תחבורה ובטיחות בדרכים, מסחר, מתנ"סים ועוד. 
כסגן ראש עיריית הרצליה הוביל את פורום הסגנים לראשי ערים בארץ וקיבל על פעילות זו תעודת הוקרה.
בינואר 2013 נבחר על ידי מועצת העירייה לראש עיריית הרצליה, כמחליפה של יעל גרמן, שהתפטרה לקראת הבחירות לכנסת ה-19. ליסעור נותרה פחות משנה לשמש כראש עירייה, עד לבחירות לרשות המקומית ב-22 באוקטובר 2013. יסעור עומד בראש הסיעה העצמאית "הרצליה שלנו".
פעל להכנסת ההתקן הישראלי המחודש והמורחב לבנייה ירוקה ת"י 5281 שנכנס לתוקף בשנת 2014, הקים את הפורום לעסקים ירוקים הראשון מסוגו בארץ שמטרתו להפחית את פליטת המזהמים.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו באוקטובר 2013, התמודד על ראשות העירייה מטעם מרצ אך לא נבחר. ממשיך לכהן כחבר מועצת העיר הרצליה.
יסעור הוא אב לארבעה ילדים.
יוקון

כלכלה

בעבר עיקר כלכלת הטריטוריה התבססה על כרייה של עופרת, אבץ, כסף, זהב ואסבסט. הטריטוריה הופרדה מהטריטוריות הצפון-מערביות בעקבות הבהלה לזהב בקלונדייק,
נהירה ההמונית של כורים בשנים 1897–1899 אל מפגש הנהרות קלונדייק ביוקון לאחר גילוי זהב במקום בשנת 1896. כל המתיישבים הראשונים התפרנסו למעשה מהמכרות.
כיום ממשלת קנדה היא המעסיק הגדול ביותר בטריטוריה - המעסיקה באופן ישיר כ-5,000 עובדים ובאופן עקיף כ-12,500 עובדים. 
כמו כן כלכלת הטריטוריה מתבססת כיום על ייצור מוצרי צריכה כגון ביגוד, רהיטים ומלאכות יד, וכן ייצור חשמל על ידי מים.

תחבורה

בעבר נתיב התחבורה העיקרי של הטריטוריה היה נהר יוקון, באמצעות ספינות נהר שנעו בין וייטהורס לדוסון סיטי, ובמורד הנהר לאלסקה וים ברינג.
רוב ספינות הנהר היו בבעלות חברת הניווט יוקון הבריטית.
כיום רוב התחבורה לטריטוריה עוברת דרך הדרך המהירה אלסקה העוברת דרך וייטהורס. הדרך המהירה היינס העוברת מהיינס בורו ומתחברת עם הדרך המהירה דמפסטר. הדרך המהירה קלונדייק מגיע מסקגוואי שבאלסקה לדוסון סיטי ודרך מהירה דמפסטר מתפצלת מדרך קלונדייק ומגיעה לאוינוויק שבטריטוריות הצפון-מערביות. דרכים אלה הן היחידות בטריטוריה הסלולות לכל אורכן.
ניתן להגיע לרוב היישובים בטריטוריה באמצעות דרכים סלולות בחלקן, אולם הדרך המקובלת להגיע ליישובים בצפון הן בטיסה. ליישוב אולד קרואו ניתן להגיע בטיסה בלבד.
שדה התעופה הבינלאומי בוייטהורס מקיים טיסות סדירות לונקובר, קלגרי, אדמונטון ואנקורג'.

ממשל ופוליטיקה

בדומה לפרובינציות של קנדה ובשונה משתי הטריטוריות האחרות של קנדה, ליוקון יש בית מחוקקים ושיטת בחירות מפלגתית. עד שנת 1979 היה לטריטוריה נציב אשר מונה על ידי הממשל הפדרלי. הנציב מינה "מועצה מבצעת" ששימשה כממשלה של הטריטוריה. בשנת 1979 שונתה שיטת הממשל בטריטוריה.
חוק יוקון משנת 2002 שינה את שיטת הממשל בטריטוריה והעניק סמכויות רבות נוספות לממשל המקומי של הטריטוריה (יותר שליטה על אוצרות הטבע של הטריטוריה).
בפועל, החל משנת 2002, למעט בנושא האשמות במשפטים פליליים - סמכות שנותרה בידי השלטון הפדרלי, לממשל המקומי של יוקון יש את כל סמכויות של הממשל של כל פרובינציה של קנדה.
בדומה לשתי הטריטוריות, הנציב אינו נציגה של המלוכה הקנדית אלא עובד של הממשל הפדרלי.
הבחירות הראשונות לבית המחוקקים של יוקון אירעו כבר בשנת 1978 כהכנה להקמת בית המחוקקים. מפלגת יוקון - מפלגה קונסרבטיבית פרוגרסיבית זכתה בבחירות אלה.
בין השנים 1985–1992 שלטה בטריטוריה המפלגה הדמוקרטית החדשה של יוקון תחת הנהגתו של המושל טוני פניקט, ושוב זכתה בבחירות של 1996 תחת הנהגתו של פירס מקדונלד.
בשנת 2000 הובסה המפלגה הדמוקרטית החדשה של יוקון. והחל משנת 2002 שולטת במדינה המפלגה הליברלית של יוקון בהנהגתו של פאט דנקן.
לטריטוריה יש נציג אחד בבית הנבחרים ונציג אחד בסנאט של קנדה.
כיום לפי עמדתו של הממשל הפדרלי של קנדה מספר התושבים המועט של הטריטוריות אינו מצדיק הפיכתן לפרובינציה.
טריטוריית יוקון מאפשרת נישואים חד-מיניים בשטחה.
עופר גביש

עופר גביש (נולד ב-6 בספטמבר 1951) הוא חוקר זמר עברי, מנחה שירה בציבור, מגיש תוכניות רדיו ומרצה בתחומי היסטוריה של ארץ ישראל באמצעות שירים; ממפתחי "הטיול המזמר".

ביוגרפיה

גביש נולד וגדל בקיבוץ יפתח. מגיל 10 למד נגינה בכלים ומגיל 14 החל להלחין שירים. את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר כנווט קרב. כצוער טיס ניצח על מקהלת ותזמורת בית הספר לטיסה. בהמשך למד פסנתר אצל הדסה ביריביס-עורי, תאוריה והרמוניה אצל ציפי פליישר והוראת מוזיקה בסמינר "אורנים".
גביש היה שותף להקמת מגמת מוזיקה לבגרות, אחת הראשונות בארץ. הקים את להקת הנוער האזורית של הגליל העליון, "מציצים מהאצבע", אחת הראשונות מגל גדול של להקות נוער שהתפתח בארץ מאוחר יותר.
משנת 1987 כותב בעתונות בנושאי זמר עברי, תרבות וחברה. בין השאר, בכתב העת "מוזיקה", בעריכת חנוך רון, בשבועון הקיבוץ וברשת המקומונים "ידיעות תקשורת". כמה מתחקיריו שימשו להפקת סרטי תעודה טלוויזיוניים.
גביש פעיל בקליטת עליה וחינוך בשילוב זמר עברי. בשנת 1991 ניהל סדר פסח ציבורי גדול והופיע מטעם משרד החוץ והתנועה הקיבוצית במוסקבה לנינגרד וקייב. הוא הרבה להופיע מטעם הסוכנות היהודית ברחבי מדינות חבר העמים, בגרמניה, ארצות הברית וקנדה.
בשנת 1997 המציא את הטיול באוטובוס המזמר, ופיתח אותו (ביחד עם אברהמי לנדסמן) לצורת בילוי פופולרית בקרב חובבי הזמר ברחבי הארץ.
בשנת 1999 יזם הקמת להקת נוער ראשונה מסוגה, "איתי מלבנון", בה השתתפו זמרים מישראל ומדרום לבנון. בהקמת הלהקה שיתף פעולה עם המוזיקאי הערבי ג'ורג' יוסוף סמעאן. עם הלהקה שתפו פעולה בין השאר אהוד מנור, אריאל זילבר, יוני רועה, דויד ברוזה.
בשנת 2004 פרסם יחד עם הצלמת עדי אדר את הספר "שיר לדרך" ובו 12 מסלולי טיול בעקבות שירים. בפסח תשע"ב (אפריל 2012) קיבלו המחברים "ספר פלטינה", עבור מכירת 40,000 עותקים.
החל משנת 2015 מוביל טיולים מזמרים לאירופה, בעקבות מקורות הזמר העברי והתרבות היהודית.
בשנת 2016 הוציא לאור (יחד עם, דובי טל, צילומי אוויר, ומוני הרמתי, טיסת צילום), את הספר הכפול "בשביל השירים" (הוצאת "אלבטרוס"). בספר שירים וצילומי אוויר לאורך שביל ישראל.
שותף להכנת משלחות צה"ל היוצאות לפולין במסגרת מפעל עדים במדים. בשנת ה-60 למדינה הוזמן להצטרף למשלחת הרמטכ"ל רא"ל (מיל.) גבי אשכנזי למצעד החיים ולהנחות את הטקס בערב יום השואה. ביום השואה תשע"ג הוזמן להנחות את הטקס המרכזי של משלחת הרמטכ"ל רא"ל בני גנץ, למצעד החיים, לציון 70 שנה למרד הגטאות.
מגיש תוכניות סיפורי שיר בגלי צה"ל, במועדי ישראל ובתוכנית העונג השישי של שמעון פרנס, ברשת ב', כמומחה לזמר עברי, בפינה "הפסקול של המדינה" (בעריכת איזי מן) ובתחנות רדיו ללא הפסקה בצפון ובתל אביב.
קולונל

קולונל (Colonel) היא דרגת קצונה צבאית ברבות מצבאות העולם. זוהי הדרגה הגבוהה ביותר מתחת לדרגות הגנרל. מקבילה לדרגה הצה"לית אלוף-משנה (אל"ם).

היסטוריה

השימוש הראשון בדרגה נעשה בצבא הרומאי, קולונל היה הקצין האחראי על טורי החיילים (מקור השם במילה הלטינית columnella שפירושה טור קטן). השימוש נמשך בימי הביניים כשהדרגה קולונל הוחזקה על ידי אציל שפיקד על מספר חיילים גדול, הדרגה קולונל-גנרל ניתנה למפקד הראשי בשדה הקרב שלו היו כפופים מספר קולונלים.
השימוש המודרני בדרגה התחיל בסוף המאה ה-16 שעה שיחידות צבא התחילו להתארגן כרגימנטים ועם המעבר מצבאות שכירי חרב לצבאות לאומיים קולונל היה דרגה שניתנה לאציל שרכש את הפיקוד על רגימנט מהמפקד הקודם והוא בתורו ימכור את המינוי לסגנו לאציל אחר שיחזיק את הדרגה סגן-קולונל (Lieutenant Colonel — לויטננט קולונל).
עם המעבר לצבאות מקצועיים במהלך המאה ה-19 דרגת הקולונל ניתנה לקצין שפיקד על רגימנט. עם התפשטות ההשפעה הארופית ברחבי העולם הדרגה נכנסה לשימוש בצבאות מחוץ לגבולות אירופה.
הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים

על הקו

תוואי הקו מתוכנן להתפרש משכונת גילה בקצהו הדרומי ועד לגבעה הצרפתית ולהר הצופים בקצהו הצפוני.
בדרכו יעבור ברחוב דב יוסף, צומת פת, רחוב הרצוג, מחלף בייט, יחצה את קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, את אזור הכניסה לעיר ומרכזה, בשד' שז"ר, שד' נורדאו, רחוב שרי ישראל, רחוב בר-אילן, רחוב חטיבת הראל, רחוב זלמן שרגאי, שד' לוי אשכול, עד לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.

היסטוריה

צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים השלים את התכנון הראשוני של הקו בשנת 2013.
הוועדה המקומית לתכנון ובניה של עיריית ירושלים אישרה את תוכנית הקו ביוני 2015. הוועדה המחוזית אישרה אותו ביוני 2016. המכרז הראשון לעבודות הפיתוח בקו פורסם על ידי חברת מוריה באוגוסט 2017. עד סוף 2017 פורסמו שלושה מכרזי ביצוע נוספים במקטעי הקו הירוק.
ב-28 במאי 2018 הונחה אבן הפינה והחלו עבודות התשתית עבור הקו הירוק במתחם צומת פת. בצומת תבוצע הפרדה מפלסית וישוקע מקטע הכביש הרצוג-גולומב, לאורך 50 מטרים, על מנת לאפשר נסיעה רציפה בין רחוב הרצוג לבין רחוב גולומב. ביוני 2019 החלו העבודות בשכונת גילה.
באוגוסט 2019 נבחרה לממן, להקים, ולתפעל את הקו הירוק ואת הארכות הקו האדום חברת TransJerusalem J-Net, שהוקמה באופן ייעודי לטובת הפרויקט על ידי קבוצת שפיר הנדסה, וכוללת גם את סופרבוס והשותפה הספרדית Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles. הפרויקט יבוצע כשותפות ציבורית-פרטית (PPP) בהיקף הכספי מוערך של בכ-10 מיליארד שקלים, וכולל הקמה של מסילות חדשות באורך של 27 ק״מ, הקמת 50 תחנות חדשות, תכנון וייצור של מעל 100 קרונות, הקמת מתחם דפו מרכזי שיכלול חניון ומוסך לקרונות ומרכז בקרה ושליטה, חניוני חנה וסע והפרדות מפלסיות בצמתים מרכזיים.
מתחם לביא

מתחם לביא הוא מתחם מעונות פועלים שהוקם בעיר גבעתיים בין השנים 1935–1937. במתחם שלושה בנייני מעונות טוריים מקבילים שתוכננו על ידי האדריכלים יוסף נויפלד וישראל דיקר. בשנת 2000 יועד המתחם להריסה במסגרת פרויקט פינוי-בינוי אך בשנת 2012 הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה תל אביב פסקה כי יש לחדש ולשקם את המתחם ולהימנע מהריסתו עקב ערכו ההיסטורי.

היסטוריה

מתחם לביא נבנה בשולי רמת יצחק דרומית לרמת גן. המעונות תוכננו על ידי האדריכלים יוסף נויפלד וישראל דיקר - ממגבשי הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. המתחם כולל שלושה בניינים טוריים מקבילים בני שתיים עד שלוש קומות. בין הבניינים ניטעו עצי פיקוס, מדשאות ושיחים שונים. המתחם אוכלס על ידי חברי תנועת פועלי ציון שמאל. שלושת הבניינים נקראו "מעונות פועלים", להבדיל מ"מעונות העובדים" בתל אביב. השם מרמז על ההיבדלות האידאולוגית בין מפלגת פועלי ציון שמאל לבין המפלגה השלטת. קומות הקרקע של הבניינים שימשו צרכים קהילתיים שונים - צרכנייה, אולם תרבות ובית דפוס יידישאי שהדפיס את הביטאון "ניוואלט" ("העולם החדש"). בתחילת שנות ה-40 סופחו מעונות הפועלים והשטחים הירוקים מסביבם לגבעתיים.
בשנת 1986 ערכו בני המייסדים כנס יובל לבניית המתחם.

פולמוס פינוי-בינוי המתחם

בשנת 2000 משרד השיכון ייעד את המתחם לתוכנית פינוי-בינוי. חברת אפריקה ישראל וחברת נוה גד מקבוצת נכסים ובניין קידמו בניית שני מגדלים בני 29 קומות במקומם של הבניינים הקיימים. התוכנית כללה גם בניית מבני ציבור והקמת תשתיות חדשות וזכתה לתמיכת עיריית גבעתיים ודיירי המעונות. התוכנית אושרה בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה ב-2005 והופקדה להתנגדויות על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ב-2010.
המתנגדים לתוכנית, ובהם תושבי האזור, החברה להגנת הטבע, ואחרים, הציגו נימוקי התנגדות שונים ובהם הטענה כי המתחם בכלל ראוי לשימור, מאחר שבשנותיה הראשונות של המדינה הוא שימש כמעונות פועלים. דגש מיוחד הושם על גילם של עצי הפיקוס במקום. הוועדה אישרה את טענת השימור והמתחם הוכרז כמיועד לשימור.
תושבי המתחם, עיריית גבעתיים וחברת נוה גד ערערו על ההחלטה באוגוסט 2011 במועצה הארצית לתכנון ולבנייה. בערר, שהוגש באמצעות היועצת המשפטית של עיריית גבעתיים, עו"ד תמר לרנר, טענה העירייה כי למתחם אין כל ערך אדריכלי מיוחד. עיריית גבעתיים הציעה בערר לשמר את מורשת פועלי ציון שמאל והאדריכלים על ידי פיתוח מוזיאון ושימור העצים במתחם.
המחלקה הארצית פסקה כי על הוועדה המחוזית לקבל החלטה סופית בעניין. הוועדה המחוזית בחנה תוכנית חלופית שהוצגה בערר וכללה שימור אחד הבניינים באתר ותשע חלופות נוספות שכללו דרגות שונות של שימור. בחודש יוני 2012 פסקה הוועדה המחוזית שהחלופות שנבחנו מציעות פיתוח הכולל רווח ליזמים והטבה לדיירים ולחוכרים באזור. לפיכך החליטה הוועדה המחוזית להעדיף את שימור המתחם, ללא תוכנית פינוי-בינוי במקום.
קרב ויטוריו ונטו

רקע היסטורי

בקרב קפורטו סבל הצבא האיטלקי אבידות כבדות ונאלץ לסגת לגדות הנהר פיאווה. הרמטכ"ל לואיג'י קאדורנה הודח ובמקומו מונה ארמנדו דיאז שהחל לארגן את הצבא ולייצב קו הגנה על הנהר שהצליח לעמוד בהתקפות הצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-15 ביוני 1918 פתח הצבא האוסטרו הונגרי בהתקפה גדולה על קו החזית לאורך הנהר פיאבה על מנת לפרוץ את החזית בכיוון ונציה. הצבא האיטלקי מחוזק בכוחות בריטים צרפתים, אמריקאים וצ'כוסלובקים, הצליחו להדוף את ההתקפה בגורמם לאוסטרים אבידות כבדות. הכישלון בקרב הנהר פיאווה גרם לדמורליזציה בצבא האוסטרי שגם ניצחונם חסר החשיבות בקרב סן מתאו לא הצליח לתקן, וסימן את תחילת תבוסתם שהסתיימה בקרב ויטוריו וינטו. 
ארמנדו דיאז לא יזם התקפות נוספות והחל לבנות את הכוח הצבאי להתקפה הסופית בחזית האיטלקית.

הקרב

דיאז בחר את מועד ההתקפה ל-24 באוקטובר 1918, תאריך סמלי - בדיוק שנה לתבוסה הקשה בקרב קפורטו.
האיטלקים הצליחו לחצות את הנהר פיאווה ולהתקדם צפונה. ב-28 באוקטובר 1918 הכריזה צ'כוסלובקיה על עצמאות וב-29 באוקטובר 1918 הכריזו הסלבים על עצמאות. ב-31 באוקטובר 1918 הכריזה הונגריה על ניתוקה מאוסטרו-הונגריה. הצבא האוסטרו-הונגרי התפורר.
ב-29 באוקטובר 1918 כבש הצבא האיטלקי, שחוזק במספר דיוויזיות צרפתיות, אמריקאיות, צ'כוסלובקיות ובריטיות תחת פיקודו של רודולף למברט, את העיר ונטו והתקדם לעבר טרנטו. טריאסט נכבשה ב-3 בנובמבר 1918.
ב-29 באוקטובר 1918 ביקשו האוסטרים שביתת נשק. ההסכם נחתם ב-3 בנובמבר 1918 ונכנס לתוקף כעבור 24 שעות, ב-4 בנובמבר 1918 בשעה 15.00.
האוסטרים נדרשו לפנות את צבאם משטחים רבים בדלמטיה, ודרום טירול.

תוצאות הקרב

קרב ויטוריו ונטו סימן את סוף המלחמה בחזית האיטלקית וסופה של אימפרית אוסטרו -הונגריה. הוצאתה של אוסטריה-הונגריה מהמלחמה הייתה אחת מהסיבות העיקריות שהניעה את גרמניה לסיים את המלחמה.
הניצחון בקרב זה העלה את המורל של האיטלקים שסבלו אבידות כבדות במלחמה זאת. בשנת 1923 הוסף לעיר ונטו השם ויטוריו והיא נקראה ויטוריו ונטו. בערים רבות באיטליה יש רחובות בשם זה (Via Vittorio Veneto).
לרגל הניצחון הוציא דיאז ב-4 בנובמבר 1918 מנשר לצבא ולעם המתאר את הניצחון הגדול בקרב זה. נוסח המנשר נמצא במקומות ציבוריים צבאיים וממלכתיים באיטליה ומהווה סמל לניצחון איטליה במלחמת העולם הראשונה.
זורם ניוטוני

זורם ניוטוני הוא מונח בהידרודינמיקה המתאר זורם צמיג ובלתי דחיס. מרביתם של הנוזלים בטבע מתאימים להגדרה של זורם ניוטוני ולכן הוא משמש כמודל טוב לאפיון נוזלים.
ניתן לתאר את התנהגות זורמים ניוטונים על ידי המשוואה: 
כאשר  הוא מאמץ הגזירה;  מייצג את צמיגות הזורם; ו-  מייצג את גרדיאנט המהירות של הזורם בניצב לגרר. 
כיוון שניתן לפרש את גרדיאנט המהירות המקומי כקצב הגזירה של אלמנט זורם, מקבלים איפוא שמאמצי הגזירה בתוך הזורם יחסיים לקצב הגזירה ולא לגזירה עצמה כמו במוצקים. ניתן לראות לפיכך במודל הזורם הניוטוני מעיין הגדרה לזורמים (שתקפה למרבית הזורמים) - בעוד שבמוצקים מדובר על מודול הגזירה ועל מאמץ גזירה שיחסי למידת הגזירה, בזורמים מדובר על מאמץ היחסי לנגזרת של הגזירה.