דוד הלבני

חייו

דוד הלבני נולד ב-1927 (תרפ"ח) בקובילצקה-פוליאנה, ברוסיה הקרפאטית, אז חלק מצ'כוסלובקיה. בהיותו בן ארבע נפרדו הוריו, והוא עבר לחזקת סבו שהתגורר בעיר סיגט במרמורש ברומניה. למד אצל סבו גמרא כבר מגיל 5 והתגלה כעילוי. למד לאחר מכן בישיבת סיגט וקיבל את הסמכתו לרבנות בגיל 15. עם הכיבוש הנאצי נשלח לאושוויץ, ומשם למחנה העבודה וולפסברג (כיום ליד וולודארץ, בדרום פולין) ולמחנה ההשמדה מאוטהאוזן. הוא היחיד ממשפחתו ששרד בשואה.
שמו המקורי של הלבני היה "דוד וייס", אך לאחר מלחמת העולם השנייה הוא ביקש לשנות את שם משפחתו מפני ש"וייס" היה שמו של קאפו במחנה ריכוז שבו נכלא. בתחילה התכוון לקרוא לעצמו "דוד הלבני", משום שפירוש המילה וייס ביידיש הוא "לבן", אולם לא רצה לוותר על השם "וייס" לחלוטין מפאת כבודו של סבו ומורו, ישעיהו וייס, ולכן לבסוף בחר ב"דוד וייס-הלבני". בהקשרים ישראליים, ובפרט מאז עלייתו לישראל, הוא מקפיד לעשות שימוש רק בשם "הלבני".
בשנת 1947 היגר לארצות הברית ולמד בישיבת רבי חיים ברלין אצל הרב יצחק הוטנר. לאחר מכן למד לתואר ראשון בפילוסופיה כללית בברוקלין קולג' ותואר שני באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1955. את עבודת הדוקטור שלו כתב בשנת 1957 בבית המדרש לרבנים באמריקה, בנושא "שרידים מפירוש הר"א על תענית".
בשנת 1953 החל ללמד בבית המדרש לרבנים באמריקה ובשנת 1969 הופקד על הקתדרה לספרות רבנית על שם מוריס אדלר. בשנת 1984 נתמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לדתות באוניברסיטת קולומביה והופקד על הקתדרה על שם ליטאואר, לאחר שלימד בה מספר שנים כמורה מן החוץ. החל מסוף שנות השבעים שהה מדי קיץ בישראל והורה באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כחבר המועצה של הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
היה תלמיד של שאול ליברמן ולמד אתו יחד במשך שנים רבות בבית המדרש לרבנים. הלבני עזב את בית המדרש בשנת 1983 בעת הסערה סביב הכשרה ומינוי של נשים כרבניות. הוא הרגיש כי ייתכנו דרכים הלכתיות להכשיר נשים רבניות אך לדעתו דרוש זמן רב יותר לפני מתן לגיטימציה למהלך שכזה. המחלוקת שלו עם הנהגת בית המדרש סביב נושא זה גרמה לו לבסוף לפרוש ולהקים את האיחוד ליהדות קונסרבטיבית מסורתית (UTCJ). בתחילה פעל האיחוד כקבוצת שתדלנות בתוך התנועה, אך נפרד ממנה כליל ב-1990, תוך שהוא מסיר את השם "קונסרבטיבי" ופותח סמינר רבני קטן משלו. הגוף פרסם הצהרת עקרונות שכללה אמונה מפורשת בתורה מן השמים, אך נסיונותיו להתמזג עם האגף הליברלי יותר של האורתודוקסים נכשלו. על אף שהתנועה הקטנה - שנשענה על בסיס של בין 5,000 ל-10,000 איש מהאליטה הקונסרבטיבית - הייתה נוקשה הלכתית יחסית להללו, ארגונים מתונים כמו "עדה" דחו את הלבני בטיעון שהוא ותומכיו לא הביעו התנגדות לנושאים כמו אפשור נהיגה בשבת או ביטול למעשה של רבים מדיני האישות, אך פרשו דווקא בעניין גבולי כמו סמיכת נשים.
הלבני היה מנהיגה הרוחני של קהילת "אורח אליעזר", בצפון-מערב מנהטן. הוא החזיק בתפקיד מאז ייסוד הקהילה בשנת 1992. ב-2002 התעוררה בקהילה מחלוקת סביב מתן הזכות לנשים לעלות לתורה. אף על פי שהיו רבנים שנתנו הצדקה הלכתית למהלך, הרוב התנגדו לו הן מטעמים הלכתיים והן מטעמים סוציולוגיים. הלבני לא התלהב מהרעיון ואמר לקהילתו כי יתיר זאת בתנאי שהעליות יינתנו רק מספר פעמים בשנה ובחדר נפרד מהאולם המרכזי. גם פשרה זו לא התקבלה באהדה הן מצד החברים בקהילה שרצו במניין שוויוני לגמרי והן מצד אלו שלמרות ההגבלות ראו במהלך פריצה של המסגרת. בשנת 2005 עבר הלבני לגור בירושלים ומאז הוא מלמד תלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן.
דוד הלבני היה נשוי לצפורה הגר-הלבני (נפטרה בתשס"ח), בתו של רבי ברוך האגר מווישיווא, ניצולת שואה אף היא, ופרופסור לספרות השואה בניו יורק, לזוג שלושה ילדים: ברוך, עורך דין; הרב ד"ר אפרים הלבני, שעובד באקדמיה ללשון עברית; וישעיהו הלבני, שגם הוא עורך דין.

כתביו ושיטתו

הלבני הוא המחבר של סדרת הספרים "מקורות ומסורות", ממנה ראו עד כה אור שמונה כרכים וצפויה להגיע לעשרה כרכים לפחות, הנותנת פרשנות מדעית שיטתית על התלמוד הבבלי. הוא גם המחבר של ספרים באנגלית בשם "פשט ודרש", "Revelation Restored", ספר זכרונות אישיים בשם "עלה לא נידף" וספר תאולוגי על השואה בשם Breaking the Tablets, שבירת הלוחות, שראה אור גם בעברית. ב-"Revelation Restored" הציע דרך לפשר בין ביקורת המקרא לאמונה בתורה מן השמים, וטען כי משה אכן מסר את התורה על הר סיני, אך היא נשחתה ואבדה במהלך הדורות, ועזרא שחזר אותה בימיו. גישה זו היא הרחבה של התפישה הקונסרבטיבית הישנה שהתפתחה בשנות ה-30, כשחדלה התנועה להתנגד למחקר ביקורתי של התורה, לפיה הטקסט אמנם מכיל טעויות סופרים אך הוא הקרוב ביותר לדבר האל המקורי.

מקורות ומסורות – פרשנות התלמוד

את מסקנותיו אודות התפתחות התלמוד ושלבי כתיבתו הציג הלבני במבואות לכרכי סדרת "מקורות ומסורות" שלו. בפרטים שונים חזר בו או עדכן את טענותיו לאורך השנים. במבוא לכרך על "בבא בתרא", שפורסם בתשס"ח (2008), פרס בהרחבה את עיקרי שיטתו כפי שהתפתחה בעשרות השנים של מחקריו.
לשיטתו של הלבני, את התלמוד הבבלי כפי שהוא לפנינו ערכו הסתמאים, והם החכמים שחיו בבבל במאתיים השנה לערך שאחר תום תקופת האמוראים, כלומר למן אמצע המאה השישית ועד אמצע המאה השמינית (הלבני דחה את תאריך סיום העריכה לימי רב יהודאי גאון ב-750). האמוראים עצמם מסרו לדורות רק הלכות פסוקות (אפודיקטיות), ורוב השקלא והטריא שלהם לא השתמרו. הסתמאים עסקו בשחזור הסוגיות האמוראיות, אך כיוון שחיו בריחוק זמן מן האמוראים, לא תמיד ידעו לשחזר במדויק את הדיונים האמוראיים, ולפיכך נוצרו פירושים דחוקים וסוגיות שאין בהן עקיבות פנימית כפי שהן בתלמוד לפנינו. בשלהי תקופת הסתמאים, באותו זמן שפעלו ראשוני הגאונים שפרסמו חיבורים עצמאיים (שאילתות דרב אחאי גאון, הלכות גדולות וכדומה), פעלו גם הסבוראים. בתום תקופת הסתמאים הייתה חתימת התלמוד. לשיטתו, התלמוד הבבלי נחתם אבל לא נערך, רוצה לומר, הסתמאים סיימו לשחזר לפי הבנתם את השקלא והטריא האמוראיים, אבל לא פעל עורך שיפעל לאחידות ולהסרת הסתירות בין הסוגיות ובתוך עצמן; וכך נותרו בתלמוד סוגיות מוקשות וסותרות. האחרונים שפעלו בתלמוד (מלבד מגיהי נוסח שהמשיכו לפעול עד העת החדשה) היו "המאספים", שליקטו את כל המימרות והדיונים לכדי סוגיות סדורות, ו"המעבירים", שהעבירו חלקי סוגיות ממקום למקום בתלמוד לפי ההקשר והעניין.
הקושי הבולט בשיטתו של הלבני, שגם הוא עצמו מודע לו, הוא הניגוד בין שיטתו לדעה המקובלת אודות עריכת התלמוד, למן רב שרירא גאון באיגרתו המפורסמת, דרך הראשונים והאחרונים ועד חוקרי התלמוד בעת החדשה. הדעה המקובלת מפרשת את מאמר התלמוד "רבינא ורב אשי סוף הוראה" במובן זה שהם (ובעיקר רב אשי) אלו שערכו את התלמוד במאה החמישית. לפי הלבני הוראה אינו גמרא וסוף אינו עריכה, אלא הוראה היא תמיד הלכה פסוקה (קיימת מסכת שלמה בשם "הוריות" העוסקת בהלכות פסוקות); לכן מפרש הלבני "סוף הוראה" במובן של סוף מסירת הלכות פסוקות על ידי המסרנים (התנאים). הלבני מחדש את קיומם של הסתמאים, שפעלו לאורך מאתים שנה, אף על פי שאינם ידועים בשמם ולא נזכרו במפורש בשום מקור היסטורי. את המימרה אודות רבינא ורב אשי הוא מפרש כמימרה שעוסקת רק בפסיקת הלכה ומתבארת על רקע זמנה ומקומה.
ועדת פרס ישראל, בראשות פרופ' דניאל שפרבר, תיארה את חשיבות מחקריו:
"הוא מגדולי חוקרי התלמוד בדורנו. הוא ממזג באישיותו, בלימודו, ובמחקרו את למדנות בית המדרש הישן עם שיטות המחקר המודרניות במדעי היהדות. (...) פרופ' הלבני סלל דרך חדשה בחקר התלמוד הבבלי ומחקריו בעשרות השנים האחרונות מסמנים תפנית חשובה, ואפילו דרמטית בתחום זה, בעיקר בזכות פירושו המדעי לתלמוד הבבלי 'מקורות ומסורות'. (...) פרופ' הלבני העמיד תלמידים הרבה, ומחקריו, ספריו ומאמריו הקנו לו מוניטין בינלאומיים יוצאים מן הכלל".