פרפה-לואי מונטיי

ראשית הקריירה

מונטיי היה אחיו הגדול של צ'ארלס מונטיי (1871–1949), שהפך לאתולוג ידוע.  מונטיי היה בוגר האקדמיה הצבאית הצרפתית. הוא שירת בסנגל ותפקידו כלל סקרים קרטוגרפיים. בשנת 1884 התמנה לחבר בחברה הגאוגרפית הצרפתית.   הוא התחבר עם מושל סנגל לשעבר, לואי פידרבה, וביקר בקביעות בדירתו באמצע שנות השמונים.  
מונטיי שירת בפרוטקטורט הצרפתי של אנאם, חלק מווייטנאם, משנת 1886 עד 1888. לאחר מכן בילה זמן מסוים בחקירת האפשרות להקמת רכבת לקישור בין באפולה ובמקו בסנגל, לפני שהחל למסעו הגדול ברחבי מערב אפריקה בשנת 1890.

רקע פוליטי

צרפת, בריטניה, גרמניה, פורטוגל ואיטליה הגיעו להסכמה רחבה על אופן חלוקתה של יבשת אפריקה בועידת ברלין 1884-1885. צרפת זכתה בראש ובראשונה ברוב מערב אפריקה מאלג'יריה ותוניסיה דרומה על פני הסהרה והסאהל כולל הסוואנה הסודנית. המעצמות האחרות יכלו להרחיב את מושבות החוף שלהן צפונה ממפרץ גינאה אל תוך פנים מערב אפריקה. במקרה של בריטניה, מושבות אלה כללו את גמביה, סיירה לאון, חוף הזהב (כיום גאנה), מושבת לאגוס. 
ב־5 באוגוסט 1890 כרתו הבריטים והצרפתים הסכם לבירור הגבול בין מערב אפריקה הצרפתית למה שיהפוך לניגריה. בריטניה קבלה את כל השטחים כולל חליפות סוקוטו, ואילו הצרפתים קבלו את השטחים צפונה יותר. עם זאת, הם לא ידעו את היקף חליפות סוקוטו. משימתו של מונטיי ומשלחתו היה גילוי גבולותיה הצפוניים של החליפות.

מסנגל לטריפולי דרך צ'אד

קולונל מונטיי ומשלחת קטנה של צרפתים הגיעו לדקר בספטמבר 1890. הוא נסע ברכבת במעלה החוף לסנט לואיס, שם שכר סבלים ומדריכים. הוא המשיך את מסעו במעלה נהר סנגל באמצעות ספינת קיטור, והגיע ב־18 באוקטובר 1890 לקיי, שם קנה ציוד וסוסים. מונטיי הגיע לסאגו שבנהר הניגר העליון ב 14 בדצמבר, המאחז האחרון של הצרפתים בסודן. המדינות שממזרח לנקודה זו, היו ידועות כמוסלמיות. היו שמועות כי הן עשירות בזהב, עבדים ושנהב, אך גבולותיהן לא הוגדרו על ידי האירופאיים.
מונטיי יצא לכיוון מזרח. בדרך כלל זכה לקבלת פנים ידידותית וכן לחתימה על הסכמי ידידות עם השליטים השונים. המשלחת סבלה מחום, יתושים ומחסור במי שתייה. השליט של העיר סאן (במאלי) חתם על הסכם שלום שהציב את העיר בחסות הגנה צרפתית. מונטיי שיבח את שליט סאן ואמר שניתן לבצע עסקאות איתם בביטחון מוחלט, ללא כל מיסים המוטלים על יבוא, יצוא או מכירות. 
כשנכנס למה שכעת בורקינה פאסו, רצה מונטיי כי וובוגו שליט אוגאדוגו, יסכים לפרוטקטורט הצרפתי. וובוגו סירב לקבלו, והוא נאלץ לצאת לדרך במהירות.   הוא הגיע לעיר דורי, בירת ממלכת ליפטאקו, ב־22 במאי 1891, בתקופה בה האמיר, אמדו אייסה, גסס והיו מחלוקות על הירושה. מונטיי החל לנהל משא ומתן על הסכם עם חסידיו של עיסא, בנו של האמיר והבא אחריו בתור לשלטון, אך אחיינו של האמיר סורי הצליח להשיג את התמיכה הדרושה בכדי להיות השליט הבא. 
ביוני המשיך מונטיי לסאבה, בירת יגאה, שם לאחר תשלום ניכר לשליט "החמדן" הוסכם על אמנה אחרת. משם נסע דרך טורודי לסיי, עיירה מסחרית גדולה על נהר הניגר, ומשם הלאה לסוקוטו דרך ארונגו. הוא ציין כי אמירות קביבי ארגונגו אינה תלויה בחליפות סוקוטו. לימים קביעה זו הפכה לנקודת מחלוקת בין האמפריות הצרפתיות והבריטיות. יתרה מזאת, הוא מצא עדויות מועטות לכך ש"החברה המלכותית של ניגר" (בריטית) ​​נכחה באזור כנטען, מלבד איוש כמה תפקידים מסחריים באמירות גוונדו מדרום לארגונדו.
מונטיי התקבל בברכה על ידי החליף בסוקוטו, עבד אר-רחמן דן אבו בכר, שבאותה תקופה ניהל מלחמה נגד האמיר של ארגונגו. מונטיי חתם על אמנה עם החליף ב־28 באוקטובר 1891 ונתן לו משי, ברוקד, קפטנים רקומים וכסף. לדבריו, מדינת החליפות הייתה רעועה. אך ייתכן כי הערכת חסר זו הייתה בעקבות ההשפעות המשולבות של המלחמה והשליט הלא פופולרי אבו בכר.
זמן קצר לאחר עזיבת מונטיי, חליפות סוקוטו ניצחה את האמיר של ארגונגו.
מונטיי נסע מסוקוטו למרכז החשוב של קאנו, עיר שכוללת סוחרים גדולים ובעלי מלאכה מיומנים. ממנה עבר דרך חג'ג'יה עבר לאגם צ'אד. ב־9 באפריל 1892 הגיע לעיר קוקה על שפת האגם. הוא החליף מתנות עם הסולטאן של קנאם בורנו, והיה האורח שלו במשך מספר חודשים בזמן שחקר את המדינה סביב האגם. באותו הזמן הסולטאן ניסה לקבל מתנות נוספות תמורת התנהלות בטוחה. כאשר הותר להם לנסוע, הוא פנה צפונה דרך הסהרה לטריפולי, והגיע לים התיכון ב -10 בדצמבר 1892.
מסעו תרם רבות להבהרת התמונה של האזור עבור האירופאים, ועבור צרפת בפרט, הוא מיפה את הגאוגרפיה והפוליטיקה של האזור.  תוך 15 שנה כמעט כל השטח בו ביקר מונטיי הפך להיות בשליטה קולוניאלית.

המשך הקריירה

לאחר חזרתו של מונטיי לצרפת, בשנת 1893 העניקה לו "החברה הגאוגרפית הצרפתית" Société de géographie את מדליית הזהב הגדולה על ספרו שתעד את המסע.  הייתה זאת משלחת מוצלחת ברחבי מערב אפריקה. השגיה הרשימו את המדינאי ושר החוץ הצרפתי תאופיל דלקה, שלקח את מונטיי לפגוש את נשיא צרפת, סאדי קרנו ב־4 במאי 1893. קרנו רצה שמונטיי יעמוד בראש משלחת לפאשודה שבנילוס העליון, אולם ב־30 במאי שלח אותו דלקה לקונגו הצרפתית (הרפובליקה המרכז אפריקאית) לעמוד מול החדירות הבלגיות באזור. 
הוא הגיע לנמל לואנגו ב־24 באוגוסט 1894, תכנן לנסוע תחילה לאובנגי ואחר כך לכיוון הנילוס. עם זאת, לפני שהתחיל את מסעו פנימה ליבשת, הוא נקרא לשוב בדחיפות לחוף השנהב כדי לסייע בהתמודדות עם האיום של לוחמי האימאם סמורי טור. בספטמבר 1894 הוא ניהל משלחת למדינת באולה בחוף השנהב, והגיע לטיאסה בדצמבר. 
מאוחר יותר מונטיי ניסה ללא הצלחה להיכנס לפוליטיקה והיה מעורב בקולוניזציה של דרום תוניסיה.
הוא נפטר בשנת 1925.