google/wiki40b huggingface dataset:
פוליקסינידאס

פוליקסינידאס (ביוונית: Πολυξενιδας; המאה ה-2 לפנה"ס) היה מצביא סלווקי, שיחד עם חניבעל פיקד על הצי הסלווקי בזמן מלחמת אנטיוכוס.

ביוגרפיה

פוליקסינידאס נולד ברודוס, אולם הוגלה משם ונכנס לשירותו של אנטיוכוס השלישי מלך האימפריה הסלווקית. הוא מוזכר לראשונה במהלך מסעו של אנטיוכוס להירקניה בשנת 209 לפנה"ס, אז פיקד על שכירי חרב כרתים. בשנת 192 לפנה"ס בהתאם להצעת היועץ הצבאי של אנטיוכוס חניבעל, נשלח פוליקסינידאס מיוון לאסיה כדי להביא משם תגבורת למלך שאותה עת היה במסע מלחמה ביוון. מאז לא שומעים עליו עד שנת 191 לפנה"ס, אז נסוג אנטיוכוס מיוון וחזר לאסיה. חניבעל חזה מראש שהרומאים אויביו של אנטיוכוס יקימו צי וישלחו אותו בעקבותיו של אנטיוכוס. 
ואכן צי רומאי עשה את דרכו לאסיה ועמד להתאחד עם הציים של רודוס ופרגמון. פוליקסינידאס ביקש מאנטיוכוס שירשה לו לתקוף את הצי הרומאי בטרם יספיק להתאחד עם בעלי בריתו. אנטיוכוס הסכים ופוליקסינידאס יצא עם 70 אניות. אולם האדמירל הרומאי גאיוס ליוויוס סלינטור חמק ממנו והצליח להתאחד עם הצי הפרגמוני. הצי הרומאי מנה כעת 150 אניות, בקרב קוריקוס שיטות הלוחמה הסלווקיות התגלו כחסרות תועלת 10 אניות סלווקיות נלקחו בשבי ועוד 13 טובעו. פוליקסינידאס עם השאר נמלט והתארגן בנמל אפסוס. הוא נשאר שם במשך החורף, ובאביב של שנת 190 לפנה"ס נודע לו שהצי של רודוס תחת פאוסיסטראטוס עומד להתאחד עם השייטת של ליוויוס. הוא הערים עליו והעמיד פנים כביכול רצונו לבגוד באנטיוכוס בתמורה לכך שירשו לו לחזור לרודוס. ובעוד הם מנהלים משא ומתן, תקף פוליקסינידאס בהפתעה והשמיד כמעט את כל הצי הרודי. הוא ניסה אחר כך להגיע אל סאמוס אולם בגלל סערה נאלץ לשוב לאפסוס.
ליוויוס שקיבל תגבורת של 20 אניות מרודוס, חפץ כעת לתקוף את פוליקסינידאס, אולם הוחלף בפיקוד. אותה שנה ניסה פוליקסינידאס לסגור על הצי הרומאי בנמל טאוס, אולם הרומאים הביסו אותו בקרב מיאונסיס שבו השתמשו הרומאים בטקטיקות לחימה חדשות. פוליקסינידאס איבד אניות רבות וחזר לאפסוס. לאחר קרב מגנסיה חזר לסוריה שמו לא נזכר שוב במקורות העתיקים.
יליזבטה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה

ביוגרפיה

יליזבטה, שכונתה "לילי", נולדה בקרמלין ב-26 במאי 1826, למיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולשרלוטה, נסיכת וירטמברג, בתם של פאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ונקראה על שם דודתה שמתה מוקדם יותר באותו חודש, הקיסרית יליזבטה, אשתו של הקיסר אלכסנדר הראשון וחברה הקרובה של אמה. דרך אביה הייתה אליזבת נכדתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה ואחייניתם של שני הקיסרים הרוסיים אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון. היא גדלה עם אחיה האחרים בארמון מיכאילובסקי בסנקט פטרבורג. על יליזבטה נאמר שהייתה היפה ביותר מבין אחיותיה, וכמו אמה, אלנה פבלובנה, הייתה חיננית בנימוסים ובהשכלה. בסוף 1843, אדולף, דוכס נסאו ביקר בסנקט פטרבורג ופגש את יליזבטה בפעם הראשונה. אמו החורגת של אדולף הייתה פאולינה, נסיכת וירטמברג, דודתה של אליזבת, ולכן היה קשור לרוסים בדרך כלשהי. אדולף ויליזבטה התאהבו, וב-31 בינואר 1844 התחתנו השניים בסנקט פטרבורג.
לאחר החתונה, בני הזוג נשארו ברוסיה למשך זמן מה, עד שהם עברו לגרמניה והשתכנו בטירת ביבריך בוויסבאדן. יליזבטה הייתה פופולרית בקרב האנשים. היא ואדולף היו נשואים באושר, והחדשות שהיא כבר בהיריון עם ילדם הראשון הביאו שמחה גדולה לבני הזוג. אחרי שנה בלבד מתה יליזבטה ב-28 בינואר 1845, בעת שילדה בת, שאף היא לא שרדה.
בניין אומדה סקיי

הבניין בתרבות

במשחק המחשב סים סיטי 3000 יש אפשרות להציב את הבניין בעיר.
אירו ארניו

חייו

ארניו למד באוניברסיטת אלטו לאמנות ועיצוב (Aalto University School of Art and Design) בהלסינקי ופתח משרד עצמאי ב-1962. בשנה שלאחר מכן הוא עיצב את כיסא הפעמון, כדור חלול על מעמד, הפתוח בצידו כדי לאפשר ישיבה בתוכו. הכיסא הוצג לראשונה ביריד הרהיטים הבינלאומי בקלן ב-1966 בו נתקבל כלהיט ותרם להכרה הבינלאומית בארניו. ב-1968 עוצב כיסא בועה הדומה לו, אך שקוף ותלוי מהתקרה. הן עיצוב הרהיטים מפיברגלס והן צורת הכיסאות היו מהפכניים באותה עת.
עיצובים חדשניים נוספים שלו היו כיסא פסטיל (1968) - כדור משוטח עם חלל בתוכו, שמשמש גם ככיסא נדנדה וזכה בפרס העיצוב האמריקאי ב-1968, וכיסא עגבנייה (1971), המעוצב כשלושה כדורים עם מושב ביניהם. שניהם מיועדים הן לשימוש בבית והן מחוץ לו וכיוון שהם צפים על המים הם מותאמים גם לשימוש בתוך בריכות שחייה.
ארניו יצר במהלך השנים עיצובים רבים נוספים, ביניהם: "פטריה" - שרפרף שעוצב בשנת 1954 מקנה קלוע, עוצב מחדש כאבטיפוס מפיברגלס בשנות ה-70, ונמצא בייצור מסחרי מסוף שנות ה-90; שולחן בורג (שצורתו כצורת בורג), פוני - צעצוע-כיסא בדמות פוני, כיסא "פורמולה" (1998) בהשראת עיצובן של מכוניות פורמולה.
חלוקה בניצב (הרלדיקה)

חלוקה בניצב היא שיטה הרלדית לשילובם של שני שלטי אצולה זה לצד זה על מגן אחד. החלוקה מתבצעת לאורך המגן, מראשו ועד לתחתיתו, כך ששני שלטי האצולה מסודרים בכל צד של החלוקה.
חלוקה בניצב מסמלת בהרלדיקה איחוד. בדרך כלל זהו האיחוד בין בעל לאשתו: שלטו של הגבר משובץ בצד הדקסטרי (בצדו הימני של השלט, אך נראה לעין הצופה כצדו השמאלי), ושלט האישה מונח בצד הסיניסטרי (או הצד הימני). עם זאת, קיימים גם איחודים אחרים, כגון האיחוד שבין בישוף לדיוקסיה שלו.
ורמיליון

מאפיינים

הוורמיליון היא ציפור קטנה שאורכה 13-14 ס"מ ומשקלה 11-14 גרם. הזכרים אדמים עזים עם נוצות עליונות חומות כהות וציצה לראשם. הנקבות חומות ודהויות יותר עם לחיים לבנים. לשני המינים מקור חזק ובולט.
הורמיליון חי באתרים פתוחים ברחבי אמריקה משיחים, סוואנות ויערות נשירים לשדות חקלאיים, ביצות, חופים ואף למדבר, אף ששם הם לא נפוצות. תפוצתם משתרעת מקנדה עד למרכז ארגנטינה, אבל בעיקר באמריקה המרכזית ומקסיקו. הם הצליחו להגיע אפילו לאיי גלאפגוס הנמצאים במרחק רב מהיבשת.
הציפור אוכלת כל וניזונה כמו אחיותיה לסוג בעיקר מחרקים כמו זבובים, חיפושיות וחגבים, אותם הם תופסים מצלילה מתואמת על החרק המופתע, וגם מזרעים. הם יאכלו גם מזונות קטנים אחרים שימצאו כמו יצורים מתים ביצים ואפילו יצללו לצוד דגים.
הנקבות בונות קן גדול על העץ עשוי מקורי עכביש, משי ועלים, בתוכו הנקבה מטילה 2-3 ביצים לבנות עליהם היא דוגרת בלי עזרת הזכר. לעיתים נטפלים לקינם הפזאיים מהמין Molothrus ater. הגוזלים גם עלולים להיטרף על ידי טורפים שונים כמו עורבים, נחשים, סנאים ורקונים ועופות אחרים כמו אני רחב מקור (Crotophaga ani) יהרגו את הגוזלים בלי לאכול אותם.
מתקן לנייר ניגוב ידיים

מִתקן לנייר ניגוב ידיים (נקרא לעיתים גם: "מתקן למגבות נייר" או "מחזיק נייר לניגוב ידיים") הוא מכשיר המיועד להחזיק נייר לניגוב ידיים. ישנם מספר סוגי מתקנים לניגוב ידיים העשויים מחומרים שונים ומכילים כמות שונה של נייר. מתקן זה הוא סוג של מתקן ליבוש ידיים, ומשמש בין השאר בשלב האחרון של תהליך רחצת ידיים.

אלטרנטיבות לשימוש במתקן לנייר לניגוב ידיים

מכיוון ששימוש בנייר למטרת ניגוב ידיים, עלולה לפעמים להיות בזבזנית ולגרום ללכלוך רב, ישנן צורות אחרות המשמשות לייבוש ידיים:

מתקן ליבוש ידיים באוויר

ישנם מתקנים המורכבים ממפוח אוויר חם בלחץ, אשר אינם מנגבים את הידיים, אך מייבשים אותן מנוזלים ללא צורך בנייר כלל. ישנם מתקנים הפועלים בלחיצת כפתור, ישנם מתקנים בהם הכפתור נותר לחוץ לזמן קצוב וישנם מתקנים המזהים קרבת ידיים ופועלים רק אז.

מגבת

ניתן להשתמש במגבת בד רב פעמית לצורך יבוש הידיים. אמנם יש צורך לכבס את המגבת מדי פעם, אך בכביסה מרוכזת ניתן לחסוך בהוצאות. מגבת בד מונעת את בעיית הפסולת הנוצרת עקב שימוש במגבות נייר ואינה צורכת חשמל או מתקן ייעודי.
כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה

כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה (The Task Force for International Cooperation on Holocaust Education, Remembrance, and Research) הוא גוף בינלאומי שהוקם בשנת 1998 ביוזמתה של ממשלת שוודיה. מטרתו היא לקדם את החינוך, המחקר והנצחת השואה. כיום חברות בארגון כ-27 מדינות.

אודות

הארגון הוקם כתוצאה ממחקר שנערך בקרב הנוער בשוודיה באמצע שנות ה-90, בו התגלה כי-34% מהנשאלים כלל לא היו בטוחים שאכן הייתה שואה (מאוחר יותר התברר שהסקר היה שגוי). בעקבות התוצאות קמה מהומה גדולה בציבור בשוודיה וראש ממשלת שוודיה, יירן פרסון, יזם את  הקמתו של ארגון בינלאומי ללימוד השואה והנצחתה. תחילה כלל הארגון רק את שוודיה, ארצות הברית ואנגליה. יהודה באואר שימש כיועץ האקדמי הראשון של הארגון ואותו החליפה דינה פורת.
ב-27 בינואר 2000 (יום שחרור מחנה ההשמדה אושוויץ, שלימים נקבע כיום השואה הבינלאומי) כונסה בסטוקהולם ועידה בינלאומית בהשתתפות 35 מדינות. כתוצאה מהכנס פורסמה "הצהרת סטוקהולם". כתוצאה מהוועידה הוקם כוח המשימה הבינלאומי שמטרתו לסייע למדינות לקדם את לימוד השואה, קיום סמינרים למורים, מוזיאונים בנושא השואה וקידום מחקרים אקדמיים.
הקריטריונים לקבלה לארגון הם משטר דמוקרטי של המדינה המבקשת להתקבל וכן הוכחה שנושא השואה הוא חלק מתוכנית הלימודים במדינה ומתקיימת בה פעילות להנצחת השואה. 
כל מדינה החברה בארגון משמשת בתורנות בראשותו במשך כשנה אחת.
ביוני 2017 חברי הפרלמנט האירופי הצביעו בעד אימוץ ההגדרה של המושג "אנטישמיות" לפי הקריטריונים של "כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה". בין השאר, קובעת ההגדרה כי התנגדות לקיום מדינת ישראל היא אנטישמיות.
משה רוזנברג

משה רוזנברג (15 בנובמבר 1898 – 11 במרץ 1987) היה מראשי בית"ר בארץ ישראל ומפקד האצ"ל בשנים 1937–1938.

קורות חייו

נולד ב-1898 ליחזקאל ואסתר לבית קופל במריאופול שבאוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. למד בגימנסיה בבאטום ובאוניברסיטה של רוסטוב על הדון. כיהן בבאטום כיושב ראש אגודת צעירי ציון וכחבר ועד הקהילה.
היה ציר בקונגרס צעירי ציון בשנערך בפטרוגרד ב-1917. שירת במשך שנה בצבא הרוסי כמפקד פלוגה. ב-1920 נישא לשרה דוקטורסקי. 
במרץ 1921 עלה לארץ ישראל והיה שותף בהגנת העיר יפו בזמן מאורעות תרפ"א. הצטרף לארגון ההגנה בירושלים והשתתף בקורס המדריכים ב-1922 יחד עם אברהם תהומי וירמיהו הלפרן. 
ב-1925 עבר לתל אביב ועסק במסחר. הצטרף לתנועת הצה"ר ובית"ר וכיהן כמפקד בית"ר בתל אביב, קצין הנציבות ומפקד ברית החייל. ב-1929 התמנה לסגנו של ירמיהו הלפרן ב"בית הספר למדריכים" של התנועה ומאוחר יותר עמד בראשו בעקבות נסיעתו של הלפרן לחו"ל. בתקופת מאורעות תרפ"ט נטל חלק בהנהגת קבוצת החניכים מבית"ר שהשתתפה בהגנה על שכונות דרום תל אביב ואף תקפה באופן אקטיבי את הכפר סלמה. בעקבות המאורעות והמחלוקת על צורת התגובה הרצויה החלה תסיסה פנימית בתנועת בית"ר לקראת הקמת ארגון עצמאי, נפרד מההגנה. הלפרן, רוזנברג וחברים נוספים אימנו קבוצות של צעירים ומבוגרים בענפי ספורט ולחימה שונים. 
בתחילת שנות ה-30 הצטרפה הקבוצה התל אביבית לארגון האצ"ל בראשותו של אברהם תהומי, מפקד סניף ירושלים של ארגון ההגנה, שפרש ממנו. רוזנברג עצמו מונה לסגן מפקד הסניף בתל אביב במקביל לפעילותו בבית"ר. ב-1937 בעקבות הפילוג באצ"ל וחזרתו של תהומי לשורות ההגנה, הוקמה מפקדה חדשה בראשותו של רוזנברג, בה היו חברים: אברהם שטרן (יאיר), דוד רזיאל, חנוך קלעי ואהרן חייכמן. ב-כ' בתמוז תרצ"ז (29 ביוני), יום פטירתו של הרצל, ערכו עשרות אנשי הארגון מסדר לציון ארגונה מחדש של המחתרת. מטעמי חשאיות נערך האירוע, לכאורה של ארגון "ברית החייל", באתר בנייה בתל אביב. תחילה מונה למפקד האצ"ל רוברט ביטקר, אולם כעבור חודשים ספורים הוא הוחלף על ידי רוזנברג. 
שנות הנהגתו התאפיינו בוויכוח פנימי בתוך היישוב היהודי בארץ וארגון האצ"ל לגבי מדיניות ההבלגה נגד התוקפנות הערבית שהייתה נהוגה על ידי "ההגנה" וזכתה לתמיכת חלקים גדולים ביישוב. תחת פיקודו של רוזנברג ביצע האצ"ל כמה פעולות נקמה, אך בהיקף מצומצם יחסית. משפטו והוצאתו להורג של שלמה בן יוסף ב-1938 הכריעו גם את הוויכוח הפנימי בתוך האצ"ל על ההבלגה. רבים מחברי הארגון כבר התמרמרו על שמירת ההבלגה היחסית על ידי רוזנברג, וההתמרמרות גברה כאשר רוזנברג יצא מהארץ לקפריסין ביום הוצאתו להורג של בן יוסף. בהמלצת מפקדת הארגון שחרר ז'בוטינסקי את רוזנברג מתפקידו כמפקד הארגון ומינה תחתיו את מי שעתיד היה להיות הבולט מבין מפקדי האצ"ל עד לתקופת מנחם בגין - דוד רזיאל. רוזנברג ששהה בחו"ל נפגש עם ז'בוטינסקי וזה הציע לו תפקידים שונים במסגרת בית"ר העולמית, אך רוזנברג העדיף לחזור לארץ ישראל. בתשובתו לז'בוטינסקי אמר: "אולי אדוני צודק שהציונות היא בגולה, אבל ארץ-ישראל היא המולדת וכוונתי לחזור הביתה". בסוף אותה שנה חזר לארץ.
לאחר חזרתו לארץ היה פעיל בתנועת בית"ר, ואף נפגש לצורך כך לעיתים מזומנות עם דוד רזיאל, מחליפו בראשות האצ"ל, שכיהן גם כנציב בית"ר בארץ ישראל. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1940, התגייס לצבא הבריטי ושימש כקצין בארץ ישראל ובמצרים. בשנת 1945 השתחרר מהצבא ועסק בתעשיית מכונות דפוס.
לרוזנברג ולרעייתו שרה נולדו שני בנים - יחזקאל ועמירם.
משה רוזנברג נפטר בי' באדר תשמ"ז ונטמן בבית העלמין הדרום.
פוליוויניל כלוריד

היסטוריה

פוליוויניל כלורידי התגלה במקרה לפחות פעמיים במאה ה-19. בתחילה בשנת 1835 על ידי הנרי ויקטור רנו וב-1872 על ידי יוג'ין באומן. בשני המקרים הפולימר הופיע כמוצק לבן בתוך מבחנות שהכילו ויניל כלוריד שנחשפו לאור השמש. בשנת 1920, הכימאי הרוסי איוון אוסטרומילנסקי והכימאי הגרמני פריץ קלאטה ניסו לרתום את ה־PVC לשימוש מסחרי אולם נתקלו בקשיים בעיבוד החומר הפריך והשביר.
בשנת 1926 פיתח ואלדו סימון מחברת גודריץ' שיטה להגמשת החומר על ידי ערבובו עם תוספים שונים. על ידי כך הפך את החומר לידידותי לעיבוד, ומכאן הדרך לייצור בקנה מידה מסחרי הייתה קצרה.

שימושים

PVC הוא בעל ערך רב בתעשייה הכימית ורבים השימושים בו. כמחצית מה־PVC המיוצר בעולם מיועד לשימוש בענף הבנייה שם הוא מחליף את חומרי הבנייה המסורתיים (כגון טיט, בטון ועץ). 
PVC קשיח משמש לייצור מגוון מוצרים: ציפויים פנימיים וחיצוניים לבניינים, כרטיסים מגנטיים ככרטיסי אשראי או תחבורה ציבורית, מסגרות לחלונות, תקליטים (מכאן השם "תקליטי ויניל"), צינורות, אביזרי אינסטלציה ועוד. ניתן לרכך PVC באמצעות הוספת חומרים מגמישים כגון פתלאטים. בצורתו הרכה משמש ה־PVC לייצור בדים, ריפודים, צינורות גמישים, ציפוי רצפות, בידוד לחוטי חשמל, ציפויים לגגות, ניילון נצמד ועוד.

השפעות בריאותיות

ישנם מומחים הסבורים כי ל־PVC, כחומר סינתטי העלול לפלוט פתלאטים, השפעות מזיקות על בריאות האדם, אך אלו לא הוכחו במחקר. לעומת זאת, משנות ה־70 של המאה הקודמת ידוע היטב כי המונומרים (אבני הבניין) מהם מסונתז ה־PVC רעילים מאוד ומסרטנים בבני אדם.
רבים ממוצרי הפלסטיק בסביבת האדם עשויים PVC. לאחרונה, מתרבים המחקרים המראים כי פלסטיק מסוג זה שהתיישן (כגון במוצצים, בקבוקים ושקיות) מתחיל להתפרק ולפלוט מולקולות מסרטנות]. אחד הרעלים המשתחררים מהתפרקות ה-PVC הוא דיאוקסין, הידוע כחומר מסרטן במיוחד.
פסק דין מנחם יהב

הדיון בבית הדין האזורי לעבודה ת"א-יפו

תביעתו של יהב נדונה בתיק עב' 031993/96 מנחם יהב ונעמ"ת, תנועת נשים עובדות ומתנדבות נגד מדינת ישראל בפני השופטת חגית שגיא, נציגי הציבור צבי ארצי ואריאלה גילצר.
מנחם יהב, שהיה בתקופה הרלוונטית שוטר במשטרת ישראל, פנה למקום עבודתו בבקשה להחיל עליו את יום העבודה המקוצר בשל היותו אב, בדומה לשוטרת אם ולשוטר ראש משפחה חד הורית. אשתו של התובע, עורכת דין במקצועה, עבדה כשכירה, ומחודש דצמבר 1994 החלה לעבוד כעורכת דין עצמאית ולהגיע הביתה בשעות מאוחרות. בקשתו של יהב נדחתה על ידי המשטרה, בנימוק שסעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה מתייחס לעובדת שכירה ולא לעובדת עצמאית, והוא עתר לבית הדין בבקשה לסעד הצהרתי בטענה כי מניעת ההטבה מפרה את חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
השופטת בתיק קבעה כי "עיקר המחלוקת נעוץ בשאלה מהי הדרך שבה יש לפרש וליישם את הוראות סעיף 4 לחוק, ככל שהוא מתייחס לזכות ליום עבודה מקוצר בשל היות העובדת אם לילד" וכי "יש לקבוע האם החוק מתייחס גם לעובדת שאיננה עובדת שכירה אלא קבלנית עצמאית". בית הדין סבר כי יש לאמץ פרשנות מרחיבה של סעיף 4 לחוק, שתאפשר לעובד ליהנות מיום העבודה המקוצר כאשר אשתו אינה מנצלת זכות זו. השופטת ציינה כי "אין להפלות בין אשה לגבר בסיכוייהם וביכולתם לעבודה שווה, לקריירה משגשגת, להגשמה עצמית וסיפוק בעבודה" וכי אימוץ פרשנות רחבה של סעיף 4, העולה בקנה אחד עם עקרונות השוויון המהותי ועם תכליתו של החוק, יתרום להשגת מטרה זו. באשר להיותה של בת הזוג "קבלנית עצמאית" ולא עובדת שכירה, נקבע כי אין מקום להבחנה בין עו"ד שכירה במשרד עורכי דין לבין עו"ד עצמאית, וכי יש לאפשר לאב, המוכן ויכול לעשות כן, לשוב הביתה מוקדם יותר ולהקדיש תשומת לב לילדים.

הערעור בפני בית הדין הארצי לעבודה

המדינה ערערה על פסיקתו של בית הדין האזורי לעבודה. המדינה טענה בערעור כי בית הדין האזורי נתן פרשנות מרחיבה לסעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה וכי "כוונת המחוקק הייתה להעניק זכות לעובד ליהנות מזכות בקשר להורות הנתונה לעובדת במקום עבודתו רק אם אשתו היא עובדת שכירה ובמקום עבודתה קיימת זכות דומה, אותה היא אינה מנצלת". בנוסף, טענה המדינה כי יש להתייחס אל זכויות היתר הניתנות לנשים במקומות העבודה כאל העדפה מתקנת וכי "פרשנות מרחיבה תביא לשוויון מוחלט בין המינים תוך התעלמות מן ההבדלים שבין המינים ובכך יידחה כל הרעיון של הענקת זכויות מיוחדות". פסק הדין מתמקד בשאלה כיצד יש לפרש את הוראת החוק "והאם היא מתייחסת לבת זוג שהיא עובדת שכירה אשר במקום עבודתה קיימות הוראות זהות או דומות לאלה שמקום עבודתו של הבעל, כגירסת המדינה, או שמא היא מתייחסת גם לבת זוג עובדת שלא מתקיימים בה יחסי עובד ומעביד ובכלל זה עובדת עצמאית?".

פסקי דין נוספים בנושא זה

פסק דין מנחם יהב הוא אחד משלושה פסקי דין של בית הדין הארצי לעבודה שעסקו בקביעת המשמעות של "זכות בקשר להורות", המופיעה בסעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה. כאמור, בפסק דין זה נקבע שעובד (גבר) במקום עבודה שבו ניתנת לנשים זכות לקיצור יום העבודה, שהיא "זכות בקשר להורות", זכאי אף הוא לזכות זו, גם אם אשתו היא עובדת עצמאית (ולא עובדת שכירה).
בפסק דין נוסף, פסק דין אלכסנדר מוסקלנקו נקבע שעובד (גבר) במקום עבודה שבו ניתנת לנשים זכות לקיצור יום העבודה, שהיא "זכות בקשר להורות", זכאי אף הוא לזכות זו, גם אם אשתו עובדת במקום עבודה שבו לא ניתנת זכות זו.
בפסק דין שלישי, פסק דין דן בהט, נקבע כי הזכות לתשלום בגין "שעות עודפות" לאימהות בשירות המדינה אינה בגדר "זכות בקשר להורות", דהיינו התשלום הנוסף בגין שעות עודפות הוא בגדר זכות יתר לאימהות עובדות, המותרת לפי סעיף 3(ב)(3) לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
ריצ'רד ריץ'

תולדות חייו

מוצאו אינו ודאי ומעט ידוע על שנות חייו הראשונות, ייתכן שהיה מצאצאיו של ריצ'רד ריץ' שהיה השריף של לונדון ב-1441. הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' וב-1516 התקבל כפרקליט למידל טמפל. ב-1528 פנה לקרדינל תומאס וולזי בבקשת משרה אצלו. ב-1529 סייע לו תומאס אודלי להיבחר לפרלמנט. ב-1533 זכה בתואר אבירות ומונה לכהונת הפרטליט הכללי (Solicitor General) במשרד התובע הכללי של הממלכה. בתפקידו זה פעל תחת הנחייתו של תומאס קרומוול בהוצאה לפועל של פירוק המנזרים באנגליה. כממונה על הרשות שקיבלה את ניהול נכסי המנזרים, חלש ריץ' על הון רב ונטל לעצמו מספר אחוזות באזור אסקס. ב-1536 כיהן גם כיושב ראש בית הנבחרים הבריטי. בימי שלטונו של הנרי השמיני נטל ריץ' חלק בהרשעתם של תומאס מור והבישוף ג'ון פישר בבגידה, בהפלתו של איש-חסדו לשעבר, תומאס קרומוול, ברדיפת הבישוף סטיבן גרדינר (עמו שיתף פעולה לפני כן בניהול ציד מכשפות) וביחס הנוקשה שננקט נגד האנסיכה מרי, בתה של קתרין מאראגון.
לאחר מותו של הנרי היה ריץ' מבצע הצוואה שלו, בה נכללה גם העלאתו לדרגת ברון, יחד עם אחוזות רבות שעברו לשליטתו, כך נוסדה ברונות ריץ', אחת החזקות בבריטניה עד המאה ה-18. בימי מלכותו הקצרים של אדוארד השישי, בנו הנער של הנרי השמיני, כיהן ריץ' כלורד צ'נסלור.
על אף היחס הנוקשה שגילה נגד הכנסייה הקתולית בימי הנרי השמיני, הפגין ריץ' עם עלייתה של מרי לכס השלטון דבקות בקתוליות והשיב את הקתוליות להיות הדת השלטת באקסטר. באופן נדיר צלח ריץ' את תהפוכות השלטון והדת פעם נוספת והיה חבר המועצה המלכותית של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.

משפחתו

ריץ' נישא לאליזבת ג'נקס (Elizabeth Jenks, or Gynkes) ויחד היו להם אחד-עשר ילדים. זאת בנוסף לארבעה ילדים נוספים ידועים שהיו לריץ' מחוץ לנישואין.
דוד בן-אשר

דוד בן-אשר (נולד ב-6 במרץ 1939) הוא עיתונאי ומשורר בהווה, ראש מחלקת כושר קרבי בצה"ל ואל"ם במיל. שחקן ומאמן כדורעף בעברו.
חוק השכירות והשאילה

פרק השכירות

פרטיה של השכירות נקבעים בחוזה בין הצדדים, אך החוק מוסיף כי "פרטים של חוזה שכירות שלא נקבעו בהסכם בין הצדדים יהיו לפי הנוהג שהצדדים להסכם ראו אותו כמקובל עליהם בעסקאות קודמות שביניהם, ובאין נוהג כזה – לפי הנוהג שצדדים סבירים רואים אותו כחל בעסקאות מאותו סוג."
חובת תום הלב, המקובלת בדיני חוזים מוצגת בחוק זה במפורש: "חיוב הנובע מחוזה שכירות יש לקיימו בדרך מקובלת ובתום לב; והוא הדין לגבי השימוש בזכות הנובעת מן החוזה" (סעיף 4 לחוק). 
על המשכיר למסור את המושכר לשוכר כשהוא מתאים למוסכם בינו ובין השוכר. המשכיר חייב לתקן במושכר כל פגם הגורם הפרעה של ממש לשימוש הרגיל במושכר או לשימוש בו על פי המוסכם בינו ובין השוכר, זולת פגם שהשוכר אחראי לתיקונו. המשכיר חייב לאפשר לשוכר להשתמש במושכר במשך תקופת השכירות לפי המוסכם בין הצדדים ללא הפרעה מצדו או מטעמו.
על השוכר להשתמש במושכר לפי המוסכם עם המשכיר. השוכר חייב לאפשר למשכיר, בכל עת סבירה, לבדוק את המושכר ולבצע בו תיקונים, ובלבד שהמשכיר יודיע לו על כך זמן סביר מראש וימעיט ככל האפשר בהפרעה לשוכר. השוכר אינו רשאי להעביר לאחר את הזכות להחזיק ולהשתמש במושכר וכן את חיוביו האחרים על פי חוזה השכירות או להשכיר את המושכר בשכירות משנה, אלא בהסכמת המשכיר.
בתיקון לחוק נוספה התייחסות לשינויים במושכר: השוכר אינו רשאי לבצע שינויים במושכר, אלא אם כן קיבל את הסכמת המשכיר לשינויים. אם השוכר ביצע שינויים במושכר בהסכמת המשכיר, זכאי השוכר, בעת השבת המושכר, לבחור בין השבת המושכר כפי שהוא לאחר ביצוע השינויים ובין החזרת המושכר לקדמותו והשבתו כפי שהיה טרם ביצוע השינויים; בחר השוכר להשיב את המושכר כפי שהוא לאחר ביצוע השינויים, אין הוא זכאי לתמורה בשל השינויים שביצע.
עם סיום תקופת השכירות על השוכר להשיב למשכיר את המושכר, כשהוא פנוי מכל אדם או נכס, למעט נכס של המשכיר המשמש את המושכר.

פרק השאילה

פרק השאילה מתבסס על פרק השכירות, ומפרט את סעיפי פרק השכירות שיחולו, בשינויים המחויבים, גם על שאילה. בין השאר, חובת תום הלב חלה גם על הסכם שאילה, ופרטים של חוזה השאילה שלא נקבעו בהסכם בין הצדדים יהיו לפי הנוהג שהצדדים להסכם ראו אותו כמקובל עליהם, ובאין נוהג כזה – לפי הנוהג שצדדים סבירים רואים אותו כחל בעסקאות מאותו סוג. הכללים החלים על שינויים במושכר חלים גם על שינויים במושאל.
אי-התאמת המושאל לשואל לא תשמש עילה לפיצויים, אלא אם ידע עליה המשאיל בעת כריתת החוזה והשואל לא ידע עליה. המשאיל רשאי לבטל את חוזה השאילה כל עוד לא מסר את המושאל לשואל, והוא רשאי לסיים את השאילה בתוך תקופתה אם מת השואל או אם המושאל דרוש למשאיל לצורך עצמו, והכל בהודעה לשואל זמן סביר מראש. השואל אינו רשאי להעביר לאחר את הזכות להחזיק ולהשתמש במושאל או להשאילו בהשאלת משנה, אלא בהסכמת המשאיל.
חסידות בישטינא

חסידות בישטינא היא חצר חסידית, ענף מגזע נדבורנא ופרמישלן. האדמו"ר הראשון ששימש בעיר זו, הוא האדמו"ר רבי מרדכי מנדבורנא בישטינא. אחריו שימש בה נכדו האדמו"ר רבי איתמר לייפער.

תולדות החסידות

חסידות נדבורנא מקורה מרבי מאיר הגדול מפרמישלאן תלמידו של הבעל שם טוב. בן נינו של רבי מאיר היה רבי מרדכי מנדבורנא. רבי מרדכי עבר באמצע חייו לבישטינא שבחבל מרמרוש, שם המשיך לנהל את חצרו.

רבי איתמר מבישטינא

לאחר פטירת רבי מרדכי מנדבורנה בט"ו בתשרי תרנ"ה מילא את מקומו בבישטינא נכדו רבי איתמר לייפער, בן לבנו רבי ישכר בער מסאטמר. רבי איתמר נחשב לתלמיד חכם וגאון. היה חתנו של הרב ישראל חיים פרידמן רבה של ראחוב ובעל החיבור ההלכתי ליקוטי מהרי"ח. פתח בעיר בישטינא ישיבה לבחורים ושימש שם כמורה הוראה לכל עיירות הסביבה. בימי חייו כתב רבי איתמר חידושי תורה ותשובות רבות בהלכה, אשר רובם אבדו בשואה. נהרג על ידי הנאצים בח' בסיוון תש"ד. חתנו היה הרב ישכר בער לייפר מזאלינא (נכדו של רבי יוסף מנירדהז-דברצין).

רבי מרדכי לייפר מבישטינא

בנו רבי מרדכי לייפר נישא לפני מלחמת העולם השנייה, והיה לעזר לאביו בהנהגת העיר. רבי מרדכי ניצל מהמלחמה ועבר לגור בברוקלין שבניו יורק. רוב ימיו סירב לנהוג כאדמו"ר על אף שהיה עני ועל אף בקשותיו של האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלזא שימשיך את הנהגת אבותיו באדמורו"ת והבטחותיו שיהיו לו חסידים, וכן פרנסה מכך. רבי מרדכי חי בפשטות ועסק בתורה. בסוף ימיו, כשהוקשתה עליו היציאה מהבית, נעתר לבקשת מעריציו ופתח בביתו בית המדרש. נפטר בכ"ה בטבת תשנ"ב, ועל פי בקשתו הועלתה מיטתו לקבורה בארץ ישראל בבית הקברות העתיק שבעיר טבריה, בקרבה לחלקת תלמידי הבעל שם טוב.
אידה רובינשטיין

קורות חיים

רובינשטיין נולדה בחרקוב (ייתכן שנולדה בסנקט פטרבורג) למשפחה יהודית עשירה, והיא הפכה יתומה בגיל מוקדם. במונחים של בלט רוסי, היא קיבלה מעט מאוד הדרכה בצעירותה. כתלמידה של מיכאיל פוקין, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בשנת 1908, בחלק מהמחזה "שלומית" (בצרפתית: Salomé) של אוסקר ויילד. 
סרגיי דיאגילב צרף את רובינשטיין ללהקת המחול הצרפתית בלט רוס, במסגרתה רקדה את התפקיד הראשי ב-"Cléopâtre" שהוצג בפריז בשנת 1909, וב-"שחרזאדה" שהוצג שנה לאחר מכן. את הכוריאוגרפיה לשניהם עשה פוקין, והם עוצבו על ידי ליאון באקסט. רובינשטיין עזבה את בלט רוס בשנת 1911.
ציירים רבים נהגו לצייר אותה, ודיוקן שלה מאת ולנטין סרוב משנת 1910 נחשב למייצג בולט של סגנונו האומנותי. אמן האר-דקו דמטרה שיפארוס (Demetre Chiparus) הכין פסל בדמותה, והוא צוירה גם על ידי אנטוניו דה לה גנדרה (Antonio de La Gandara) הצרפתי. 
רובינשטיין הייתה ביסקסואלית, ובשנת 1911 החלה רומן בן שלוש שנים עם הציירת רומיין ברוקס אשר ציירה דיוקנאות רבים שלה, ואף השתמשה בה כמודל עירום לציורה את ונוס. 
אחרי שעזבה את בלט רוס, הקימה רובינשטיין  להקת ריקוד עצמאית, והשיקה כמה הפקות גדולות משל עצמה. בשנת 1911 הופיעה ביצירה המוזיקלית "Le martyre de Saint Sébastien" מאת קלוד דביסי. הצוות האומנותי כלל את מיכאיל פוקין (כריאוגרפיה), באקסט (עיצוב), גבריאלה ד'אנונציו (כתיבה), ופַּרְטִיטוּרָה מאת דביסי עצמו. הפקה זו הייתה גם ניצחון למורדרניזם המסוגנן שבה, וגם שערורייה: הארכיבישוף של פריז פנה לנוצרים הקתוליים בקריאה שלא להגיע להפקה, שכן סבסטיאן הקדוש מגולם בה על ידי אישה יהודייה. ב-1928 כתב מוריס ראוול את יצירתו בולרו לבלט שהעלתה רובינשטיין בכוריאוגרפיה של ברוניסלבה ניז'ינסקה. רובינשטיין סגרה את להקתה ב-1935, וקיימה את הופעתה האחרונה ב-1939.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטה דרך אלג'יריה ומרוקו לבריטניה, שם עסקה בעזרה לחיילים פצועים של צרפת החופשית. הלורד מוין, שהיה מאהבה, תמך בה כלכלית והשכיר עבורה חדר במלון ריץ היוקרתי בלונדון.
אחרי המלחמה חזרה לצרפת שם נפטרה ב-1960.