הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים

חיל הים המצרי

חיל הים המצרי, שפעל ביוזמה התקפית מול ישראל בכל המלחמות, התחמש מתחילת שנות ה-60 בכלי שיט מתוצרת סובייטית. בתחילת שנות ה-70 כבר נשענו ציי מצרים וסוריה באופן מלא על ציוד ודוקטרינה סובייטית, אם כי בצי המצרי עדיין נותרו כלים מתוצרת מערבית, בעיקר בריטית. לאחר הקרע בין ברית המועצות לאינדונזיה ב-1965 הפכה מצרים ללקוח הזר הגדול ביותר של טכנולוגיה סובייטית. הסובייטים ראו חשיבות רבה במיקומה הגאופוליטי של מצרים, ששלטה על נתיב סחר עולמי מרכזי – תעלת סואץ. בנוסף, חוף הים הצפוני של מצרים איפשר שליטה על נתיבי הים לישראל, וכך איפשר הסגר ימי. לאחר תבוסתה של מצרים במלחמת ששת הימים נסגרה תעלת סואץ לתנועת אוניות ופחתה חשיבותה לברית המועצות. עם זאת, ברית המועצות עדיין ראתה במצרים בעל ברית חשוב לשליטה על נתיבי הים בים התיכון.
בחיל הים המצרי שירתו כ-14,000 חיילים. עיקרו של צי אוניות השטח המצריות היה חמש משחתות. ארבע מהן היו מתוצרת ברית המועצות, והיוו את אמצעי הלחימה המאיים העיקרי בידי חיל הים המצרי - משחתות מסדרת "סקורי". בנוסף, שירתה בצי המצרי משחתת אחת מתוצרת בריטניה, מסדרת Z. המשחתות מתוצרת ברית המועצות יוצרו בסוף שנות ה-50, והמשחתת הבריטית הושקה בשנת 1944. בנוסף למשחתות היו בצי המצרי ארבע פריגטות וקורבטות, כולן מתוצרת בריטניה מתקופת מלחמת העולם השנייה.
כוח התקיפה העיקרי של הצי המצרי היה מורכב מ-19 ספינות טילים מתוצרת ברית המועצות, מסדרות "קומאר" ו"אוסה". בנוסף להן היו בצי המצרי 38 ספינות טורפדו, שש ספינות מהירות נגד צוללות, שולות מוקשים, נחתות, ומספר סירות משמר. בעת המלחמה הלאימו מפקדי הצי המצרי מספר רב של כלי שיט אזרחיים קטנים, בשל החוסר בכלי שיט בגזרת ים סוף. לצי המצרי הייתה יכולת להניח מוקשים ימיים מסוגים מתקדמים מתוצרת מברית המועצות. בנוסף לכלי השיט העל-מימיים, היו למצרים 12 צוללות בינוניות מונעות בדיזל מתוצרת ברית המועצות. צוללות אלו יוצרו בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. בנוסף לכלי השיט הפעיל החיל סוללות קרקעיות של ארטילריה וטילים נגד ספינות.
סגירתה של תעלת סואץ למעבר אוניות לאחר מלחמת ששת הימים ניתקה בין שתי גזרות הפעולה של חיל הים המצרי: הים התיכון, שם היו הבסיסים העיקריים של הצי המצרי – אלכסנדריה ופורט סעיד, ומפרץ סואץ. מצב זה אילץ את המצרים להעביר כלי שיט קטנים למפרץ סואץ בדרך היבשה. כלי שיט גדולים ניתן היה להעביר רק בשיט סביב יבשת אפריקה. בשל כך היו הכוחות הימיים המצריים בבסיס סואץ מצומצמים, וכללו את כלי השיט שהיו בו לפני מלחמת ששת הימים: שתי צוללות, שתי משחתות, פריגטה, ארבע ספינות קומאר ושבע טרפדות.
הצי המצרי הפעיל חוליות קומנדו ימי במידה רבה של הצלחה במלחמת ההתשה. למרות כלי השיט החדישים יחסית, מצאו מבקרים מברית המועצות שיש מקום רב לשיפור במצבו הטכני של הציוד ושל כלי הנשק. כן סיפרו שרמת האימונים של אנשי חיל הים המצרי הייתה בדרך כלל נמוכה, בהשוואה לצי הסובייטי. וכך גם רוח הלחימה של הצוותים. ב-1973 הוחל בנקיטת צעדים כדי לשפר את המוכנות הקרבית של הצי. לדעת אותם יועצים, הניסיון הקרבי של הצי המצרי היה מצומצם, וגם ההצלחות בהטבעת "אח"י אילת" וספינת הדיג "אורית" לא דרשו יכולת קרבית גבוהה. "אורית", שהותקפה כנראה בטעות, הייתה חסרת הגנה. ואילו הטילים שנורו לטיבוע המשחתת אילת נורו באמצע היום ממצב סטטי מקרבת נמל פורט סעיד, ללא צורך בתמרון ימי או במהלכים קרביים.

סוריה

הכוח הימי הסורי ערב המלחמה היה עדיין בשלבי הקמה והתעצמות. הצי הסורי היה קטן יחסית, והתמקד בעיקר בהגנת החוף ובאבטחת התעבורה הימית. הצי הסורי כלל שתי מקשות מדגם T-43 מתוצרת ברית המועצות, שמונה או תשע ספינות טילים מסדרות "קומאר" ו"אוסה", 14 ספינות טורפדו, שלוש ספינות למלחמה בצוללות, ועוד מספר ספינות קטנות. בנוסף הפעיל חיל הים הסורי סוללות קרקעיות של תותחים מבוקרי מכ"ם להגנת החוף.
בסיסי הצי הסורי היו מינת אל-ביידה בצפון החוף הסורי, בסיס התחזוקה והמפקדה של הצי הסורי, הנמל העיקרי בלטקיה, שבו רוכזו ספינות הטילים והמקשות, נמל טרטוס, שהיה הבסיס הקדמי של הצי הסורי, ומעגן בניאס, בין לטקיה וטרטוס, שהיה מסוף של קו הדלק מכירכוכ, בעיראק, ומאגר דלק.

מדינות אחרות

לרוב מדינות ערב האחרות היה צי ימי קטן. לירדן לא היה כוח ימי כלל. משמר החופים הירדני הוקם רק ב-1974. לסעודיה היו מספר ספינות קטנות: שלוש ספינות טורפדו, שלוש ספינות סיור ושמונה רחפות קטנות. כל הספינות הללו היו ממוקמות בנמלים הסעודיים במפרץ הפרסי. חיל הים העיראקי היה קטן בהיקפו. גם הצי האלג'ירי היה קטן בהיקפו ומרוחק מאוד מזירת הלחימה.
תמיכה לצי המצרי הייתה עשויה לבוא מהצי הלובי. צי זה כלל פריגטה מהירה, קורבטה, שלוש ספינות טילים, 11 ספינות סיור גדולות ושתי ספינות עזר. גודלו של הצי הלובי איפשר סיוע לצי המצרי, במיוחד בהטלת הסגר ימי על נתיבי השיט לישראל. אולם בפועל לא נטלו הלובים כל חלק במערכה הימית.
חיל הים הפלסטיני השתתף בחזית המצרית במלחמת יום הכיפורים. לפלסטינים היה בסיס ימי בראס הלאל שעל החוף המזרחי של לוב. חלק מהכוחות הימיים הפלסטינים הועברו לחזית המצרית, כדי להשתתף יחד עם חיל הים המצרי, בלחימה בפורט סעיד ובסואץ. האנשים בסואץ הפכו לנצורים יחד עם כוחות הארמייה השלישית המצרית.
בזירה הסורית השתתף חיל הים הפלסטיני בהגנת החוף הסורי בגזרות לטקיה, טרטוס ואחרות.
ברית המועצות החזיקה כוח ימי רב בים התיכון. ומשימתו העיקרית הייתה כנגד הצי השישי של ארצות הברית. אניות אלה שייטו במרחבי הים וסייעו באופן פעיל למצרים וסוריה. לפני המלחמה העבירו כוחות ממרוקו לסוריה ובעת המלחמה אבטחו את אניות האספקה שנשלחו למצרים וסוריה כחלק מהרכבת האווירית והימית הסובייטית במלחמת יום הכיפורים. הכוח הסובייטי נקרא הצי החמישי והיה חלק מצי הים השחור, ובתקופה זאת צורפו אליו כלי שיט מהצי הצפוני ומהצי הבלטי. מפקדו היה אדמירל יבגני וולוביב באנית הדגל הסיירת "מוסקבה".
מספר כלי השיט הסובייטים ערב המלחמה היה כפול מהרגיל, משום שהצוללות שבאותה עת סיימו תקופת שירות והיו אמורות להתחלף קיבלו הוראה להשאר שבועיים נוספים. באזור מזרח הים התיכון שהו 3 סיירות, 7 משחתות טילים, 9 פריגטות, שתי אניות נחיתה 2 מקשות ו-16 צוללות, 4 מתוכן בהנעה גרעינית.

ההיערכות למלחמה

הצי המצרי החל להגביר מוכנותו לעימות כבר באוגוסט 1973. שתי משחתות נשלחו מבסיס סואץ לעדן, בתימן, כדי שיסייעו בהטלת הסגר ימי על ישראל על ידי חסימת מצרי באב אל מנדב, בין תימן לקרן אפריקה. ב-1 באוקטובר 1973 ניתנו לצי הפקודות הסופיות לקראת יציאה למלחמה, והוחל בהיערכות בהתאם. צוללות התפרסו בעמדות וסיורים במבואות הנמלים החלו לפעול. משחתת וצוללת הגיעו לנמל בנגזי בלוב כדי לעקוב ממנו אחר התנועה הימית לישראל.
המודיעין הימי הישראלי הכין רשימת סימנים מעידים כהתרעה למלחמה. מחלקת המודיעין בחיל הים קיבלה ידיעות מאמ"ן. לפי הידיעות העריכו אנשי המודיעין הימי שקיים סיכוי ממשי למלחמה. ראש מחלקת המודיעין, רמי לונץ, ניסה לשכנע את ראש אמ"ן, אליהו זעירא, על המלחמה בפתח אך ללא הצלחה. ב-4 באוקטובר, יומים לפני פרוץ המלחמה, נערך לשייטת ספינות הטילים כולה אימון הגנת החוף בסיוע מטוסים. מפקד חיל הים, בנימין תלם, נפגש באותו יום עם הרמטכ"ל והביע את הערכתו של לונץ. תשובתו של דוד אלעזר הייתה "אתה אחראי על הגזרה הימית תעשה מה שאתה מבין." למחרת, ב-5 באוקטובר בצהריים נתקבלה ההתרעה מהמטה הכללי. חופשות בוטלו, והספינות החלו בהשלמת טילים. בבוקר יום הכיפורים הוחל בפריסת יחידות חיל הים: שני סטי"לים נשלחו להתרעה נגד מטוסים מול דרום המדינה, ושני סטי"לים נשלחו צפונה, לאזור ראש הנקרה.
ב-6 באוקטובר בשעה 14:00 פרצה המלחמה בגזרת התעלה. עד שעות הערב יצאו גם שאר הספינות לים. 4 ספינות יצאו לתגבר את הכוח הימי בגזרת סיני, שתי ספינות בחימוש נגד צוללות נפרסו בסיור להגנת חיפה, ושלוש ספינות יצאו עם מפקד השייטת, אספו בדרכן את שתי הספינות שכבר סיירו באזור ראש הנקרה ויחד הפליגו צפונה, במטרה לתקוף את הנמל הסורי בלטקיה.

קרבות ימיים בגזרה הסורית

קרב לטקיה - בלילה הראשון של המלחמה (בין 6 ל-7 באוקטובר) התחולל קרב לטקיה, קרב טילי ים-ים הראשון בהיסטוריה. היה זה אחד הקרבות החשובים בזירה הימית במלחמה, ובו נחל חיל הים הצלחה מלאה בהפעלת לוחמה אלקטרונית כנגד טילי הסטיקס של הצי סורי. הקרב הסתיים בניצחון מוחלט של חיל הים הישראלי: שתי ספינות טילים מדגם קומאר, ספינת טילים דגם אוסה, מקשת וטרפדת - סה"כ חמש ספינות סוריות הוטבעו, בלא פגיעה לחיל הים הישראלי.
קרב לטקיה השני - לאחר שהסורים החלו לירות טילי קרקע-קרקע לעבר ישראל, הוטל על חיל הים לפגוע במטרות תשתית. בליל 10/11 באוקטובר הותקפו הנמל ומסופי הדלק בנמל לטקיה. במקביל הובערו מכלי הדלק במסוף (טרמינל) הדלק לייצוא באזור נמל עיירת החוף בניאס באש תותח אוטו מלרה 76 מ"מ. כלי שיט סוריים ירו טילים וסוללות תותחי החוף פתחו באש לעבר הכוח הישראלי שלא נפגע. האונייה היפנית Yamashiro Maru שנמצאה בקרבת הנמל ספגה נזקים כנראה מהאש הסורית ופינתה את עצמה לטורקיה.
קרב טרטוס - נודע כי הכוחות הסוריים רואים בתקיפות הישראליות הכנה לנחיתה. חטיבת שריון סורית הוחזקה באזור החוף. מיד עם חזרת הכוח מקרב לטקיה השני יצאו שש ספינות סער, בפיקוד מפקד השייטת מיכאל ברקאי, לכיוון נמל טרטוס, במגמה להדליק את מכלי הדלק בקרבתו. בליל 11/12 באוקטובר התפתח קרב שבו ספינות טילים סוריות, שהסתתרו מאחורי אוניות סוחר אזרחיות שעגנו מחוץ לנמל, ירו טילי סטיקס שלא פגעו. אחת מספינות הטילים הסוריות שמיהרה לברוח עלתה על שובר הגלים וניזוקה. מהירי הישראלי נפגעה אוניית הסוחר הרוסית איליה מצ'ניקוב שהייתה טעונה בחומרים לבניית תחנת כוח. האונייה נפגעה, נמשכה לחוף ושקעה, לא היו נפגעים בנפש. האירוע יצר כעס על ישראל בברית המועצות ואפשרות לתגובה חריפה. מפקד חיל הים בנימין תלם נקרא לבירור לשר הביטחון משה דיין אך כשהגיע כבר היה דיין מרוצה מהישגי חיל הים וביקשו להמשיך כך. בעוד הסובייטים שוקלים את תגובתם מאוחר יותר התקבל בפיקוד הרוסי דיווח שמקשת רוסית בקרבת לטקיה הפילה מטוס פנטום ישראלי. בנתוני חיל האוויר הישראלי לא נרשם אירוע כזה אך הוא התקבל כתגובה רוסית הולמת.
הפגזת גשר אל-אברש בחוף הסורי - כוח של שני סטי"לים, אח"י חנית ואח"י געש, בפיקוד סא"ל אלי רהב יצא, בליל 19/20 באוקטובר 1973, להפגיז גשר בדרך החוף מדרום לנמל טרטוס, על מנת להטריד ולשבש תנועות אויב. בדרכו ליעד הופגז הכוח על ידי תותחי חוף 130 מ"מ, הוא יצא מהטווח והמשיך וביצע את ההפגזה.
קרב בניאס השני - לקראת תום המלחמה הוחלט לפגוע שוב במסוף הדלק בבניאס שהסורים הצליחו לכבות את הדליקה בו. בליל 23/24 באוקטובר נכנס כוח של ארבע ספינות סער לאזור מרכז החוף הסורי. ספינת טילים אוסה שיצאה מטרטוס וספינת טילים קומאר שיצאה מלטקיה ירו טילים על הכוח הישראלי משני כיוונים בו זמנית. הטילים עברו קרוב מאוד אך לא פגעו.
מנקודת המבט הסורית היו התקפות אלה בכוח רב והסתייעו במטוסים ובמסוקים. לדעתם נמנעה החרבת הנמלים ומסופי הדלק פרט לבניאס. הצי הסורי הגן בגבורה על החוף וספג אבדות.

סיכום קרבות טילים בגזרת הים התיכון

למרות ההישגים הטקטיים, לא תורגמו הניצחונות בקרבות הימיים להישגים אסטרטגיים. זאת, בשל התמיכה הסובייטית במצרים ובסוריה. במהלך המלחמה הועברו מברית המועצות 65 אלף טונות של ציוד לחימה, 50 אלף טון מתוכם באמצעות תעבורה ימית. ישראל לא הכריזה מצור ימי על מצרים או סוריה, ולמעשה בכל משך המלחמה לא פעל חיל הים כנגד אוניות סוחר, ואף לא חסם את נמלי סוריה ומצרים לכניסת אוניות נושאות אמצעי לחימה, על מנת להימנע מעימות עם הסובייטים.

גזרת חוף סיני והתעלה

במקביל לקרבות הטילים בים הפתוח, התנהלה פעילות ענפה גם במימי החופים של סיני. במרכז הגזרה פעל בסיס דפנה לגילוי וקישור. מול פורט סעיד הופעלה תחנת מכ"ם ימי כחלק ממעוז בודפשט. מטרת הפעילות הייתה למנוע חדירות לחוף סיני. מטרה נוספת הייתה איסוף טייסים שצנחו לים לאחר שמטוסיהם נפגעו. בפעילות לקחו חלק ספינות דבור, נחתות, ספינות יתוש. נחתת שימשה בסיס להעברת כוח שייטת 13 לצורך מבצע ליידי. הפעילות נוהלה על ידי בסיס אשדוד. חוליית המכ"ם במעוז בודפשט שולבה על ידי מוטי אשכנזי בהגנת המעוז ואף מינה את קצין חיל הים סג"ם גבי שילה לסגן מפקד המעוז.
בלילה השני ללחימה עלתה ספינת טילים אח"י חנית (סער 3) על שרטון בחוף שבין בסיס דפנה ומעוז בודפשט. הפעילות לחילוץ הספינה נמשכה יומיים וכללה הפעלת נחתת וגוררת.
נעשו מספר ניסיונות לחפש טייסים שנראו צונחים לים לאחר שמטוסיהם הופלו. ניסיונות אלה לא עלו יפה והצונחים אבדו.
בליל 15–16 באוקטובר ניסה כוח מצרי לתקוף את מעוז בודפשט עם כלי רכב אמפיביים. המעוז הדף את ההתקפה ונהרגו עשרות מהפושטים. כלי הרכב האמפיביים שקעו. על מנת למנוע פשיטות נוספות מהים, יצא כוח ספינות סער ב-17 באוקטובר, למשימת הפגזת החוף באזור פורט פואד. הספינות שהגיעו באור יום מלא, התקבלו באש מדויקת מסוללות תותחי החוף ונאלצו לסגת מבלי שפתחו באש. באותו לילה במבצע ליידי פגעו צוללים משייטת 13 בשתי הנחתות בנמל פורט סעיד.
בגזרת התעלה הופעלה יחידת הנצלה ימית לאיתור ומשיית חלקי גשר ששקעו. צוללים מיחידה 707 משו גופות מטנקים ששקעו לקרקעית התעלה.
ב-21 באוקטובר החלו הכנות לביצוע פשיטה מהים על השרטון המזרחי של פורט פואד. לוחמי שייטת 13 רוכזו בחוף רומני ונחתת הביאה סירות גומי מבסיס אשדוד. הגיעה הוראת דחיה והכוח נשאר בהמתנה עד שביום 23 באוקטובר בוטלה המשימה.
לאחר הקרבות הקים בסיס אשדוד נמל קדמי בפנארה שבאגם המר, שנועד למנוע העברת אספקה לארמייה השלישית הנצורה והמשך פיקוח על האוניות הזרות באגם.

אבטחת השיט בגזרת הים התיכון

מצרים וסוריה הכריזו על מצור ימי על ישראל והמצרים ניסו גם לכפות אותו בפועל. בניגוד לחזוי למלחמות בישראל התארכה מלחמת יום הכיפורים ונוצר צורך חיוני בדלק ובאמצעי לחימה שונים. אוניות טענו מטוסי קרב ורכב קרבי משוריין בנמלים באירופה ובאמריקה. טעינת האוניות נעשתה בפיקוח ביטחוני בנמלי היציאה. היו מקרים שצוותים לא ישראליים לא הסכימו להיכנס לאזור הלחימה. מהאוניה כמיקל אנטרפרייז של חברת גדות ים ירד כל הצוות הזר בנמל נאפולי. המכלית נשאה מטען חיוני של דלק סילוני ושמני סיכה מהקריביים לישראל. מעט אנשי הצוות הישראלי השיטו את האוניה לחיפה.
ב-6 באוקטובר אחרי הצהרים המצרים הודיעו רשמית לכל הדיפלומטים שהים התיכון וים סוף נחשבים לאזור מלחמה. על מנת לממש את ההכרזה על חסימת חופי ישראל, נערך הצי המצרי לחסימת נתיבי השיט על ידי פריסת צוללות בחופי ישראל ובמרכז הים התיכון והצבת משחתת "סקורי" בנמל בלוב כדי לשלוט על מרכז הים התיכון. עוד באותו הלילה עצרו הסורים את אוניית הנוסעים היוונית "רומנטיקה", שהסיעה 200 צליינים אמריקאים, והובילו אותה לנמל טרטוס.
לאחר ניצחונות חיל הים בקרב לטקיה ובקרב דמיאט, הסתגרו ציי סוריה ומצרים בנמליהם, ולא הפעילו כלי שיט כדי לחסום את נתיבי הים באזורים הסמוכים לישראל. הצוללות המצריות שנשלחו אל חופי ישראל נקראו לחזור, ואלה שהוצבו בלב ים לא היו יעילות, ולא הצליחו לאתר את תנועת האוניות לישראל. המשחתת שהוצבה במרכז הים התיכון התגלתה ב-22 באוקטובר 1973 בטווח של כ-60 מייל. ספינות סער נערכו לתקיפה, אך הדיונים על הפסקת האש הגיעו לשלב מתקדם ומפקדת חיל הים הורתה לכוח הישראלי לנתק מגע. המשחתת המצרית חזרה ללוב ולא נוצר עימות בינה לבין הכוח הישראלי.
גם כאשר נכנסה הפסקת האש לתוקפה נותר האיום על התעבורה לישראל וממנה. האזור שעליו איימו המצרים מבסיסם בלוב היה אזור מלטה, המרוחק כאלף מיל ימי (כ-1,800 ק"מ) מישראל. שיקולי תצרוכת דלק ותנאי הים הקשים חייבו לפרוש את ספינות סער 4 בקטע שבין מלטה לכרתים, וספינות "סער 2" ו"סער 3" פעלו באזור שבין כרתים לחופי ישראל. 
אח"י חיפה (סער 2) השתתפה במשימה של אבטחת שיט לישראל באזור הים האגאי. ממערב לסקרפנטו עלתה על סלע מחט בעומק רדוד שלא מופיע במכ"ם אך מסומן היטב במפה. מדחפי הספינה ניזוקו והחלה חדירת מים, שנבלמה בפעולת בקרת נזקים של הצוות. הספינה נגררה לנמל חיפה על ידי אונית סוחר מגויסת "חנה" בפיקודו של ישראל לשם, הוספנה והוחזרה לכשירות בתוך ימים אחדים.
אוניית האימונים של חיל הים אח"י נגה הוסבה לאוניית אספקה ושייטה באזור, שם תדלקה את ספינות הטילים, וכך איפשרה להאריך את זמן הסיור שלהן. מערבית ממלטה לא נעשתה פעילות לאבטחת שיט על ידי ישראל. בסיכומו של דבר הייתה משימת אבטחת השיט בים התיכון, שהצורך בה עלה רק במהלך המלחמה, מוצלחת: לא הייתה הפרעה לתנועת האוניות לישראל. במהלך המלחמה היו כ-100 הפלגות; ארצות הברית הזרימה לישראל בדרך הים כ-95% מאמצעי הלחימה וכ-5% בדרך האוויר במבצע ניקל גראס.

חבלה בתקשורת סוריה מצרים

ביזמת המודיעין הימי נעשתה פעילות חבלה בקווים בהם תקשרו הפיקוד העליון של מצרים וסוריה. ב-17 באוקטובר 1973 אתרו צוללים מיחידה 707 בפיקוד יהודה גושן שני מתקני תקשורת בים מול ביירות ופגעו בהם. התקשורת בין מצרים וסוריה עברה להיות אלחוטית, לשביעות רצונם של בקרי מודיעין אותות באמ"ן.

מעורבות הסובייטים

עם הידיעה על המלחמה העומדת לפרוץ יצאה אוניית הביון 'קרים' מפורט סעיד, תפסה עמדה והעבירה מידע על תנועות חיל האוויר וחיל הים הישראליים. הרכבת האווירית שהופעלה במהלך המלחמה למצרים וסוריה העבירה במשך חודש ימים 15,000 טון ציוד. עוד 200,000 טון ציוד הועבר בדרך הים וכלל טנקים מיוגוסלביה ומבולגריה. החל מ-12 באוקטובר התמקמו צוללות סובייטיות לאורך נתיבי השיט בכוננות לתקיפת כלי שיט הנעים לישראל. צוללת סובייטית בפיקוד ליאוניד טיקוצ'ינסקי, הועמדה בכוננות לשגר טילים גרעיניים על ישראל. לקראת סוף המלחמה ב-25 באוקטובר, כשישראל המשיכה בפעולות איבה, גרמו האיומים הסובייטים להכרזת כוננות גרעינית בצי ארצות הברית.

במפרץ סואץ וים סוף

זירת מפרץ סואץ וים סוף במלחמת יום הכיפורים הייתה נפרדת ועמוסת מכשולים. נמצאו בה נכסים אסטרטגיים חשובים למדינת ישראל: נתיב השיט לאילת ובארות נפט. זירת הלחימה, שהשתרעה לאורך חזית של 350 ק"מ במרחק של 50–30 ק"מ מחוף מצרים, הייתה מותקפת על ידי המצרים לכל אורכה. חיל הים הישראלי החזיק בזירה זו כוח שהיה נחוּת כמותית וטכנולוגית אולי מכל גזרה אחרת במלחמה. ביום השני למלחמה (7 באוקטובר 1973), דיווח שר הביטחון משה דיין לממשלה, שהוא המליץ למטכ"ל לפנות את מפרץ סואץ, כולל עיר הנפט אבו רודס, ולהתמקד בהגנת שארם א-שייח'. עיר הנפט פונתה והשאיבה הופסקה.
חיל הים הישראלי החזיק בזירה זו 7 נחתות מסוגים שונים ואוניית אספקה "אח"י בת-ים", שחימושה ומהירותה נמוכים. כוח הלחימה כלל 5 ספינות "דבור" שמספרן גדל (באמצעות תובלה יבשתית לאילת ומשם בשיט לשארם א-שייח') מ-4 ספינות שמישות בתחילת המלחמה ל-10 החל מהיום השמיני למלחמה. כל הספינות היו כלי מגננה ותובלה - אף לא ספינה אחת שייעודה התקפי. לפני המלחמה היה בכוונת חיל הים להעביר לזירה שתי ספינות טילים מדגם "סער 4", שיציאתן להפלגה באמצעות הקפת יבשת אפריקה נקבעה ל-15 באוקטובר, ולכן לא מומשה. הפעילות של חיל הים הישראלי בזירה כללה התגוננות מתקיפות אוויר וטילים ימיים, הכנות למבצע נחיתה, פגיעה בכלי שיט מצריים ומניעת פשיטות קומנדו. החל מהיום השלישי למלחמה נוספו – על פי דרישת המז"ר, אל"ם זאב אלמוג - 45 לוחמים משייטת 13 שהגיעו מבסיס עתלית. גם כוחות האוויר והיבשה במרחב שלמה ודרום סיני היו מעטים (2–4 מטוסי פנטום ו-1–2 גדודי שריון חק"ש).
כלי השיט המצריים הגדולים הועברו לדרום ים סוף, ובמפקדת חיל הים נעשו תכנונים לפגיעה בהם. חיל הים העריך שהגיע לרמת יכולת כזאת בסוף המלחמה לקראת הפסקת האש, אך התקיפה לא התבצעה.

הכנת זירת ים סוף למלחמה

על רקע מיעוט הכוח בזירת ים סוף (זי"ס) והאפשרות שתגבור בסטי"לים סער 4 לא יתממש, הגבירה מפקדת זי"ס את הפעילות הסיורית במפרץ סואץ: הוגדלה מכסת סיורי הדבורים משלושה ימים בחודש ל-10–15 ימים כל שבועיים וחודשו בו סיורי הנט"קים. פותחה ותורגלה תורת לחימה לדבורים המחייבת הסתערות עד טווח 0 מהאויב ופתיחה באש רק בסוף נתיב ההסתערות.
הוקמו בסיסים זעירים בראס כניסה, בא-טור - "בסיס דולפין", באבו רודס, ובמשטח ההפקה לנפט "פותחן" (F-1Oׁ) בלב ים. אוחסנו בהם דלק, מזון, ועֶרכוֹת טכניות לטיפול בכלי השיט, והוצבו בהם מכ"מים לכיסוי מרחב הגילוי במפרץ; הנחתת אח"י תרשיש, שיצאה מכשירות טכנית, הוצמדה לחוף ראס סודר כדי לשמש מזח לדבורים.
פותחה ותורגלה נחיתת נט"קים על ריפי אלמוגים כדי להתחמק מטילי ים-ים ועל מנת להכין נקודות נחיתה אלטרנטיביות למבצע אור ירוק. שיטה זו הוצגה לסגל המטכ"ל חודשיים לפני המלחמה.
במגמה להתרחק מהאי שדואן שבידי המצרים ולהימצא קרוב לחוף סיני תומרר מעבר "מילאן" במחזירי הד מכ"ם; כך נוצר נתיב חלופי בטוח יותר לכלי-השיט של חיל הים הישראלי ולמעבר מכליות הדלק מהמפרץ לאילת. במהלך המלחמה שיגרו המצרים כ-8 טילים לעבר מחזירי הד-מכ"ם אלה בחושבם שאלו כלי-שיט.

אירועי לחימה ימיים

ביממה הראשונה של המלחמה ספגו מפקדת הזירה וכלי השיט במעגן תקיפות מטוסים וטילים, ובהם קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים. יב"א 528, תחנת המכ"ם הראשית על הר צפרא, ספגה טיל KSR-2 קלט והושבתה. נגד תקיפות המטוסים פעלו גם תותחי ומקלעי הנחתות ומוצבי הנ"מ במחנה חיל הים בשארם א-שייח'. מטוס מצרי תוקף אחד הופל בירי מתותח אורליקון 20 מ"מ של אוניית העזר אח"י בת-ים ומוצבי הנ"מ שבמחנה. בתקיפת המטוסים נפגעה אנטנת עורק הזירוי הטרופוספרי, כך שנותק הקשר בין מפקדת זי"ס למפקדת חיל הים ושובש הקשר של מפקדת זי"ס עם הכוחות ובסיסי חיל הים במפרץ סואץ.
לאחר חצות התקבל מידע מודיעיני על שני סטי"לים מצריים מדגם "קומאר" המתכננים ירי טילים אל שלוש נחתות של חיל הים הישראלי, שסיירו לאורך חוף שארם א-שייח'. על פי הוראת רס"ן אברהם בן שושן, בהנחיית אל"ם אלמוג, ששודרה מחמ"ל זירת ים סוף, בהתאם לנוהל התגוננות שתורגל קודם לכן, נחתו הנחתות על הריפים הצמודים לחוף, והטילים חלפו מעל תורני הנחתות והתפוצצו על היבשה. אל"ם אלמוג כיוון זוג מטוסי פנטום בפיקוד אמיר נחומי שנמצא באוויר, אך לא הצליחו ליירט את ה"קומארים" התוקפים.
מאוחר בלילה התגלה כוח קומנדו מצרי מובל בסירות גומי בדרכו לשארם א-שייח', אך הוא נהדף והוברח על ידי שני דבורים בפיקוד רס"ן אברהם בן-שושן.
ב-6 אוקטובר אחר הצהריים, במקביל לתקיפות המצרים בשארם א-שייח', נחתו 570 חיילי קומנדו מצריים מ-45 מסוקי מיל M-8 לאורך חוף מפרץ סואץ במגמה ליצור ראש חוף ומאחז לקראת פלישת הארמייה השלישית מדרום התעלה, במגמה להתקדם לכיבוש שארם א-שייח'. כ-70 סד"גים מצריים נערכו לצאת ממעגן מרסא תלמאת כדי לתמוך ולתספק את ראש החוף הזה. 16 מסוקים מצריים הופלו על ידי מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי וסוללת טילי קרקע-אוויר מדגם הוק. החיילים המצרים שנחתו נותקו - כתוצאה מחדירת שני דבורים למעגן מרסא תלמאת, אשר פגעו בכוח החלוץ המצרי שנערך במעגן ואמור היה להוביל את הסד"גים המצריים לחציית המפרץ ונחיתה בחופי סיני - ונשבו או נהרגו על ידי לוחמי צנחנים, מרש"ל וצוותים טכניים של חיל הים הישראלי.

השמדת סמ"ר דה-קסטרו

בליל 8 באוקטובר נשלח רס"ן עמי איילון על ידי מפקדת זי"ס עם זוג הדבורים שבפיקודו, לאַתֵר ולהשמיד מטרה ימית ליד מעגן הדלק בראס סדאת שבצפון מפרץ סואץ. ההערכה הייתה שזהו סמ"ר "דה קסטרו" מצרי, שכבר הספיק קודם לכן להפגיז את ראס סודר. הדבורים "גירדו" את קו החוף המצרי, במטרה להתקרב אל הסמ"ר מעורפו, ובטרם הבחין בהם פתחו עליו באש מטווח קרוב והשמידוהו. לאחר טיבוע הסמ"ר פתחו תותחי חוף מצריים 130 מ"מ מבוקרי מכ"ם באש מדויקת. אחד הדבורים ספג רסיס בחרטומו ונפער בו פתח בגובה נמוך ונכנסו מי ים לתוך הספינה. היה קושי רב לבצע בקרת נזקים תוך ביצוע תמרוני התחמקות. הדבורים יצאו מטווח התותחים והגיעו לבסיס יחידה 838 בראס סודר שממזרח לאתר הקרב. שם נמצאה הנחתת אח"י תרשיש (פ-95) ששימשה למעגן. הדבור נקשר אליה ובקרת הנזקים מנעה את טביעתו.
הטבעת הסמ"ר דה קסטרו מנעה אפשרות של ביצוע פשיטה מצרית מהים כנגד סוללת טילי הוק של חיל האוויר המוצבת בראס סודר. הסוללה המשיכה לפעול במקום 5 ימים נוספים עד להסגתה לאבו רודס; אי לכך, כבר בראשית המלחמה נשלל מהארמייה המצרית השלישית הכיסוי האווירי שנזקקה לו כדי לנוע דרומה לאורך ציר החוף לכיבוש שארם א-שייח', והוענק חופש פעולה לחטיבת הצנחנים שנפרסה במקום להילחם ולהתקדם צפונה לעבר אזור התעלה בלא חשש מתקיפה אווירית מצרית.

פשיטות בחוף המצרי

בלילה שבין 9 ל-10 באוקטובר נערכה במפרץ סואץ פשיטה על ציר החוף מצפון לראס אבו דראג'. כוח שייטת 13 בפיקוד רס"ן גדי שפי וכוח מיחידה 707 בפיקוד סא"ל דב בר הובל על שלוש ספינות דבור שעליהן פיקד סא"ל שאול סלע. הלוחמים נחתו בשתי נקודות חוף הניחו מוקשים והמתינו במארב. אחרי ארבע שעות, כשלא עבר שום רכב מצרי, חסמו את הדרך בפיצוץ צוקים וחזרו.

פינוי ראס סודר

ב-7 באוקטובר בערב פונו האזרחים מאבו רודס, התעוררה בעיה של אספקת מים ודלק לדבורים במפרץ סואץ. בעקבות קרבות בקרבת הבסיס ב-7 באוקטובר בלילה פינה מפקד הבסיס יואל פלג את ארבע המוכ"מות ואת אנשי המנהלה. ב-9 באוקטובר התקבלה התרעה לתקיפת קומנדו מצרי שיובל בסירות ובמסוקים. פיקוד מרש"ל ומפקדת חיל הים הורו למפקדת זי"ס לפַנות את בסיס חיל הים בראס סודר ולהסיג את חיילי חיל הים לאבו רודס, זאת מחשש לפלישת כוח פשיטה שיבוא לסייע לארמייה השלישית. מתקנים מסוּוָגים בבסיס הושמדו קודם לפינוי. מפקד ראס סודר, סרן יואל פלג, ביקש אישור להטביע את גוף אח"י תרשיש במילוי מים ופיצוץ אך לא קיבל לכך אישור. אנשי ראס סודר התפנו לאבו רודס וב-11 באוקטובר עברו באישור המצפ"י למפרץ שלמה. ב-22 באוקטובר חזרו כוחות חיל הים לבסיס, דבורים בים ואנשי יחידה 707.

נסיון לחילוץ מגיני מוצב המזח

במוצב המזח נמצאו כ-40 חיילים - כולל הרוגים ופצועים - מכותרים מתחילת המלחמה, על ידי כוחות הארמייה השלישית. במטכ"ל הוחלט, ב-11 באוקטובר, לנסות לחלץ את המגנים הנצורים מן המוצב. באמצעות סירות גומי ודבורים. דרך זו נראתה היחידה בעלת סיכויי הצלחה לחילוצם. הכוונה הראשונית הייתה לביצוע על ידי שייטת 13 בפיקוד גדי שפי אך אלה הועסקו במבצעי מגבית והמשימה הועברה ללוחמי 707. פיקוד הדרום הודיע כי חפ"ק הפיקוד הוא זה שינהל את כוח החילוץ מ"מסרק" - החל מרגע שהכוח יחלוף צפונה את ראס דהייסה שמצפון לראס סודר.
התוכנית - 18 הלוחמים יגיעו בסירות גומי בהכוונת ה"דבורים" לנקודת טבילה – כ-800 מטר מהמוצב המכותר - ולמזח הם יגיעו בשחייה. 5 לוחמים יטפסו על המזח וידווחו על מהלכי האויב. חפ"ק עורפי יתקשר עם חיילי "מסרק" וישכנע אותם לצאת ולחבור ללוחמי חיל-הים שבאו לחלצם. הלוחמים יפַנו את חיילי המוצב אל סירות הגומי, שלפי קריאה יתקרבו עד למזח עצמו ויקבלו את אנשי המוצב.
ב-11 באוקטובר 1973 נקרא דב בר, שהיה באבו זנימה, להגיע לשארם א-שייח' ואלוף אברהם בוצר הטיל עליו "משימה תפורה בדיוק בשבילך", אך לא פירט מהי. נמסר לו כי כוח היחידה קיבל הוראה והוא מועבר לראס סודר. בר הוטס והורד בשדה התעופה שהיה ריק מאדם. לאחר המתנה הגיע מסוק ואתו אל"ם חיים בנימיני מפיקוד דרום ורס"ן חנינא עמישב קצין אג"ם של שייטת 13, שמסרו לבר את משימת החילוץ ממוצב המזח. בנימיני הציג מפות ותדרך, ומסר שהמוצב יקבל את ההודעה על החילוץ ברגע האחרון. דב בר, שהכיר היטב את מוצב המזח מתקופת ההכנות לפשיטה על האי גרין, לא היה שלם עם המשימה. שני חופי המפרץ היו בידי המצרים ובר לא ראה דרך להגיע ליעד בהסתר מתצפיות המצרים מכל הכיוונים. בר התקשר פעמיים למפקד חיל הים האלוף בנימין תלם ואמר לו שהמשמעות תהיה "אבדות רבות לכוחותינו". תשובת תלם הייתה "זו משימה חשובה לעם ישראל עלו ותצליחו".
כוח הסירות יצא לים. הים היה שקט והירח מלא. באזור ראס דהייסה גילו ה"דבורים" מטרה - שזוהתה מאוחר יותר כהפרעת מכ"ם - ונגשו לזהותה. הס"גים המשיכו לנוע עצמאית. לאחר שיצאו מטווח המכ"ם של ה"דבורים", ביקש עמי איילון מהס"גים לזקוף מחזירי הד מכ"ם, כדי לאַכֵּן את מיקומם. כתוצאה מכך נתגלה הכוח על ידי האויב, ותותחי החוף 130 מ"מ, מבוקרי המכ"ם המוצבים מעבר למפרץ מערבה – שהיו מוכרים היטב לאיילון מפעולתו להטבעת ה"דה-קסטרו" ב-8 בחודש – החלו בהפגזה על הס"גים. ההפגזה הייתה יעילה מאוד, ונמשכה גם לאחר קיפול מחזירי הד המכ"ם בסירות. היא נמשכה בין 20 ל–30 דקות, וכוונה גם לעבר ה"דבורים", שנמצאו על גבול הטווח היעיל. בתחילת ההפגזה התפזר הכוח והתקרב לעבר החוף המזרחי, כדי לצמצם את סכנת ההיפגעות מההפגזה. הפגזים המשיכו ליפול קרוב מאוד לסירות הגומי. בשעה 23:15 – החליט דב בר שההפגזה נעשית מדויקת ולא ניתן להמשיך. הודיע לפיקוד הדרום שהחילוץ לא ניתן לביצוע והחזיר את הכוח. במזל גדול הצליח לצאת ללא נפגעים.

תקיפת מעגנים בחוף המצרי

במוצאי שבת 13 באוקטובר נעשה ניסיון לתקיפת המעגן באי שדואן, מתוך מחשבה שנמצאות בו סירות גומי. שתי "סנוניות" חמושות בפיקוד רס"ן אלי מרק לא מצאו סירות ותקפו באש את החוף. המצרים השיבו אש והסירות חזרו ללא תוצאות.
תקיפת מעגן ראס-ע'ריב - בלילה שבין 14 ל-15 באוקטובר נערכה פשיטה בכוח של שלושה דבורים בפיקודו של רס"ן עמי איילון שיצאו ממפרץ שלמה, אליו הצטרפו שני דבורים בפיקוד ישראל פטשניק שיצאו מא-טור, על מעגן ראס ע'ריב. מטרת התקיפה הייתה להשמיד כלי שיט ולשבש התארגנות להעברת מים ואספקה לאנשי הקומנדו המצרים בסיני. כלי שיט שנמצאו במעגן הותקפו באש מקלעים, מטולי "קרגו" - קרל גוסטב 84 מ"מ (שלראשונה הובאו לזי"ס והותקנו בדבורים יום לפני המבצע) ומטעני חנ"ם/חי"ר ("גור") הנזרקים ידנית. בקרב שנמשך כשעה הושמדו 19 כלי שיט מצריים והדבורים חזרו עם שני נפגעים קל. מניעת אספקה וחימוש לקומנדו המצרי שנחת בחוף סיני גרמה לשבירת יכולת הלחימה שלהם.
הפגזת מעגן מרסא תלמאת -ב-17 באוקטובר הפגיזה נחתת "אח"י עציון גבר" פ-51 (36 מ'), בפיקוד סגן דוד אייבר, 150 פגזים, נפיץ וזרחן, על מעגן מרסא תלמאת. ההפגזה בוצעה באמצעות מרגמה 81 מ"מ שנישאה על זחל"ם שרותק לרצפת ההנגר של הנחתת. הרעיון להפעלה לא שגרתית זו נולד כתחליף לכוונת מפקדת ח"י להפעלת צוללים במעגן הרדוד שתוצאותיה, להערכת המז"ר, יהיו נקודתיות וזניחות. מפקד הזירה, אל"ם אלמוג, תכנן את המבצע, בדק וניסה את אפקטיביות מערכת הנשק, עמידות רצפת הנט"ק ויכולת הדיוק של הירי, שבוצע על ידי צוות המרגמה מאנשי מילואים ממרש"ל. הבדיקה הטכנית בוצעה בפיקוח מפל"ג טכני חנוך בן אליהו ומהנדס מרש"ל.
מפקד פלגת הנחתות 921, סרן יוסי לוי, ניהל במפרץ א-טור את המטווח המקדים לפעולה. בעת הפעולה, נמצאו אלמוג ולוי על גשר הנט"ק לצד מפקד הנחתת סגן דוד אייבר. הנחתת יצאה מא-טור, וחצתה את המפרץ בנתיב שמחוץ לטווח המכ"ם המצרי בראס זעפרנה. זוג דבורים בפיקוד יעקב בוגץ' שיצאו מאבו זנימה איבטחו את הפעולה. בהגיעה לחוף המצרי התקדמה הנחתת צפונה קרוב מאוד לקו החוף כדי להימנע מהתגלות. בהגיעה לטווח 3,000 מטר ממרכז מעגן מרסא תלמאת נערכה הנחתת לירי המרגמה שהותקנה לטווח זה. בכל מהלך הירי הופגז הנט"ק על ידי סוללת תותחים 25 ליטראות מצרית, שהוצבה בראס זעפרנה. בשלב זה התייצב זוג הדבורים מזרחה למעגן בניצב לקו החוף במגמה כפולה כדי לסייע בטיווח אש המרגמה ולתקוף כלי שיט מצריים שיצאו מהמעגן. אש המרגמה התפזרה על פני ספינות הדיג שהצטופפו במעגן והציתה רבות מהן.

תפיסת נמל עדביה

ב-24 באוקטובר, היום האחרון למלחמה, נכנס זוג דבורים, ובראשם אל"ם אלמוג ומוביל הזוג יעקב בוגץ', לנמל עדביה, בסיס מפקדת הזירה הימית המצרית, וסייע לכוח מחטיבת השריון בפיקודו של אל"ם דן שומרון שכבש את הנמל, להשתלט עליו. בעקבות הדבורים הוכנסו גם נט"קים שפינו 1,500 שבויים מצריים ובכללם המז"ר המצרי וכן נתפס שלל יקר-ערך, סירת משמר "ברטראם" וסט"ר 123-k שהועברו לבסיס חיל הים בראס סודר. בהמשך פונתה גם אסדת תדלוק.

סיכום פעילות הדבורים

כשוך הקרבות שתוארו לעיל ולאחר מכן בכל מהלך המלחמה, סיירו הדבורים מול מבואות המעגנים שבמפרץ סואץ כדי למנוע ניסיון של המצרים לחצות את המפרץ. הדבורים גם ערכו מארבים באזור האיים שמצפון-מזרח לאי שדואן כדי למנוע מסטי"לים מצריים לתפוס אחיזה בשטח זה, וגם כהכנה לאבטחת הנחיתה במבצע "אור ירוק". באזור הצפוף של האיים נהנו הדבורים מיתרון על פני הסטי"לים המצריים. במקביל, הדבורים גם סייעו לפעולות שייטת 13 בע'רדקה.
מפקד הזירה סיכם את פעולות הדבורים: "בניגוד לקרבות עתירי הטכנולוגיה והתחכום שהתחוללו בים התיכון, לחמו ספינות הדבור בקרבות פנים אל פנים מטווח קצר - הסתערות, הטלת רימונים ואף דריסה של סירות ושחייני קומנדו. גם בקרבות אלה ניצח חיל הים הישראלי."

מבצע אור ירוק

תוכנן איגוף ימי על ידי הנחתת כוחות משוריינים בהיקף של אוגדה בחוף המערבי של מפרץ סואץ על ידי נחתות חיל הים. לשם כך יזם חיל הים את כוח הנחיתה ובוצעו תרגולים רבים. מטרת מבצע האיגוף הימי, שכונה "אור ירוק", הייתה אחת מהשתיים: לחדור לעומק מצרים דרך ואדי ספגה, לאגוף את הצבא המצרי הפרוס לאורך תעלת סואץ ולתקוף אותו מעורפו ("אור ירוק" גדול) או לכבוש את הגדה המערבית של מפרץ סואץ ולתפוש את שדות הנפט מורגן ובלעים בצפון המפרץ ("אור ירוק" קטן) כדי שישמשו נושא למשא ומתן.
האלוף מנחם מרון, מפקד אוגדה 440, מונה למפקד הכוח הנוחת. בדרג התיאום מול ארצות הברית הוערך משך הפעולה ("אור ירוק" קטן) ב-24 שעות ועיתויו לקראת סוף המלחמה. כוחות חיל הים נערכו למבצע בכל יכולתם. טנקים הועמסו לנחתות והכוחות עמדו בכוננות מיידית לביצוע. ספינות הקומאר המצריות שעלולות היו להפריע לתנועת הכוחות היוו יעד לתקיפה מוקדמת.
עקב לחץ חזק של הסובייטים בעת המשא ומתן הודיעו האמריקאים שלא ניתן יהיה לקבל 24 שעות לביצוע ויש להכריז על הפסקת אש. מבצע "אור ירוק" עלה על הפרק שלוש פעמים במהלך המלחמה ואף הוחל בנוהל קרב והעמסת כלי שריון אך, בסופו של דבר, הוא בוטל על ידי המטכ"ל.

חסימת השיט הישראלי דרך מצר באב אל מנדב

ישראל נזקקה לנפט, אשר יובא אז מאיראן, שהייתה אז בקשרים טובים עם ישראל. חלק מנפט זה יוצא לאירופה, באמצעות קו צינור אילת-אשקלון, שהיווה תחליף לתעלת סואץ, אשר נחסמה מאז מלחמת ששת הימים. הנפט האיראני הועבר לישראל במכליות שהקיפו את חצי האי ערב נכנסו לים סוף והגיעו לנמל אילת. הנתיב עבר ליד חופים של מדינות עוינות לישראל. בשל כך, כלי השיט הנעים בו היו פגיעים וניתן היה להשית הסגר ימי בצורה קלה יחסית.
מיד עם פרוץ המלחמה חסמו שתי משחתות ושתי צוללות את מצר באב אל-מנדב. שליטת מצרים ובעלות בריתה בחופי ים סוף הייתה ברורה. המכליות מאיראן נאלצו להפסיק לחלוטין את השיט לאילת. לחיל הים הישראלי לא היו ספינות סער או צוללות בים סוף, ולא היה ביכולתו למנוע את ההסגר הימי בגזרה זו.
המכלית "סמסון" של חברת אל-ים הייתה מוחכרת לחברת "שירותי טנקרים" והובילה 36 אלף טון מהמפרץ הפרסי לאילת בדגל ליבריה. המכלית עברה את מצרי באב אל מנדב בבוקר יום שישי, 5 באוקטובר. בערב קיבל קברניטה זאב תירוש מברק ממפקדת חיל הים, המורה לו להתקרב לחוף הסעודי ולהפליג ללא אורות. להוראה לא ניתן הסבר נוסף. בשבת בבוקר נצפתה מהמכלית משחתת מצרית ובצהריים נצפתה צוללת מצרית שתיהן בנתוני תנועה דרומה. באותה עת התנועה בים סוף הייתה דלילה, המלחמה טרם פרצה ולכן תירוש לא גילה עניין מיוחד במשחתת ובצוללת.
ביום המחרת, 7 באוקטובר, בשעה 11:20, בהיותה מול נמל ג'ידה בסעודיה, ארבה לה צוללת מצרית שנייה שתקפה את ה"סמסון" בשלושה טורפדות. למכלית הייתה באותה עת בעיה עם אחד משני הדוודים, ובשל כך נעה רק בכשני שלישים ממהירותה הרגילה. כך יצא שהטורפדות שכוונו למכלית עברו לפני החרטום ולא פגעו. רב החובל זאב תירוש, שהיה בגשר באותה עת, כשראה את הטורפדות, יישם את מה שזכר מתיאורי הקרבות באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה בספר "הים האכזר", התרחק מהצוללת לכיוון צפון-מערב ונקט בתמרוני התחמקות. שלושה טורפדות נוספים שנורו מהצוללת עברו מאחורי הירכתיים ולא פגעו.
מברק דיווח נשלח למפקדת חיל הים. בתשובה הועברה הוראה שלא לדווח על הנושא והעניין נשמר בסודיות אפילו אחרי המלחמה. המצרים בסיפוריהם תיארו תקיפה והטבעה של אוניית קירור אך לא הזכירו את ההתקפה הכושלת על המכלית.
במהלך המלחמה אולתרה אונייה חמושה אך חיל הים לא קיבל אישור להפעלתה. במשך כל תקופת המלחמה, וגם בחודש שלאחריה, לא הגיע דלק מאיראן למסוף באילת. דלק ממקורות אחרים הגיע לנמלי הים התיכון של ישראל ללא הפרעה.
ההסגר המצרי בים סוף הסתיים לאחר שישראל הסכימה להעביר שיירות הספקה לארמייה השלישית של צבא מצרים שהייתה מכותרת בסיני. לא הוכרז סיום רשמי אך המשחתות והצוללות המצריות שביצעו את ההסגר קיבלו הוראה לחזור לנמלי מצרים. ההכרזה הרשמית נדחתה למסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים שנחתם ב-18 בינואר 1974.

השיט במפרץ סואץ

מקור נוסף לנפט לישראל היה שדה הנפט באבו רודס, במפרץ סואץ. בפריצת המלחמה נמצאה במקום האניה "פטריה" של חברת "צים". רב החובל יהודה נוימן לא חיכה להוראות, הורה לנתק את החבלים והצינורות ויצא בכל המהירות לכיוון אילת.
המכלית "סירניה" שהייתה במשימה של העברת נפט גולמי מראס סודר לאבו רודס עברה לעגינה מדרום לאבו זניימה בצמוד לחוף, שם עגנה בלא להציג אורות. המכלית הפעילה מכ"ם ועקבה אחרי הפעילות בקרבתה. בלילה הראשון כמעט הותקפה על ידי דבורים שלא ידעו על נוכחותה במקום (הדבורים לא ידעו כלל שפרצה מלחמה).
עם הגעתן עלה מספר האוניות שנמצאו בצפון מפרץ אילת לשבע. ארבע מהן מכליות ושלוש אוניות סוחר. האניות נדרשו להימנע מעגינה כדי להתגונן מקומנדו ימי מצרי ושטו בתנועה מתמדת ובהאפלה גמורה. לצוותי האוניות הועברה הודעה שהם מגויסים לתקופת המלחמה.
כדי לפגוע בהעברת הנפט לישראל מאבו רודס הניחו המצרים מוקשים ימיים במספר מקומות במפרץ סואץ. לאורך הנתיב שבו עברו מכליות הנפט בדרכן לאילת. ההישג המצרי נבע מכך שהצליחו לשמור את עובדת המיקוש בחשאיות. ייתכן שפעולת המיקוש נעשתה בתחילת המלחמה כאשר תחנת המכ"ם "צפרא" (יב"א 528), שכיסתה את האזור, הייתה מושבתת לאחר פגיעת טיל אוויר-קרקע מדגם "קלט", ולכן לא התגלתה.

טביעת המכלית סיריס

העברת הדלק הגולמי ממפרץ סואץ הייתה אינטרס לאומי חשוב. מייד אחרי הפסקת האש נעשה ניסיון לחידוש תנועת המכליות. המכלית הראשונה "סיריס", רב חובל דני נקדימון, יצאה מנמל אילת ב-25 באוקטובר בשעה 23:00 באישור מפקדת חיל הים והגיעה לפתח מפרץ סואץ. יציאתה דווחה בשני מברקים למפקדת חיל הים ומפקדת זירת ים סוף. המברקים התקבלו אך הדבר לא עורר תשומת לב. מפקדת הזירה יצאה מבסיס הקבע במפרץ שלמה ונפרשה בין עדביה לראס סודר. היציאה יצרה קשיי תקשורת. הערכת קצין המודיעין של הזירה שהיו מגלים התנגדות לחידוש השיט מתוך הרגשה כללית ולא על סמך מידע.
בשעות הבוקר של 26 באוקטובר, יומיים לאחר הפסקת האש הרשמית, בהיותה באתר 27°49′0″N 33°45′0″E בדרכה למסוף אבו רודס, נפגעה המכלית סיריס ממוקש. מכלי האונייה היו ריקים מדלק, ומולאו במי ים לפי תחושת בטן של רב החובל, לכן האונייה לא התפוצצה. חדר המכונות הוצף במים, והאנייה החלה לשקוע, הצוות חולץ במסוקים. האונייה שקעה בחלקה האחורי, נסחפה מעט דרומה והטילה עוגן. במהלך הניסיונות לחילוץ טבעה במקום עגינתה.

מיקוש המכלית סירניה

המכלית SIRENIA - בדגל ליבריה, עסקה בהעברת דלק גולמי בקו קצר מראס סודר לאבו רודס. ב-6 באוקטובר בלילה הייתה מואפלת דרומית לאבו רודס ונחשדה כנחתת מצרית. זוג דבורים בפיקוד צבי שחק נשלח להתקיפה. באור הזרקור זוהתה והתקיפה בוטלה. ב-10 באוקטובר בלילה ניסתה לעבור במצרי מילאן ועוכבה עד הבוקר. ב-14 באוקטובר נמצאה בצפון מפרץ אילת ואושר לה לעגון בקצה הצפוני-מערבי של הנמל. רב החובל יעקב הרצוג שמע מחברו ר/ח דני נקדימון על היפגעות הסיריס מהמיקוש ונקט באמצעי זהירות. עם חידוש השיט לאחר הקרבות תוכננה להפליג במפרץ סואץ. צוות האונייה סירב להפליג ודרש תוספות כספיות. בעל האוניה יצחק (אייק) אהרונוביץ' הגיע ושכנע את הצוות בתשלום נכבד.
האוניה יצאה לדרך שבועיים אחרי מקרה ה'סיריס'. ביום שבת 10 בנובמבר בשעה 11:00 הופעלו בקרבת האונייה שני מוקשים ימיים. מקום האונייה בעת הפעלת המיקוש היה 28:10:43.2 צפון 33:27:22 מזרח. המוקשים היו מונחים על הקרקעית והופעלו בהשפעה מגנטית או אקוסטית. המרחק מהאונייה השפיע לטובתה ולגוף המכלית לא נגרם נזק. בחדר המכונות התנתקו מדרכי הרצפה, נשפך דלק ופרצה שרפה. אמצעי הכיבוי בחדר המכונות הופעלו אוטומטית וצוות הספינה השתלט על השרפה. לפי הוראות מוקדמות של הקברניט לא נמצאו אנשים בחדר המכונות ולא היו נפגעים. האונייה הטילה עוגן במפרץ א-טור. לאחר בדיקות אנשי חיל הים המשיכה לאילת. בדרכה בלילה כשעברה במצרי יובל עברו מטוסי חיל האוויר וביצעו מעליה הנרה שסיכנה אותה. למחרת הגיעה המכלית לאילת בלא בעיות נוספות.

הכנת נתיב חילופי למעבר מכליות

המכלית "פטריה" יצאה מאילת לאבו רודס מספר שעות אחרי ה"סיריס". לאור הפגיעה במכלית "סיריס" ולאחר שרב החובל דני נקדימון שיכנע את מפקד חיל הים שהפגיעה נגרמה ממוקשים ימיים, החליט מפקד חיל הים להחזיר את המכלית "פטריה" לאילת. פתיחת הדרך הימית משדות הנפט במפרץ סואץ למעבר מכליות, קיבלה עדיפות ראשונה אצל מפקד חיל הים.
מזרחית למעבר יובל קיים מעבר צר המתפתל בין שוניות אלמוגים שנקרא "מעבר מילאן". נתיב זה הוכן למעבר כלי שיט של חיל הים לפני המלחמה כדי להתרחק מתצפיות מהצד המצרי. כדי לא למשוך את תשומת לב המצרים סומן המעבר בצורה מינימלית. רק כלי השיט של חיל הים השתמשו בו.
סגן ראש מחלקת ים, אל"ם משה טבק, נשלח לזירה עם שתי משימות לארגן את המעבר ולבצע פעילות הנצלה במכלית "סיריס". עוד באותו יום הוטס יחד עם שמונה נתבים במסוק אל הנחתת אח"י בת שבע ויחד עברו ולמדו את המעבר. לאחר מכן עשו את הנתיב פעם נוספת על גבי דבור.
למחרת, ב-27 באוקטובר, נשלח רב-חובל יעקב בן ארי, מנהל חברת "מריקו" שהפעילה את המכליות, כדי לבדוק אישית את המעבר. בן ארי הפליג עם דבור והשתכנע שהמעבר בטוח. לאחר שקיים שיחה אישית עם מפקד חיל הים אישר בנימין תלם ב-28 באוקטובר 1973 למכליות לעבור. המכליות יצאו מנמל אילת עם נתב שלמד את המעבר. המכליות "סירינה" ו"פטריה" עברו ב-29 בחודש וכך חודשה תנועת הנפט במפרץ סואץ שהופסקה בתחילת המלחמה. בעת המעבר במעבר מילאן הפליגו המכליות בעקבות גוררת שהוגדרה כדורסת מוקשים, "אח"י מיכל", וקיבלו ליווי של דבורים.

מצור על הארמייה השלישית

מהפסקת האש ועד להתקדמות במשא ומתן נמצאה הארמייה השלישית של הצבא המצרי מזרחית לתעלת סואץ מנותקת ממצרים. העברות מזון נעשו באישור ישראלי. ספינות דבור של חיל הים אכפו את הסגר בצפון מפרץ סואץ כך שלא ייווצר קשר ואספקה בדרך הים. עמי אילון כמפקד פלגת הדבורים 915 קיבל אחריות על הפעילות והספינות ביצעו סיורים לאורך כל שעות היממה. בחלק מהסיורים נפתחה אש על הדבורים מהמוצב המצרי באי גרין בפתח תעלת סואץ. נגרמו נזקים קלים לספינות ואף פציעות קלות לאנשי הצוות.
באזור האגם המר ביצעו את החסימה כוחות חיל הים שהתבססו בפנארה. כוח משייטת 13 בפיקוד יצחק שמיר וכוח מיחידה 707 בפיקוד יוסי רם. החסימה בוצעה בצורה של סיורים אלימים ומארבים. הכוח המצרי הנצור ספג אבדות.

פינוי המוקשים

בשיחות הפסקת האש לא מסרו המצרים הודעה על כך שמצרי יובל ממוקשים ואין לעבור בהם. הם שמחו לראות מכלית בשירות ישראל טובעת וחילקו מדליות על כך. יתרת המוקשים בשדה מנעו את השיט למצרים דרך מפרץ סואץ. שליית המוקשים היוותה חלק מפעילות חידוש התנועה בתעלה לאחר הסכם השלום. הסריקה והפינוי נעשו על ידי הצי הסובייטי בפעילות שנמשכה כחצי שנה.

תוצאות המלחמה בזירה הימית

הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים הייתה הזירה בה השיגה ישראל ניצחון ברור, זאת בשונה מהקרבות הקשים שהתנהלו ביבשה ובאוויר. חילות הים של סוריה ושל מצרים ספגו אבדות כבדות: בקרבות לטקיה ודמיאט הוטבעו שישה סטי"לים, שניים נוספים הוטבעו בפורט סעיד ועוד שניים בע'רדקה. בנוסף, הוטבעו ספינות טורפדו, ספינות משמר וספינות קטנות שונות. כבר בימים הראשונים של המלחמה הסתגרו ציי מצרים וסוריה בנמליהם, ולחיל הים הישראלי היה חופש פעולה מלא. בזמן המלחמה הייתה הערכה כי הפעילות הרצופה מול החוף הסורי מרתקת כוחות שיכלו להגיע לרמת הגולן.
חיל הים המצרי הצליח לחסום את מצרי יובל ובאב אל מנדב, אך נכשל בניסיון לחסום את נתיבי השיט בים התיכון. הפעילות ההתקפית הרצופה בים סוף מנעה מהמצרים את כיבוש דרום סיני ויצרה אופציה להנחתת כוחות בצד המערבי של מפרץ סואץ.
השליטה בים שהושגה על ידי חיל הים לא תורגמה לחסימת שיט אל נמלי האויב בים התיכון. השייטת הסובייטית בים התיכון איבטחה שיירות אספקה לנמלי מצרים וסוריה וחיל הים נדרש להימנע מחיכוך עם הסובייטים. מחוסר כוחות ימיים בזירת ים סוף לא הוסר ההסגר הימי שהטילו המצרים. פעולות מאולתרות שתוכננו נגדו לא אושרו לביצוע. לאחר ימיה הראשונים של המלחמה לא התקיים שיט מצרי במפרץ סואץ. ב-22 באוקטובר, בעקבות מבצעי מגבית במעגן ע'רדקה, פינו המצרים את כלי השיט שלהם דרומה. החל מ-22 באוקטובר חסם חיל הים הישראלי את השיט בצפון מפרץ סואץ ומנע בכך קשר בין הארמייה השלישית לעיקר צבא מצריים. ( תוצאה שאפשרה לישראל להתנות את הסרת המצור על הארמייה השלישת בהסרת המצור בים סוף).
הניצחונות של חיל הים הישראלי תרמו למוראל הלאומי בתקופה בה האווירה הייתה שפופה. המצב ההתחלתי הקשה אליו נקלע צה"ל ביבשה איפשר את הפעלת ספינות הסער לפי התפישה ההתקפית שהייתה בבסיס בניין הכוח. לצורך משימת הגנת החוף נקט חיל הים ביזמה התקפית וניצח בה.
לניצחונות בקרבות הימיים בים התיכון לא הייתה השפעה ישירה על ההתרחשויות בזירות היבשה. אך בהיבט המקצועי, בחוגי הלוחמה הימית העולמית, הייתה הפעילות בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים מהפכנית. בפעם הראשונה הפך הטיל למערכת הנשק העיקרית בעימות הימי. מעבר לכך, חיל הים הישראלי עשה שימוש פורץ דרך בלוחמה אלקטרונית, הישג שנלמד על ידי ציים רבים ברחבי העולם. לפעולות חיל הים במפרץ סואץ הייתה השפעה מכרעת במניעת כיבוש דרום סיני בידי המצרים.
השפעת הניצחונות בים על מעמדה של ישראל בעיני אומות העולם הייתה משמעותית ביותר. האלוף מרדכי גור, שהיה אז נספח צה"ל בוושינגטון, הגיע לביקור בשייטת ספינות הטילים, וסיפר שאבטחה על ידי ספינות ישראליות הייתה שיקול מכריע בשיקולי הממשל האמריקאי להעביר סיוע בדרך הים עוד בעצם המלחמה היות שהצי השישי היה מתוח עד קצה יכולתו מול ההתעצמות הסובייטית. בעולם נוכחו ביכולות הטכניות וטכנולוגיות של ישראל שהביאו לעליונות בים לאורך כל ימי המלחמה.

עיטור השירות

תשעה אנשי צי הסוחר הישראלי קיבלו את עיטור השירות מידיו של שר התחבורה גד יעקבי ב-11 אפריל 1977. היו אלה אנשי הצוות של המכלית כמיקל אנטרפרייז של חברת גדות ים. לאחר שהצוות הקבוע של האניה שהורכב מ-24 ימאים זרים, נטש את המכלית בנמל נפולי. אוישה המכלית בתשעה אנשי צוות ישראלים. הצוות הקטן הפעיל את המכלית והביא את המטען החיוני לנמל תוך כדי הלחימה. המעוטרים היו: רב החובל אורי מירון, החובל הראשון אפרים רז, החובל השני אהרון מוזס, החובל השלישי יוסף קליין, כלכל ראשי דוד תיאודור, קצין המכונה הראשי שמשון ששון, קצין מכונה ראשון פיני, קצין מכונה שני יצחק פרץ, קצין משמרת מכונה בצלאל.