פרקי דרבי אליעזר

פִּרְקֵי דְּרַבִּי אֱלִיעֶזֶר (בראשי תיבות: פדר"א) הוא ספר מדרשים ואגדות על התורה, והוא מן החיבורים הנפוצים שבספרות האגדה היהודית. על פי המסורת החיבור מיוחס לתנא רבי אליעזר בן הורקנוס ולבית מדרשו, אך במחקר מקובל שהוא חיבור פסאודואפיגרפי מתקופת הגאונים שנכתב במאה השמינית בארץ ישראל או בסביבתה.

שם החיבור וייחוסו לרבי אליעזר בן הורקנוס

החיבור מכונה בכתבי יד ואצל חכמי ימי הביניים "פרקי (או: פרקים) דרבי אליעזר", או "פרקי רבי אליעזר" וכדומה, ולעיתים "פרקי דרבי אליעזר הגדול", אבל גם "ברייתא דרבי אליעזר". חכמי ימי הביניים ייחסו את החיבור לתנא רבי אליעזר בן הורקנוס, אך בעקבות יום-טוב ליפמן צונץ מקובל במחקר שפרקי דרבי אליעזר הוא חיבור פסאודואפיגרפי מאוחר בהרבה.
שני הפרקים הראשונים של החיבור מוקדשים לסיפור התקרבותו לתורה של רבי אליעזר בן הורקנוס, והסיפור משמש כמעין הקדמה לחיבור וכרקע על אודות המחבר. פרקים אלה שאובים מאבות דרבי נתן נוסח ב' פרק י"ג, ושאלת מקוריותם בפרקי דרבי אליעזר שנויה במחלוקת בין החוקרים. חוקרים רבים משערים כי פרקים אלה הם הוספה מאוחרת ואינם מקוריים בחיבור. השערה זו מתבססת על כך שברשימת ספרים מן הגניזה הקהירית ישנה עדות על כתב יד שבו החיבור מתחיל בפרק ג'. בנוסף, באחד מכתבי היד נמצאת כותרת החיבור רק בפרק ג'. על פי השערה זו אין כל עדות פנימית בחיבור עצמו על ייחוסו לרבי אליעזר דווקא, ושם החיבור "פרקי דרבי אליעזר" נקבע משום שהוא החכם הראשון המוזכר בו בראש פרק ג': "רבי אליעזר בן הורקנוס פתח...", וכפי המקובל לקרוא את שמות החיבורים על שם החכם הראשון המוזכר בהם. אליעזר טרייטל חולק על כך, ולדעתו אין להוציא את הפרקים מחזקתם, וזאת משני נימוקים: פרקים אלה מופיעים בכל כתבי היד השלמים של החיבור הקיימים; לשון הפרקים שונה במקצת ממקורו באבות דרבי נתן בצורה המתאימה ללשונו המיוחדת של פרקי דרבי אליעזר.

זמן החיבור ומקומו

הראשון שביסס את איחורו של החיבור לראשונה הוא צונץ ובעקבותיו הדעה המקובלת במחקר היא שהחיבור נכתב במאה השמינית בערך. צונץ מתארך את הספר לבין תחילת המאה השמינית לאמצע המאה השמינית. הראיות שצונץ מביא לחסם התחתון הן: המחבר מרבה להתייחס בדרשותיו לישמעאל ולמלכות בני ישמעאל, ולגנות את שלטונם. השם ישמעאל נדרש בראש פרק ל"ב כך: "ולמה נקרא שמו ישמעאל? שעתיד הקדוש ברוך הוא לשמוע בקול נאקת העם ממה שעתידין בני ישמעאל לעשות בארץ באחרית הימים". בסוף פרק ל' בא בחיבור החזון אפוקליפטי הבא:
רבי ישמעאל אומר: חמישה עשר דברים עתידים בני ישמעאל לעשות בארץ באחרית הימים, ואלו הן: ימדדו הארץ בחבלים, ויעשו בית הקברות למרבץ צאן אשפתות, וימדדו בהן ומהן על ראשי ההרים, וירבה השקר, ויגנז האמת, וירחק חק מישראל, ותרבה עונות בישראל, שני תולעת כצמר, ויקמל הנייר והקולמוס, ויפסל סלע מלכות, ויבנו הערים החרבות, ויפנו הדרכים, ויטעו גנות ופרדסים, ויגדרו פרצות חומות בית המקדש, ויבנו בניין בהיכל, ושני אחים יעמדו אליהם נשיאים בסוף, ובימיהן יעמד צמח בן דוד (=המשיח).
לדברי צונץ, ה"בניין בהיכל" הוא כיפת הסלע שנבנתה בהר הבית בסוף המאה השביעית ופסילת "סלע מלכות" מתייחסת לטביעת מטבעות מוסלמיות, שאף היא אירעה בסוף אותה מאה, כמו כן ישנו דמיון רב לספרות הגאונים, ישנו דמיון מופלג לתרגום הירושלמי וכן אמרות משיחיות הקובעות את השנה בה מצפים לגאולה כשנת 729.מכך יש ללמוד שהחיבור לא נכתב לפני סוף המאה השביעית. פירקוי בן באבוי, שפעל בסוף המאה השמינית או בראשית המאה התשיעית, מצטט מפדר"א, ומכאן שאין החיבור מאוחר למאה התשיעית.
אשר למקום החיבור, ההתייחסות הרבה לשלטונו של ישמעאל מלמדת שהוא נתחבר באחת מארצות האסלאם – ככל הנראה בארץ ישראל או בסביבתה. דבר זה עולה גם מכך שהחיבור (בפרק ח') מדגיש ביותר את זכותם הבלעדית של חכמי ארץ ישראל לקבוע את לוח השנה, ולדבריו אפילו רועי צאן ובקר והדיוטות בארץ ישראל עדיפים על צדיקים ונביאים שבחוצה לארץ, ורק לתושבי ארץ ישראל הזכות לקבוע את לוח השנה. כמו כן מוזכרים בו מנהגים ארץ-ישראליים שונים. כך, למשל, המנהג להוציא את הבתולים באצבע שנזכר בחיבור בפרק ט"ז (מצוטט בהמשך) מוזכר במפורש בספרות החילוקים כמנהג ארץ-ישראלי.

מבנה החיבור

מקובל במחקר שפרקי דרבי אליעזר הוא פרי יצירתו של יוצר יחיד, ובכך הוא שונה ממדרשי האגדה האחרים שקדמו לו (ובכלל מחיבורי חז"ל הקלאסיים), שאין להם מחבר יחיד והם מוגדרים כיצירה קיבוצית. החיבור כולל חמישים וארבעה פרקים (או חמישים ושניים פרקים על פי חלוקה שונה מעט של הפרקים, כך למשל במהדורת היגר ובכתבי יד אחרים) שבהם דורש המחבר את פרשות התורה החל מימי הבריאה ועד קורות ישראל במדבר. בתוך כך משלב המחבר גם דרשות ופרקים שלמים על פרשות שונות מספרי הנביאים והכתובים.

הסוגה הספרותית

פרקי דרבי אליעזר שונה מן הספרות המדרשית הקלאסית: אין בו דרשות על כל פסוק ופסוק (כמו שיש למשל בבראשית רבה ובשיר השירים רבה) והוא גם אינו ערוך על פי פרשות ועניינים נבחרים (כמו ויקרא רבה או פסיקתא דרב כהנא למשל). אף על פי שנתחבר בידי אדם אחד אין הוא עשוי מקשה אחת ויש בו סגנונות שונים, ולפיכך החוקרים אינם תמימי דעים בשאלה לאיזה סוגה יש לשייך את החיבור. יוסף היינימן ואחרים נוטים לראות את פדר"א כקרוב לסוגה המכונה "מקרא משוכתב" (סוגה שלהּ שייכים כמה מהספרים החיצוניים, כגון ספר היובלים וספר הישר המאוחר), שכן היסוד הזה של שכתוב סיפורי מקרא בהרחבות דרשניות, בקיצורים ובשינויי סדר, בולט בחיבור ביותר. רינה דרורי חולקת על היינימן, ולדעתה לפנינו מדרש חכמים רגיל. היא מבליטה את דרכו של החיבור לייחס דרשות רבות לחכמים שונים ואת שימושו המרובה במונח המדרשי "שנאמר", המופיע בו פעמים רבות. רחל אדלמן מציעה לראות את החיבור כ"מדרש סיפורי".

החיבור ופרקיו - מבט כללי

פרקי דרבי אליעזר אינו בעל מבנה אחיד ומסודר. החיבור נפתח בשני פרקים המספרים את תולדותיו של רבי אליעזר בן הורקנוס. בפרק ג' באות דרשות אודות ימי הבריאה, ומכאן ואילך הוא משכתב פרשות מספרי בראשית ושמות. שני הפרקים האחרונים (נ"ג-נ"ד) הם חטיבה שעוסקת בענייני לשון הרע – "הלשנה", בטרמינולוגיה הייחודית של החיבור; חטיבה זו מסתיימת בדרשות על ההלשנה של בני ישראל בסיפור נחש הנחושת, והדרשה האחרונה כוללת את משל הפועלים הזריזים והפועלים העצלים.
החיבור משכתב ומרחיב את ספרי בראשית ושמות בעיקר, פעם באריכות ופעם בקצרה, אבל אין הוא דורש את כל ספר בראשית, והוא גם אינו צמוד תמיד לסדר המקרא. מדי פעם עורך המחבר את דרשותיו על פי חטיבות נושא, ועובר גם לדרוש פרשות שונות מן הנביאים ומן הכתובים. לדוגמה, המחבר מקדיש את עשרים הפרקים הראשונים לדרשות על פרשת בראשית, ובאמצע פרק כ"ב הוא עובר לפרשת נח. אבל בתוך כך הוא משלב פרק שלם לסיפור קורותיו של יונה במעי הדג (פרק י'); ושני פרקים שלמים (ט"ז-י"ז) הם חטיבה שעניינה גמילות חסדים לחתנים ולאבלים. בהמשך, כשבא המחבר לספר את תולדות אברהם אין הוא הולך על פי סדר המקרא אלא מעדיף לסדר את קורות אברהם על פי מסורת "עשרה הניסיונות" שנתנסה בהם אברהם. הפרקים האחרונים של ספר בראשית (יהודה ותמר, התוודעות יוסף לאחיו ועוד) אינם נזכרים בחיבור כלל, ומאידך גיסא המחבר משלב בחיבורו את מגילת אסתר בהרחבה רבה (פרק נ').

שמות החכמים בחיבור

דרשות רבות בחיבור מיוחסות לרבי אליעזר ולחכמים שונים שחלקם מאוחר בהרבה לרבי אליעזר בן הורקונוס. רד"ל, שביקש להגן על התפיסה המסורתית המייחסת את החיבור לרבי אליעזר, טען שרוב השמות שנראים כשמות אמוראים הם בעצם שמות תנאים בעלי שם דומה. הוא ייחס את גיבוש החיבור לבית מדרשו של רבי אליעזר שפעל גם בדורות שאחריו, ואת שמות החכמים המאוחרים הסביר כתוספות מאוחרות שחדרו לחיבור. דעה זו אינה מקובלת במחקר. מאז צונץ מקובל לראות את הייחוסים הללו כפסאודואפיגרפיים. כך למשל בפרק מ"ג מספר החיבור בהרחבה על מעשיהם של ריש לקיש ורעיו ועל חזרתו בתשובה, כשאת דברי השבח על ריש לקיש הוא שם בפיו של התנא בן עזאי שחי דורות רבים לפניו. דוגמה נוספת: רבי לויטס איש יבנה נזכר פעם אחת ויחידה במשנת אבות ושוב אין הוא נזכר בשום מקור תלמודי, אבל החיבור מצטט מפיו דרשות אחדות שבמקורות קדומים הן מיוחסות לחכמים אחרים.

מקורות החיבור וזיקתו לספרות לא-תלמודית

החיבור שואב את מסורותיו מן המקורות התלמודיים: משנה ומדרשי אגדה ארץ-ישראליים. אף שהחיבור הוא ארץ-ישראלי, במספר מקומות נראה שאף התלמוד הבבלי שימש לו כמקור. החיבור מרבה להשתמש גם בספרות לא-תלמודית, וזו אחת מהתופעות המייחדות אותו.

זיקתו לספרות החיצונית של ימי בית שני

החיבור כולל מסורות אגדה המשתלשלות מהספרות החיצונית של ימי בית שני. כך למשל בפרק כ"ב מזהה פדר"א את "בני האלהים" שנזכרו בבראשית, ו', א'  עם המלאכים שנפלו מן השמים, כרווח בספרות החיצונית (ספר חנוך א'), ובניגוד לדעת חכמים, שהתנגדו נחרצות לפירוש זה.

זיקתו לספרות האסלאם

לאגדה על אודות גירוש הגר וישמעאל (פרק ל') יש רקע מוסלמי ברור, כפי שעולה משמות הנשים עיישה (כשם אשתו של מוחמד) ופאטמה (כשם בתו של מוחמד), המיוחסות בידי המחבר לנשותיו של ישמעאל (אגדה זו קיימת גם בתרגום המיוחס ליונתן, וראו להלן). לאגדה זו מקבילות מוסלמיות, והדעה הרווחת שמקורה מוסלמי. לדעת שוסמן, מקור הסיפור יהודי.

זיקתו לתרגום המיוחס ליונתן

בעשרות רבות של מקבילות קיים דמיון עז, לעיתים עד כדי זהות מילולית, בין פרקי דרבי אליעזר ובין התרגום הארמי לתורה המיוחס ליונתן (תרגום שחובר כנראה בערך באותה תקופה ואזור שבהם חובר פדר"א), ועמד על כך לראשונה צונץ. רד"ל סבור שהתרגום תלוי בחיבורנו ושואב ממנו, וכך סבור גם אביגדור שנאן, אבל לא כל החוקרים מקבלים הכרעה זו.

זיקתו לפיוט

לחיבור גם זיקה לפיוט הארץ-ישראלי הקדום, הבאה לידי ביטוי הן במסורות משותפות הן בקרבה הלשונית. כך, למשל, המסורת הנזכרת בחיבור (פרק מ"ו) שיש לעמוד על הרגליים ביום כיפור משום שישראל דומים ביום זה למלאכים, קרובה למסורת הפייטנים יניי ורבי אלעזר בירבי קליר. (על הקרבה הלשונית ראו להלן.)

הלכה חיצונית

לעיתים החיבור מציע מסורות שאין מקורן בהלכה ובמסורת הרבנית. להלן דוגמה אחת: החיבור משתמש בדרשותיו כדי לנגח את השלטון החדש – האסלאם – והוא מוצא במקרא רמזים בגנותו של ישמעאל. העובדה שישמעאל נולד לפני שאברהם נימול משמשת בידיו כלי לניגוח, וכך הוא דורש בפרק כ"ט את הכתוב "וַעֲרַלְתֶּם עָרְלָתוֹ אֶת-פִּרְיוֹ" (ויקרא, י"ט, כ"ג):
אין עץ האמור כאן אלא עץ הגפן; אם אינן כורתין את עץ ערלתו, כל הפירות שהוא עושה - עוללות קטופין ולא טובים למראה, ונפסל יינו מעל גבי המזבח (דהיינו, אסור להביא אותו כנסכים בבית המקדש); ואם כורתין את עץ ערלתו, כל פירות שהוא עושה - טובים למראה, ונבחר יינם על גבי המזבח. כך אבינו אברהם, עד שלא נימול - הפרי שעשה לא היה טוב במעשיו ונפסל מעל גבי המזבח, וכשנימול - הפרי שעשה טוב במעשיו ונבחר יינו על גבי המזבח כיין נסך (דהיינו יין של נסכים), שנאמר "וְיַיִן לַנֶּסֶךְ" (במדבר, ט"ו, ה').
בכך מסביר המחבר מדוע נבחר דווקא יצחק להיעקד על המזבח ולא ישמעאל: מכיוון שישמעאל הוא "בן הערלה" (כך מתבטא המחבר במפורש בפרק ל"א על ישמעאל), דהיינו שהוא נולד לאברהם כאשר היה עדיין ערל. אבל ההלכה כאן היא חריגה ביותר ואינה ידועה משום מקום בספרות התלמודית. על פי האמור כאן, איסור ערלת העץ מתבטא בכך שיש לכרות את פירות העץ בשלוש השנים הראשונות; דבר זה אינו מתאים להלכה הרבנית – אבל מסורת זו עולה בקנה אחד עם המסורת המובאת אצל פילון האלכסנדרוני ואצל החכם הקראי יפת בן עלי.

הלכה ומנהג

בנוסף לדרשות האגדה הרגילות, שהן עיקר מניינו ובניינו של החיבור, מכיל פדר"א גם תכנים אחרים. במיוחד יש לציין את הפרקים העוסקים בענייני אסטרונומיה ובקביעת לוח השנה. פדר"א הוא החיבור העברי המוכר הראשון שמזכיר את מחזור העיבור של שבע פעמים בתשע עשרה שנים (פרק ח'). ההלכה והמנהג תופסים בחיבור מקום מרכזי ביותר. מחבר פדר"א נוהג לארוג את סיפורי האגדה שלו מתוך מטרה ברורה לבסס את מנהגי זמנו ומקומו. הוא רגיל לייחס מנהגים שונים לימי המקרא, ומתוך כך הוא מסיק: "מכאן התקינו חכמים..." ולשונות כיוצא באלה. וכך מתאר פדר"א בפרק ט"ז את מעשיו של יצחק ונישואיו עם רבקה: 
רבי ישמעאל אומר: אמר אברהם ליצחק בנו, העבד הזה חשוד על העבירות הוא ומרמה בידו, שנאמר: "כְּנַעַן בְּיָדוֹ מֹאזְנֵי מִרְמָה לַעֲשֹׁק אָהֵב" (הושע י"ב, ח), ראה שמא נגע בצינור. אלא הבא את הנערה האוהלה, והוצא את בתוליה באצבע. אם טהורה בבתוליה – הרי היא לך מפי הגבורה. הכניסה האוהלה, והוציא את בתוליה באצבע, והראה אותן לאברהם אבינו, ואחר כך לקחה, שנאמר: "וַיְבִאֶהָ יִצְחָק הָאֹהֱלָה שָׂרָה אִמּוֹ" (בראשית, כ"ד, ס"ז)... וכך היו ישראל נוהגין להוציא את הבתולים באצבע.

בסיפור אגדה זה מבקש המחבר לחזק את מנהג מקומו שהיו מוציאים את הבתולים באצבע.
גם מנהג כיסא של אליהו בברית מילה נזכר לראשונה בפרקי דרבי אליעזר (סוף פרק כ"ט):
אמר לו הקדוש ברוך הוא (לאליהו): לעולם אתה מקנא, קנאת בשיטים על גילוי עריות... וכאן אתה מקנא. חייך, שאין ישראל עושים ברית מילה עד שאתה רואה בעיניך. מכאן התקינו חכמים שיהיו עושים מושב כבוד למלאך הברית.
מנהגים נוספים שמקורם בפרקי דרבי אליעזר והובאו משם לספרות ההלכה: מנהג לעמוד על הרגליים במשך כל יום הכיפורים, הסתכלות בציפורניים בעת ההבדלה, אבלים הולכים לבית הכנסת בשבת, חתן לא יוצא לבדו לשוק, תקיעת שופר באלול.

תפוצת החיבור

פרקי דרבי אליעזר הוא ממדרשי האגדה הנפוצים ביותר. הוא מצוטט רבות בכתביהם של גאונים וראשונים מכל תפוצות ישראל, זכה לכתבי יד ודפוסים רבים ביותר (ראו להלן) וכמה מנהגים הנפוצים היום מקורם בחיבור זה (ראו לעיל). כבר רבנו תם עמד על חשיבותו של החיבור בענייני מנהג, וראה אותו כאחד מן המקורות הקדומים בני הסמכא ש"הרבה מנהגים בידנו על פיהם".

כתבי יד

פדר"א בולט בין מדרשי האגדה במספר הרב של כתבי היד שזכה בהם. במכון לתצלומי כתבי יד עבריים בירושלים מקוטלגים למעלה ממאה כתבי יד של החיבור. מהם שלמים ומהם למחצה, לשליש ולרביע. כמו כן שרדו מעט קטעי גניזה. כתבי היד המרובים נבדקו לראשונה בידי לואיס בארת (Lewis M. Barth), והשינויים הרבים בין כתב יד אחד למשנהו גרמו לו לתהות שמא יש לפנינו חיבורים דומים אך לא זהים שנקבצו תחת שם זהה. על פי מחקר פילולוגי של טרייטל, כתבי היד העיקריים של החיבור – שמספרם מסתכם בלמעלה משני תריסרים – מתפלגים עקרונית לשלושה ענפי נוסח, בנוסף לכתבי יד נוספים שזיקתם לענפי הנוסח השונים אינה מובהקת. לחלק ניכר מכתבי היד אין ערך טקסטואלי משום שהועתקו מן הדפוסים השונים ומכתבי יד אחרים.
שני כתבי יד של החיבור סרוקים באתר האינטרנט של לואיס בארת.

מהדורות דפוס

מאז המצאת הדפוס נדפס החיבור יותר מחמישים פעמים. הוא נדפס לראשונה בקושטא בשנת ה'רע"ד, ולאחריו בוונציה בשנת ה'ש"ד עם תיקונים של חלק מהשיבושים שנפלו בדפוס הראשון. כל הדפוסים האחרים מקורם בדפוס ונציה. הדפוסים הנפוצים בימינו סובלים מצנזורה קשה (גם במהדורה החדשה שיצאה לאור על ידי הוצאת זיכרון אהרן בשנת תשס"ה-תשס"ו נותרו שיבושים שמקורם בצנזורה).

מהדורות מחקריות

מיכאל היגר פרסם מהדורה בכתב העת "חורב" והיא כוללת חילופי נוסח מכתבי יד אחדים, אך כולם קרובים יחסית לכתב היד שבגוף המהדורה. בכתב היד שעומד ביסוד מהדורה זו נפל שיבוש משמעותי בפרקים ל"ה-ל"ו שנבע מסדר שגוי של דפי כתב היד שממנו הועתק. מהדורת פדר"א של פרויקט השו"ת מבוססת על מהדורת היגר. קיימת גם מהדורה אלקטרונית במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית, המבוססת על כתב יד תימני, כשהשיבושים הגלויים שנפלו בכתב היד מתוקנים בדרך כלל על פי כתבי יד תימניים אחרים.
עד כה לא זכה החיבור למהדורה מדעית. חיים מאיר הורביץ התעתד להוציא מהדורה חדשה של החיבור אך הדבר לא יצא אל הפועל. בשנת תשל"ב יצא לאור טופס פדר"א האישי שלו והוא דפוס ונציה עם חילופי נוסח מכתבי יד אחרים וכן מאות מראי מקומות לכתבי הראשונים הדנים בחיבור, שנרשמו בשולי הדפים.

פירושים

דון יצחק אברבנאל כתב במאה ה-14 פירוש ארוך על פרק כ"ט בפרקי דרבי אליעזר העוסק בברית בין הבתרים ובארבע המלכויות, וזהו החלק הראשון של הספר "ישועות משיחו". הפירוש הסדיר הראשון לחיבור הוא זה של רבי אברהם אהרן ברודא שנדפס בווילנה בשנת תקצ"ח, והוא ידוע בשם "ביאור מספיק". פירוש חשוב ומקיף על החיבור נכתב בידי רבי זאב וולף איינהורן בשנת תקצ"ט תחת השם "מדרש תנאים".
הפירוש המעמיק והמקיף ביותר לפדר"א הוא זה של רבי דוד לוריא (רד"ל) שיצא לאור בוורשה בשנת תרי"ב (1852). פירוש זה כולל דיונים נרחבים במקורות וכן מקבילות מן הספרות התלמודית הענפה לדרשות החיבור, ולא פוסח גם על פרטים ופרטי פרטים הן מצד התוכן והן מצד הלשון. בהקדמה הוא כותב שבהתאם לכך שהחיבור שימש רבות את המקובלים הראשונים, קיימות לדעתו מקבילות רבות בין פרקי דרבי אליעזר לספר הזוהר ולכתבי האר"י ותלמידיו, ובפירושו הוא עורך השוואות רבות כאלו. המהדורה כוללת הגהות ותיקונים רבים לנוסח הדפוס שעמד לפניו, שנעשו על פי גרסות הילקוטים השונים, מובאות בספרות הראשונים ועל פי סברה, אך רק חלקן מקובלות על החוקרים.

תרגומים

החיבור תורגם ללטינית בידי וִילֶם הֶנְרִיקוּס ווֹרְסְטיּוס (Willem Henricus Vorstius) בשנת 1644. תרגום אנגלי של פדר"א על פי כתב יד נעשה בשנת 1916 בידי ג'רלד פרידלנדר (Gerald Friedlander), שגם צירף למהדורה מעט חילופי נוסח, וכן פירוש ומראי מקומות נרחבים למקורות ומקבילות מן הספרות החיצונית. בשנת 1983 תרגמו מרק-אלן ואקנין (Marc-Alain Ouaknin) ואֵריק סְמילֶביץ' (Eric Smilévitch) את החיבור לצרפתית. מיגל פרס פרננדס (Miguel Perez Fernandez) תרגם את החיבור לספרדית בשנת 1984. בשנת 2004 תורגם הספר לגרמנית על ידי דאגמר בֶּרְנֶר-קליין (Dagmar Börner-Klein), ויצא לאור בברלין.