google/wiki40b huggingface dataset:
קו פיאנו

תיאור

הציור "קו פיאנו" הוא ציור המהווה חלק מסדרת "חקירות לוך נס" שיצרה דגנית ברסט במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-20. הציור גדול הממדים הוא תיאור נוף דמיוני של אגם המוקף באזור הררי. ברסט בחרה לשלב כמה נקודות מבט בציור זה. בעוד שטח האגם מתואר במבט-על, הרי שההרים והגשר, המתואר בפינתו הימנית העליונה של האגם, מתוארים מן הצד. תיאור אנטי-פרספקטיבי כזה אופייני לתיאורים המופיעים בציור מתקופת מצרים העתיקה והמציג כל פרט בציור מנקודת-מבט נפרדת.
שטח האגם מרוצף בדגם קווי, הבנוי על פי "עקום פאנו". דגם זה, היוצר משטח רציף הפועל כפרקטל. משום כך הוא מבטא מרחב אינסופי שאיננו ניתן להגדרה מרחבית ברורה. בכך יצרה ברסט תיאור אירוני המבטא את חוסר היכולת של המדע והאמנות ליצור ייצוג של העולם.
הדוכסות הגדולה של ברג

היסטוריה

בשנת 1794 כבשו הצרפתים את דוכסות יוליך, שהייתה באוניה פרסונלית עם דוכסות ברג תחת בית ויטלסבאך מרוזנות פפאלץ-נויבורג החל משנת 1614. בשנת 1803 העניק מקסימיליאן הרביעי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה את הניהול בדוכסות ברג לדודנו וילהלם, דוכס בבוואריה, והפריד אותה משאר שטחיו בבוואריה ובפפאלץ.
בשנת 1806 פורקה האימפריה הרומית הקדושה, ומקסימיליאן שהפך בינתיים למלך בוואריה מסר את דוכסות ברג לנפוליאון, בתמורה לקבלת נסיכות אנסבך. ב-15 במרץ אותה שנה מסר נפוליאון את השליטה בדוכסות לגיסו ז'ואקים מירא, וצירף לו את דוכסות קלווה ממזרח לריין. ב-12 ביולי 1806 הצטרף מירא לקונפדרציה של הריין, ובתמורה קיבל את התואר דוכס גדול. בהמשך צורפו לדוכסות שטחי רוזנות מארק, בישופות מינסטר, העיר הקיסרית דורטמונד ושטחים רבים מריינלנד-וסטפליה.
בשנת 1808 הוכתר מירא למלך נאפולי, ודוכסות ברג נשלטה על ידי נפוליאון באוניה פרסונלית. בשנת 1809 מינה נפוליאון את אחיינו הפעוט, הנסיך נפוליאון לואי בונפרטה, בנו של לואי בונפרטה, מלך הולנד, לדוכס הגדול של ברג, ופקידים צרפתיים תחת פייר לואי רודרר ניהלו את השטח בשמו.
הירידה הכלכלית בעקבות המערכת הקונטיננטלית הכושלת של נפוליאון, הובילה לסדרה של הפגנות ומרידות. לאחר תבוסת נפוליאון בקרב לייפציג בשנת 1813 פורקה הדוכסות והשטחים עברו לידי פרוסיה. בקונגרס וינה בשנת 1815 שולבו שטחי ברג בפרובינציית יוליך-קלווה-ברג, בעוד שטחי רוזנות מארק ומינסטר שולבו בפרובינציית וסטפליה.
גיבורי האור (סדרת הצגות)

גיבורי האור היא סדרת הצגות ישראלית קומית לילדים בבימויו של ליאור חמו שנוצרה החל משנת 2011, השחקנים ששיחקו בכל ההצגות היו מיקי (מיכל מוכתר) וליאור דטאוקר, ההצגות הופיעו במופעי חנוכה.

העלילה

בכל הצגה מתעוררת בעיה על ידי נבלי על שרוצים לשלוט בעולם ולעשות נזקים, כדי לפתור את הבעיה הופכים כוכבי הילדים לגיבורי על בתלבושות מיוחדות ועוצרים את נבלי העל מהשלטון.
בעיטה נמוכה

בעיטה נמוכה (נקרא בעגה הישראלית לוו-קיק = low kick באנגלית) היא בעיטה שבה התוקף משתמש בשוק הרגל כדי להכות את ירך היריב. בעיטה זו היא מאוד נפוצה בסוגי אמנויות לחימה, כגון, קארטה, קיקבוקס ואיגרוף תאילנדי.
התוקף משתמש בסוג בעיטה זו על מנת לפגוע ברגל היריב ולהמם אותו ולגרום לו לחוסר יציבות וכדומה, אך במידה והיריב חוטף בעיטה זו מספר פעמים ברצף, הדבר יכול לגרום לנזק רב לעצם, למפרק, לרצועה או לעצב השת.
ההגנה הנפוצה ביותר מפני בעיטה נמוכה היא 'בלוק', שבו היריב מרים את הברך באופן כפוף וזה גורם לכאבים רבים ואפילו לנזק לתוקף.
לו דיאמונד פיליפס

ביוגרפיה

נולד בשם לו דיאמונד האפהארץ' בבסיס הצבאי הימי סאביק בייק שבפיליפינים לקצין בצי האמריקאי.
אביו היה אמריקאי ממוצא סקוטי, אירי וצ'רוקי ואמו הייתה  פיליפינית ממוצא ספרדי, סיני ויפני.
לו נקרא על שמו של גיבור המלחמה האמריקאי לו דיאמונד, אומץ בגיל קטן ושינה בהתאם את שם משפחתו לפיליפס.
גדל בטקסס וסיים את לימודיו בהצטיינות מ"אוניברסיטת טקסס בארלינגטון" עם תואר בדרמה.

קולנוע

פיליפס פרץ בשנת 1987 בדרמה המוזיקלית הביוגרפית "לה במבה" בתפקיד זמר הרוק אנד רול ריצ'י ואלנס.
ב-1988 זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט והועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בדרמת החינוך "לסניור באהבה", בה שיחק בתפקיד תלמיד היספני נוקשה בשם אנג'ל גוזמן.
בנוסף שיחק במערבון המצליח " אקדוחנים צעירים" בתור הפושע המקסיקני חוזה צ'אבז ובסרט ההמשך המוצלח שיצא שנתיים לאחר מכן " אקדוחנים צעירים 2".
ב-1996 הופיע פיליפס בדרמה הצבאית "אומץ תחת אש" בתור סמל ג'ון מונפירז אותו חוקר קולונל סרלינג (דנזל וושינגטון) בחשד לרצח קפטנית הקומנדו האמריקאית קארן וולדן (מג ראיין) במהלך פעולת חילוץ במלחמת המפרץ.
ב-1998 שיחק לצידו של מארק וולברג בקומדיית הפשע "ביג היט" בתפקיד המתנקש סיסקו.
ב-1999 שיחק בדרמת כותלי הכלא "ארמון של סורגים" בתור סוכן מחלק הסמים רוי נוקס ובסרט האימה " עטלפים".
בשנת 2000 הופיע בהפקת האימה הבדיונית "סופרנובה" לה היה שותף פרנסיס פורד קופולה.
ב-2003 שיחק בקומדיית האקשן "רצח סטייל הוליווד" בתור השוטר הסמוי המחופש לפרוצה וונדה.
ב-2008 שיחק בחלק השני של סרטו של סטיבן סודרברג "צ'ה" וגילם את סגן גנרל הצבא הבוליביאני הקומוניסטי מריו מונחה.

טלוויזיה

ב-2001 קיבל פיליפס תפקיד ראשי בסדרת האימה "נהר הזאבים".
ב-2002 השתתף כשחקן אורח בשני פרקים בסדרת הפעולה המפורסמת "24".
ב-2005 הופיע במיני סדרת המדע בדיוני שכתב והפיק בריאן סינגר "המשולש" בתור המלח מנו פלומה, הניצול היחידי מתאונת האוניות המסתורית במשולש ברמודה.
במהלך חמש שנים הופיע פיליפס בתשעה פרקים בסדרת המתח "מספ7ים" בתור צלף הFBI איאן אדגרטון.
ב-2009 שיחק בסדרת המדע בדיוני "סטארגייט יוניברס" בתפקיד קולונל דייוויד טלפורד, האיש שנבחר להוביל של קובצת איקרוס.

תיאטרון

פיליפס שיחק פעם אחת בלבד במחזה בברודוויי, "המלך ואני" בתפקיד המלך, על ההופעה זכה פיליפס בפרס התיאטרון העולמי והועמד לפרס הטוני.

חיים אישיים

פיליפס היה נשוי במשך שלוש שנים לבמאית ג'ולי סייפר, איתה עבד בשלושה סרטים.
הזוג התגרש לאחר שזו רצתה לחיות עם המוזיקאית מליסה אתרידג'.
לאחר מכן התארס לשחקנית מועמדת פרס האוסקר ג'ניפר טילי, אך לא נישא לה.
בשנת 1994 התחתן בפעם השנייה, עם הדוגמנית קלי פרסטון, לזוג נולדו שתי בנות .
פיליפס ופרסטון נפרדו בשנת 2004 והתגרשו בפועל ב-2007.
פיליפס נישא לאשתו השלישית המאפרת יאוון בוייסמיר ב-2007, חודשיים לאחר חתונתם נולדה בתם של השניים.
בשנת 2006 נעצר פיליפס בביתו שבלוס אנג'לס בעוון אלימות במשפחה, את התלונה הגישה חברתו יאוון בוייסמיר.
בית המשפט גזר על פיליפס שלוש שנות מאסר על תנאי ו-200 שעות עבודה עבור הקהילה.

פוקר

פיליפס הוא שחקן חובב פוקר מאז היותו סטודנט, בשנת 2009 השתתף בסבב הפוקר העולמי שבלאס וגאס, בתחרות טקסס הולדם וסיים במקום ה-186.
פרידריך-וילהלם פון לפר

קריירה מוקדמת

פון לפר נולד ב-3 באוגוסט 1888 בפריבורן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1906 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-1 (פרוסיה המזרחית ה-1 - קרונפרינץ), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 בדצמבר 1915 הועלה לדרגת ריטמייסטר. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון לפר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בדצמבר 1922 מונה פון לפר למפקד פלוגה 1 ברגימנט הפרשים ה-13 (הפרוסי), ובשנת 1927 מונה למפקד פלוגה 3 ברגימנט הפרשים ה-13 (הפרוסי). ב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1931 מונה למפקד לשליש רגימנט הפרשים ה-15 (הפרוסי). ב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 ביוני 1933 מונה למפקד בסיס האימונים הצבאי זנלאגר. ב-1 באפריל 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-64. ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד חטיבת רובאי הפרשים ה-4, ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-24 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-1.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון לפר מפקד הדיוויזיה הקלה ה-1, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהארמייה העשירית, וב-1 בדצמבר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-81. במהלך המערכה על צרפת לחם פון לפר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-1 בספטמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-5 באוקטובר 1940 מונה פון לפר למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-10, ולחם עימה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. ב-29 בספטמבר 1941 קיבל פון לפר על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם פון לפר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-30 בדצמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה השנייה. ב-15 באפריל 1942 פרש פון לפר מתפקידו, וב-1 במאי 1942 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-178. ב-1 באוקטובר 1944 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר טטרה, ובינואר 1945 מונה פון לפר למפקד קבוצת קרב בקורפוס הפאנצר ה-57. בפברואר פרש פון לפר לביתו, ובסוף המלחמה נפל בשבי בעלות הברית.

לאחר המלחמה

פון לפר שוחרר מהשבי בקיץ 1947. לאחר שחרורו התגורר פון לפר בביקבורג עד למותו ב-7 באוקטובר 1983.
אגן טבילה

אגן טבילה הוא מתקן רחצה טקסי המשמש בנצרות בטקסי טבילה. המתקן ממוקם לרוב בכניסה לכנסייה או במבנה ייעודי (בפטיסטריום) הנבנה בסמוך לכניסה לכנסייה.

סוגי אגני טבילה

מרבית אגני הטבילה המשמשים לטקס, מיועדים לטבילה לנצרות באמצעות הזיית (התזת) מים קדושים, ואינם מיועדים לטבילה של כל הגוף (בשונה מהמקווה ביהדות). האגנים עשויים אבן (לרוב שיש), עץ או מתכת, צורתם וגודלם משתנה, והם מעוטרים בעיטורים שונים. לעיתים לאגנים שמונה צלעות (הם מתומנים) - איזכור לעובדה שטקס הטבילה לנצרות מחליף את טקס בירת המילה של היהדות הנערך כאשר התינוק בן שמונה ימים. לעיתים לאגנים שלוש צלעות המסמלות את השילוש הקדוש.
כמות המים באגני התזה מעין אלה קטנה (כליטר או שני ליטר מים בלבד).
אגנים קדומים יותר שימשו לטבילת כל הגוף. לאגנים אלה הייתה צורת משולש או צורת צלב, והם שימשו בראשית הנצרות ועד ימי הביניים, וכן משמשים כיום בקרב זרמים בנצרות (כגון נצרות אורתודוקסית) המאמינים בטבילת כל הגוף. בנצרות הקתולית מעדיפים אגנים בהם יכול לעמוד האדם המוטבל כאשר המים נשפכים על כל גופו.
ג'ונגל הקופים

היסטוריה

שטח הפארק 120 דונמים. הפארק הוקם ב-1933 על מנת לאפשר תצוגה ומחקר של קופים בסיכון של הכחדה בשטח המדמה את סביבת הגידול הטבעית של הקופים, הכולל יער גשם אמאזוני מלאכותי, שהוא מיערות הגשם הטרופיים המלאכותיים היחידים בצפון אמריקה (יער גשם מדומה גדול יותר נמצא בגן החיות של ברונקס). 
הייחודיות של המקום, בדומה לאי הג'ונגל הנמצא גם הוא בפלורידה, היא שהקופים משוחררים ואילו האנשים המבקרים במקום הולכים בתוך מנהרות כלובים. ססמתו של המקום היא "Where the humans are caged and the monkeys run wild" (בתרגום חופשי: "המקום שבו האנשים בכלובים והקופים רצים חופשי").
בשטח הפארק חיים כ-400 קופים מ-30 מינים מכל העולם. באתר בריכה שבה ניתן לצפות בכישורי הקופים בצלילה ושחייה, וכן ניתן להתבונן באורח חייהם של קופי אוראנג אוטאנג.
הארמייה החמישית (האימפריה האוסטרו-הונגרית)

היסטוריה

הארמייה החמישית הוקמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולמפקדה מונה ליבוריוס פון פרנק. הארמייה השתתפה בפלישה לסרביה בין יולי - אוגוסט של אותה שנה. הסרבים הדפו את הפלישה, ואף ניסיון הפלישה השני לסרביה בראשית ספטמבר נהדף. בנובמבר 1914 זכתה הארמייה החמישית במספר ניצחונות התקדמה לעומק סרביה וכבשה את בלגרד. עם זאת, הצבא הסרבי הצליח לבלום את המתקפה ואף להודפה, וב-15 בדצמבר הסתיים קרב קולובארה בו הביסו הסרבים את הארמייה החמישית ופגעו או שבו בלמעלה ממחצית הכוח הלוחם האוסטרו-הונגרי. פון פרנק הודח מהפיקוד על הארמייה, ובמקומו מונה סבטוזר בורוייביץ'. 
בעקבות הצטרפותה של איטליה למלחמה, הועברה הארמייה לחזית האיטלקית. הארמייה הצליחה לעמוד מול האיטלקים ב-11 קרבות הנהר איזונצו, ובאוקטובר 1917 הנחיל בורוייביץ' לאיטלקים ביחד עם עמיתו הגרמני אוטו פון בלוב, תבוסה קשה בקרב קפורטו. הארמייה זכתה לתהילה רבה, ואנשיה כינו את בורוייביץ' Naš Sveto ("סבטו שלנו"). הארמייה פורקה ב-1918 יחד עם כל הצבא האוסטרו הונגרי.
פרס באפט"א לקולנוע

היסטוריה

עד 1968 הוענק פרס הסרט הטוב ביותר לשני סרטים מדי שנה: האחד בקטגוריית "הסרט הבריטי הטוב ביותר" והשני בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר מכל מקור". בפועל, לא הייתה מניעה שסרט בריטי יתמודד על הפרסים בשתי הקטגוריות, ומספר פעמים אף קרה שאותו הסרט זכה בשני הפרסים (למשל, ריצ'רד השלישי ב-1956, הגשר על הנהר קוואי ב-1958 או דוקטור סטריינג'לאב ב-1965). החל מ-1969 הוענק רק פרס אחד ("הסרט הטוב ביותר"), אך ב-1985 הוא פוצל מחדש, כשהוחל בהענקת פרס בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר", שהומר ב-1988 בפרס "הסרט הטוב ביותר שאינו בשפה האנגלית". סרטים המתמודדים בקטגוריה זו יכולים להתמודד גם בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר", אך בניגוד לעבר, עד כה לא קרה מקרה שבו אותו הסרט זכה בשני הפרסים. החל מ-1993 מוענק פרס נוסף, על שם אלכסנדר קורדה. מאז 1977 מוענק גם פרס לסרט הקצר הטוב ביותר, ומאז 2006 מוענק גם פרס לסרט האנימציה הטוב ביותר.
שני הסרטים הראשונים שזכו בפרס היו "איש המחתרת" (Odd Man Out) בקטגוריית הסרט הבריטי הטוב ביותר ושנות חיינו היפות ביותר בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר מכל מקור". הזוכים לשנת 2012 היו "ארגו" בקטגוריית הסרט הטוב ביותר, "אהבה" בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר שאינו בשפה האנגלית", ואילו "סקייפול" זכה בפרס על שם אלכסנדר קורדה.
ב-1953 הוענקו לראשונה פרסים לשחקנים הטובים ביותר (הזוכים באותה שנה היו מרלון ברנדו על משחקו בויוה זפאטה! וויוויאן לי על משחקה בחשמלית ושמה תשוקה; ברנדו זכה בפרס גם בשנתיים שלאחר מכן. ב-1955 נוסף פרס על התסריט הטוב ביותר וב-1969 נוספו קטגוריות בהן מוענקים פרסים לשחקני המשנה, וכן על בימוי, צילום, פסקול, עיצוב ועיצוב תלבושות. ב-1978 נוסף גם פרס על עריכה, ב-1981 פרס לשחקן המבטיח, ב-1983 על אפקטים ועל איפור והחידוש האחרון היה ב-1984, אז פוצל פרס התסריט לפרס על תסריט מקורי ופרס על תסריט המבוסס על מקור אחר.
השחקן פיטר פינץ' זכה בפרס חמש פעמים, מגי סמית' זכתה ארבע פעמים, ואילו סימון סיניורה, אודרי הפבורן, ג'ק למון, אן בנקרופט ודניאל דיי לואיס זכו שלוש פעמים כל אחד.
ויין דאונינג

ביוגרפיה

דאונינג נולד וגדל בעיירה פאוריה שבמדינת אילינוי. דאוניג החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית ווסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1962, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט. עם סיום לימודיו התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס הסיירים והסמכה כצנחן. לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה בחטיבת הצנחנים ה-173 ולחם במלחמת וייטנאם. בשנת 1966 שירת כמדריך וכמפקד פלוגה בבית הספר לחי"ר שבפורט בנינג. בשנים 1968–1969 שב לוייטנאם ולחם על כמפקד פלוגה ובהמשך כקצין מבצעים גדודי וחטיבתי בדיוויזיית החי"ר ה-25. 
לאחר מכן שירת במשרד ההגנה. בתפקידו הבא שימש כקצין מבצעים וכמפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הריינג'רס ה-75. בשנים 1982–1984 פיקד על החטיבה ה-3 בדיוויזיית השריון ה-1 ולאחר מכן על רגימנט הריינג'רס ה-75. בתפקידו הבא שימש כסגן מפקד פיקוד הכוחות המיוחדים ובהמשך מונה לסגן מפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC). לאחר מכן שימש דאונינג כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים, בין היתר במבצע מטרה צודקת ובמלחמת המפרץ. בתפקידו האחרון שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים, בין היתר בקרב מוגדישו. בפברואר 1996 פרש לגמלאות.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר נקרא דאונינג לשוב לשירות המדינה ושימש כסגן היועץ לביטחון לאומי לנושא לוחמה בטרור במועצה לביטחון לאומי של נשיא ארצות הברית. דאוניג נפטר בשנת 2007.
פוארטו ואיארטה

היסטוריה

ראשיתה של פוארטו ואיארטה הוא בכפר דייגים קטן בשם לאס פניאס דה סנטה מריה דה גואדלופה. בשלב מסוים במאה ה-19 התפתח בכפר נמל קטן ששירת מכרות כסף ועיירות במערב חליסקו, כמו מסקוטה וסן סבסטיאן דל אואסטה. פתיחת הנמל גרמה לגדילת אוכלוסיית הכפר, אך עדיין הוא היה יישוב קטן יחסית. הגידול באוכלוסייה נמשך בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ו-1918 הפך היישוב למועצה אזורית בפני עצמו ושמו שונה לפוארטו ואיארטה (מילולית: "נמל ואיארטה") כהוקרה לאיגנסיו ואיארטה, מושל חליסקו באותה העת.
כעבור מספר שנים התדלדלו מכרות הכסף והכלכלה המקומית החלה להסתמך על חקלאות. במלחמת קריסטרו, מרד עממי מצד הכנסייה הקתולית ותומכיה שהתנגדו למדיניות החילונית והאנטי-דתית של ממשלת פלוטארקו אליאס קאייס שפרץ ב-1926, השתלטו תומכי הכנסייה על פוארטו ואיארטה פעמיים ונהדפו על ידי כוחות הממשלה כל פעם.
בשנות ה-30 שופרו התשתיות ודרכי הגישה אל העיירה והחלה להתפתח בה תעשיית תיירות, אך היא נותרה אלמונית למדי במקסיקו ומחוצה לה. העיירה התפרסמה מאוד בעקבות צילומי הסרט האמריקאי ליל האיגואנה ב-1964 והפכה ליעד תיירותי פופולרי, וכמו כן משכה מהגרים מארצות הברית ומקנדה. תעשיית התיירות תרמה לפיתוח העיירה והיא קיבלה מעמד של עיר ב-1968.
העיר התפתחה וגדלה בצורה דרסטית בעשורים הבאים, אם כי היא ירדה במידה מסוימת מגדולתה החל משנות ה-80 כשממשלת מקסיקו החלה לפתח אזורי תיירות נוספים במדינה, ובייחוד בקנקון.

תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ליסנסיאדו גוסטבו דיאס אורדס, המציע טיסות ליעדים במקסיקו, צפון אמריקה ואירופה.
קדימה, נשים

רקע

הסדרה מתרחשת בשנת 1910 ומתמקדת בקבוצת נשים בכפר בנברי החברות ב"חוג הרקמה העדינה" ומידת מחויבותן לתנועת הסופרג'יזם. מרגרט (ג'סיקה היינס), שראתה את הסופרג'יסטיות בלונדון, חוזרת לבנברי ומציע לנשים בחוג לתמוך במאבק למען זכות ההצבעה לנשים. הנשים מקימות קבוצת סופרג'יסטיות משלהם בשם "חוג הרקמה העדינה של ברנבי מבקש בנימוס זכות הצבעה לנשים", אבל הן נתקלות בהתנגדות מצד הלן (רבקה פרונט) העומדת בראש החוג.

הפקה

בפברואר 2013 הוכרז ב-BBC על הזמנת סדרה קומית בת שלושה חלקים בשם "קדימה, נשים" מאת ג'סיקה היינס. הסדרה הייתה הראשונה שצולמה לפני קהל עבור ערוץ BBC Four.
היינס הגתה את רעיון הסדרה ב-2009 אחרי שקראה על המזימה של סופרג'יסטיות להתנקש בחייו של ראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית'. היא חשבה שאפשר ליצור מכך סרט קומדיה, ומכרה את הרעיון ל-BBC. אבל כשהתחילה לחקור בנושא, הבינה שהעלילה תהיה קודרת למדי, וחשה שהיא כותבת "דרמה משעממת למדי".
היינס גילתה שקשה לה לוותר על הדמויות שיצרה והציעה ל-BBC קומדיה במקום הסרט. ב-2011 כתבה עיבוד חדש לנושא שהתמקד בדמויות הנשיות וחוג הרקמה שלהן באולם הכנסייה בבנברי. היא בכוונה הגבילה את מקום ההתרחשות לאולם והמטבח, והסבירה "אין לאן ללכת, אין לאן לברוח, אין איפה להתחבא. אני אהבתי זאת."
העונה הראשונה של הסדרה שודרה החל מ-30 במאי 2013. העונה השנייה עלתה לשידור ב-21 בינואר 2015. ב-31 במרץ 2015 אישרו ב-BBC שהסדרה לא תחודש לעונה שלישית.

צילומים

כריסטין גרנון הסדרה מתרחשת בשני מקומות, אולם הכנסייה והמטבח. היינס רצתה שהסיטקום יתן תחושה של רטרו, והסבירה שכתיבה וצילום של תוכנית באולפן הייתה שונה מכל מה שעשתה קודם לכן. העונה הראשונה של הסדרה צולמה במרץ 2013 בסטודיו 3 במרכז הטלוויזיה של ה-BBC. "קדימה, נשים" הוא הסיטקום האחרון שצולם במרכז הטלוויזיה לפני קהל. אולם של הכפר צ'ולסברי במחוז בקינגהאמשייר שימש לצילום חזית המבנה, והוא הוקרן בתחילת כל פרק.

שחקנים ודמויות

היינס משחקת בתפקיד מרגרט "מטרונית חכמה אבל חנוקה". היא סיפרה בראיון בדיילי אקספרס ההשראה שלה לדמות הייתה כריסטבל פנקהרסט . הקומיקאית רבקה פרונט מגלמת את הלן נשיאת החוג והדמות האנטגוניסטית למרגרט. ג'ודי פארפיט מככבת בתפקיד מירטל, אמה של הלן. ויקי פפרדין היא גוון, רווקה זקנה, ואמה פירסון משחקת בתפקיד אווה, אמה לארבעה עשר ילדים. אדריאן סקרבורו מופיע בתפקיד מר מילר, איש האחזקה של אולם הכנסייה. ג'ורג'יה גרום וראיין סמפסון מגלמים את אמילי ותומאס. בפרק השלישי הופיעה בתפקיד אורח סנדי טוקסוויג בדמותה של אמלין פנקהרסט.

שיר הנושא

בפתיחת כל פרק על רקע הכותרות מושמע השיר "Nana Was a Suffragette", שכתבה ומבצעת ג'ולס גיב.
תיבת פנדורין

רקע

גיבור הסדרה הוא אראסט פנדורין (Эраст Петрович Фандорин), החי ברוסיה הצארית, בשלהי המאה ה-19, תקופה מיוחדת של דמדומים וחוסר שקט, לקראת סופו של השלטון הצארי ותחילת המהפכה הקומוניסטית, כשרוחות חדשות של שינוי ואופטימיות נשבו באוויר לצד טרור, חרדה קיומית ואי בהירות לגבי העתיד.
אראסט פנדורין, צעיר משכיל ממשפחה טובה, מצטרף כפקיד זוטר למשטרת הבילוש של מוסקבה, לאחר שמשפחתו ירדה מנכסיה והוא נאלץ לפרוש מלימודיו. הוא מטפס חיש מהר בסולם הדרגות, לאחר שפענח באופן מזהיר את המזימה הבינלאומית שהוא חוקר בספר הראשון, "עזאזל". 
מסוף הספר הראשון, פנדורין ממוצב, כקודמיו בז'אנר, הרקול פוארו, שרלוק הולמס ודומיהם, כבלש כל-יכול שאין תעלומה שפתרונה נבצר ממנו. אך בניגוד להם, הוא צנוע, ביישן משהו, וזהותו וכישוריו נסתרים בדרך כלל מסביבתו הקרובה, להוציא מפקדיו.
הספרים מתרחשים כולם בשלהי המאה ה-19, המשוחזרת באופן משכנע ביותר, אך לכל אחד מהם מיקום ורקע אחרים. 
הספרים ניחנים בשינויים מתמידים ולעולם אינם חוזרים על עצמם: "עזאזל" מתרחש במוסקבה, ממנה נוסע פנדורין לאנגליה, בעקבות פושעים בינלאומיים; "גמביט טורקי" הוא רומן ריגול היסטורי שמתרחש בזירת הקרבות במלחמת רוסיה-טורקיה ומסופר מזווית ראייתה של אישה; עלילת "לוויתן" מתרחשת כולה על סיפון ספינה במהלך שיט להודו (אזכור לספרי אגאתה כריסטי), ועוד.
התעלומות הבלשיות, שהן שנונות ובנויות כהלכה, הן רובד אחד בלבד של הסיפורים. הספרים שזורים גם ברמזים ספרותיים ואזכורים לכתבי דוסטויבסקי, טורגנייב, צ'כוב, בולגקוב, אגאתה כריסטי ואחרים. "גמביט טורקי", למשל, יכול להיקרא כרומן מפתח היסטורי, מכיוון שכמעט מאחורי כל דמות בספר ניצבת דמות אמיתית בהיסטוריה הרוסית.
הספרים הפכו לרבי-מכר ברוסיה, שם נמכרו בלמעלה מ-10 מיליון עותקים והוסרטו לקולנוע ולטלוויזיה.
על "גמביט טורקי" נמתחה ביקורת שלילית. נטען שהעלילות בספריו דומות, המניעים לא תמיד ברורים, והדמות הראשית חד-ממדית.
למרות שהספרים יועדו לקהל הרוסי, הם הצליחו מאוד גם מחוץ לרוסיה ותורגמו ל-36 שפות. 
בשנת 2000 הופיע באינטרנט אתר שמציע גישה חופשית מקוונת לרוב ספרי "תיבת פנדורין" (akunin.ru), בהרשאת הסופר. זהו מעשה יוצא דופן בעולם שבו גישה חופשית לכתבי סופרים באינטרנט היא בדרך כלל לכתביהם של סופרים שהלכו לעולמם, ואשר הזכויות על יצירותיהם כבר פקעו.
העיט

תקציר העלילה

בועז, קצין צעיר בצה"ל, שב הביתה בתום מלחמת יום הכיפורים.
אל המלחמה יצא בועז עם שני חברים: האחד נפל והשני נפצע. 
תלוש ובודד, בועז חי לבדו, מסתובב לבדו, אינו מוצא שפה משותפת עם אלו שלא חוו, כמותו, את המלחמה.
מתוך תחושת חובה, הוא הולך לנחם את הורי חברו המת ומבלי להתכוון שוקע במערכת יחסים סבוכה עם האב השכול. תחילה בנימוס ואחר כך בציניות, מגיש בועז לאבא את אשר ביקש: שיר שבנו כתב, כביכול. סיפורי גבורה על הבן המת, וקטעי צילומים באים בהמשך. 
בועז בורא, יש מאין, משהו לזכור לפיו ילד שלא הספיק להשאיר אחריו דבר.
זו תחילתה של תעשיית זיכרון והנצחה אליה מתגלגל בועז מבלי להתכוון. לכל הורה שכול "מייצר" בועז בן יוצר, רגיש, משורר שנגדע בדמי ימיו.
בועז מתקרב אל נגה, החברה לשעבר של חברו המת ואל ירדנה, פקידה במחלקת ההנצחה של משרד הביטחון. ביום הם מהווים שילוש קדוש שעיסוקו הנצחת הנופלים ובלילה - משולש רומנטי.
המלחמה הבאה פורצת. בועז נקרא למילואים, עדיין קצין, כבר לא כל כך צעיר.

צינזור הסרט בישראל

סביב הקרנת הסרט התנהל מאבק משפטי לאחר שתחילה אישרה המועצה לביקורת סרטים ומחזות ברוב דחוק (8 מול 7) להקרין את הסרט בגרסתו המלאה (לפני מבוגרים עד גיל 18). אולם כחודש לאחר מכן, בעקבות המחאה הציבורית ופניית סגן שר הביטחון דאז, מרדכי ציפורי, לשר הפנים דאז, יוסף בורג, התכנסה מליאת המועצה מחדש והחליטה על השמטתן של שתי סצינות ושני משפטים מסוימים ובהם המשפט אותו אומר גיבור הסרט לאמו: "עיט הוא עוף הניזון מפגרים".
בדיון השני שהתקיים בפני המועצה בטרם הוחלט לצנזר את הסרט אמר יושע בין השאר את הדברים הבאים: "אין לי שום יכולת למנוע את הכאב של ההורים השכולים שיראו את הסרט, אלא אם כן נוריד את הסרט כולו, אני לא יכול להגיד שכאבם מחמיא לי, אני לא יכול להגיד שאני ישן טוב בלילה, כאשר אני יודע שיש הורים שכולים שנפגעים מהסרט, לא בשביל זה עשיתי את הסרט, אך כאמן אני יודע שכאשר אתה מתבטא בצורה ברורה, אתה זוכה להתקפות ממישהו ואם לא תוכל לעמוד בלחץ, אל תהיה אמן".
יושע וחברת ההפקה שלו עתרו לבג"ץ (מס' 243/81) כנגד החלטת המועצה לצנזר את הסרט אך עתירה זו נדחתה. הרכב השופטים בראשות נשיא בית המשפט העליון דאז משה לנדוי, העירו ליוצר הסרט במהלך הדיון כי מוטב היה אילו לא השתמש בשם "העיט", ויכול היה "להסתפק בשמו של הספר 'היהודי האחרון', שעליו מבוסס הסרט".
קנאגווה (מחוז)

היסטוריה

במחוז קנאגווה נמצאו עדויות להתיישבות אנושית החל בתקופת ג'ומון (סביבות 400 לפנה"ס), ולאחר מכן התיישבו באזור אנשי יאמטו.
בעבר היה השטח של מחוז קנאגווה המודרני בשטחם של המחוזות מוסאשי וסגאמי, והעיר קמאקורה שימשה בירת השוגונות בתקופת קאמאקורה. בתקופת אדו התחלקה השליטה על מחוז בין דאימיו, ששלט בחלק המערבי, ושוגונות טוקוגאווה, ששלטה בחלק המזרחי.
בשנת 1853 נחת קומודור מת'יו פרי בקנאגווה, ושנה לאחר מכן חתם על הסכם קנגאווה, שאילץ את יפן לפתוח את שערי נמליה לספינות אמריקניות. בהתאם לכך, נפתח נמל יוקוהמה, העמוק ביותר במפרץ טוקיו, לתנועת סוחרות זרות, ועם השנים הפך לנמל המסחרי הגדול ביותר ביפן. הנמל בעיר יוקוסוקה, הקרוב לפתחו של מפרץ טוקיו, שימש לבניית נמל צבאי עבור הצי הקיסרי היפני, וכיום הוא משמש מפקדה עבור הצי השביעי של ארצות הברית ועבור כוחות ההגנה הימיים של יפן. לאחר תקופת מייג'י הפכה יוקוהמה לעיר המגורים המועדפת על זרים, וקו הרכבת הראשון של יפן, שנחנך ב-1872, נבנה בין טוקיו ליוקוהמה.
בשנת 1923 התרחשה באזור רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, שהחריבה את טוקיו, יוקוהמה, אזורים רבים במחוזות צ'יבה ושיזואוקה, כן אזורים נוספים במישור קאנטו. הים נסוג לאחור כ-400 מטרים, וחזר בצורת גל צונמי, שגרם לכאלפיים הרוגים בקמאקורה, והרס את מרבית המבנים בעיר אודווארה.
ב-1945 היו נתונות הערים יוקוהמה וקווסאקי להפצצות הכבדות ביותר מכל ערי יפן מידי האמריקנים. מיד לאחר המלחמה, נחת גנרל דאגלס מקארתור, המפקד העליון של כוחות הברית, בקנאגווה, וכיום משמש המחוז ביתם של מספר בסיסי צי וצבא אמריקנים.
לאחר סיום המלחמה חווה מחוז קנאגווה צמיחה חדה באוכלוסייה, בדומה לשאר אזור מטרופולין טוקיו, ונכון לשנת 2014 מתגוררים במחוז כ-9.1 מיליון תושבים, דבר שהופך אותו למחוז השני הכי מאוכלס ביפן, אחרי טוקיו.

גאוגרפיה

מחוז קנגאווה יחסית קטן בשטחו, והוא ממוקם בפינה הדרום-מזרחית של מישור קאנטו, בין טוקיו והר פוג'י מצפון ומצפון-מערב, ומפרץ סגאמי ומפרץ טוקיו מדרום וממזרח, בהתאמה. חלקו המזרחי של המחוז הוא שטוח ברובו, ובו מרוכזת מרבית אוכלוסיית המחוז, בערי הנמל יוקוהמה וקווסאקי.
החלק הדרום-מזרחי של המחוז מאוכלס פחות בצפיפות, ומרכז האזור הוא העיר קמאקורה, המושכת תיירים רבים בשל המקדשים העתיקים שבה. חלקו המערבי של המחוז הוא הררי, ובשל פעילות געשית באזור הוא עשיר באונסנים. כ-23% מכלל שטח המחוז מהווה פארקים לאומיים, כשהעיקרי שבהם הוא הפארק הלאומי של הר פוג'י.