google/wiki40b huggingface dataset:
פטר שרייר

ראשית חייו

שרייר נולד בעיר מייסן שבסקסוניה, גרמניה. בשנותיו הראשונות התגורר שרייר בעיירה קטנה על יד מייסן, שבה כיהן אביו כמורה, קנטור ונגן עוגב בכנסייה המקומית. בשנת 1945, כשהיה כמעט בן 10, מספר חודשים לאחר הפצצת דרזדן, נכנס לפנימייה של מקהלת הילדים של דרזדן - מקהלת הצלב של דרזדן (Kreuzchor), באותה תקופה הוקמה המקהלה מחדש, ושרייר יחד עם הילדים הנוספים והמורים התגוררו במרתף בסביבת העיר. מנצח המקהלה, רודולף מאוארסברגר, זיהה את הכשרון של שרייר, ונתן לו לשיר קטעי סולו רבים, ואף כתב יצירות שהתאימו במיוחד עבור קול האלט של שרייר. שרייר אף הוקלט באותה תקופה, וניתן להשיג את ההקלטות הללו עד היום.
בגיל 16 התחלף קולו של שרייר מאלט לטנור, כפי שקיווה, בעיקר בגלל כמה אוונגליונים לטנור בפסיונים וכן באורטוריה לחג המולד של באך. בתחילה למד באופן פרטי, אך עד מהרה נכנס לאקדמיה למוזיקה של דרזדן, שם למד במקביל גם ניצוח.

קריירה מוזיקלית

את הופעת הבכורה שלו עשה שרייר באוגוסט 1959, בתפקיד אסיר ראשון באופרה "פידליו" מאת בטהובן. בשנים הבאות הצטיין בתפקידי בלמונטה (החטיפה מן ההרמון) וטאמינו (חליל הקסם) של מוצרט. בשנת 1963 הוחתם באופרה של ברלין בשדרות אונטר דן לינדן. בשנת 1966 הופיע לראשונה כאורח באופרה של וינה שם המשיך במשך שנים רבות להופיע כאורח מדי שנה. באותה שנה הופיע גם לראשונה בפסטיבל ביירוית, באופרה "טריסטן ואיזולדה" מאת וגנר, בניצוח קרל בהם. בשנת 1967 הופיע לראשונה בפסטיבל זלצבורג, שם המשיך במשך 25 שנה להופיע בתוכנית השנתית. בשנת 1969 השתתף בהקלטת האופרה הנזל וגרטל של אנגלברט הומפרדינק (בתפקיד המכשפה), עם התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן. בין התפקידים אותם שר שרייר באופרה ניתן למנות את לוגה בזהב הריין ומימה בזיגפריד של וגנר, כמו כן היה חשוב לו להופיע בתפקיד הראשי באופרה פלסטרינה מאת המלחין הנס פפיצנר בברלין המזרחית, דבר שהיה שנוי במחלוקת בגרמניה המזרחית.
במהלך הקריירה שלו התפרסם שרייר בשירת לידר בעיקר מאת שוברט ושומאן, כמו כן הקליט הקלטות ראויות לציון ברפרטואר הלידר.
משנת 1970 משמש שרייר גם כמנצח בעבודתו, כמנצח התעניין שרייר בעיקר ביצירותיהם של מוצרט באך והיידן. כאשר ניצח על אורטוריות של באך, נהג לבצע גם את תפקיד הטנור תוך כדי שהוא מנצח.
בשנותיו האחרונות כזמר, כאשר איכות הקול שלו החלה להתערער, הוערך שרייר בזכות האינטליגנציה בה אופיינה ההבעה המוזיקלית שלו, ובשל העוצמה שהעניק למשמעות הטקסטים ששר. לדוגמה, במדריך פינגווין להקלטות של מוזיקה קלאסית נכתב בשנת 1996 על הקלטה של "שירת הברבור" מאת שוברט: "קולו של שרייר אולי אינו יפה עוד תחת לחץ, אך.. טווח הטונים שבקולו, והעוצמה בה מודגשת משמעות המילים, הופכת את ההקלטה הזו לאחת המשכנעות ביותר בכלל". 
ביוני 2000, פרש שרייר מבימת האופרה. ההופעה האחרונה שלו הייתה בתפקיד טאמינו בחליל הקסם של מוצרט. שרייר טען כי בגיל 65 כבר איננו מסוגל לגלם תפקיד של נסיך צעיר. הוא המשיך להופיע כזמר במוזיקה הקלאסית, עד לפרישתו מהשירה ב-22 בדצמבר 2005, בביצוע לאורטוריה לחג המולד, בתפקיד מנצח וטנור (אוונגליון) בפראג.
משנת 1945 מתגורר שרייר בדרזדן. שרייר זכה במגוון פרסים ועיטורים מכובדים בעולם המוזיקה הקלאסית.
פלורנס פוסטר ג'נקינס (סרט)

עלילה

פלורנס פוסטר ג'ינקינס היא אשת חברה ניו יורקית, שירשה הון מאביה, ואותו היא מקדישה לתמיכה באמנים ומוסדות למוזיקה. היא הקימה את מועדון ורדי, יחד עם בעלה, ואמרגנה סנט קלייר בייפילד. השנה היא 1944 ובתחילת הסרט פלורנס אומרת על במת המועדון, שעכשיו בימי המלחמה, מוזיקה חשובה אפילו יותר. פלורנס וסנט קלייר גרים בנפרד. סנט קלייר גר בביתה של המאהבת שלו קתלין וות'רלי. פלורנס נדבקה בעגבת מבעלה הראשון, ונמנעת לחלוטין ממגע מיני עם סנט קלייר, כדי לא להדביק אותו. על מנת להלחם בהתפתחות המחלה היא לוקחת ארסן וכספית להם יש גם השפעות רעילות עליה.
פלורנס חוזרת ללמוד שירה עם קרלו אדוארדס (שהוא סגן המנצח של המטרופוליטן אופרה, ושוכרת את קוסמיי מק'מון שינגן בפסנתר בעודה שרה. מק'מון מופתע לגלות שפלורנס מזייפת נורא. סנט קלייר ואדוארדס מתנהגים כאילו פלורנס מוכשרת מאוד, ומזהירים את הצעיר שלא להגיד לה את האמת.
סנט קלייר מארגן עבורה קונצרט קטן, כשהוא בוחר בקפידה למי הוא מוכר כרטיס. חבריה הנאמנים מהמועדון מכבדים אותה, בעוד שאחרים לא יכולים להתאפק מלצחוק. סנט קלייר ומק'מון מצליחים להסתיר ממנה את הביקורת השלילית שספגה, ופלורנס מתגאה בהישגה. היא מקליטה את ההופעה ומחלקת לאנשים את התקליט כמתנה. כשהיא באה לחלק את התקליט למק'מון הם מתחילים לדבר ומק'מון מבין כי הוא מכבד ומעריך את פלורנס.
פלורנס ומק'מון ממשיכים בעבודתם המשותפת, ושיריה של פלורנס מגיעים לרדיו. אנשים מוצאים את השירים שלה למצחיקים במיוחד, למורת רוחו של סנט קלייר. סנט קלייר תוקף חבורת גברים שצוחקים על פלורנס בבר, וקתלין נפרדת ממנו מכיוון שהיא חשה מושפלת. פלורנס מחליטה להופיע לערב אחד בקרנגי הול. סנט קלייר מנסה לשכנע אותה לוותר על הרעיון, אבל היא בטוחה שזה הזמן המתאים לכך. מק'מון בתחילה מסרב בתוקף להופיע איתה שם, אבל סנט קלייר מצליח לשכנע אותו. הם מבינים כי יהיה עליהם להתמודד עם הקשיים שההופעה תערים עליהם, וכל זאת על מנת לגרום לפלורנס את הערב שרצתה בו.
אולם ההופעה מלא עד אפס מקום, ובקהל נמצאים אנשים כמו קול פורטר וטלולה בנקהד. כאשר פלורנס מתחילה לשיר, החיילים צוחקים ולועגים לה. פלורנס מפסיקה את ההופעה כאשר היא מבינה מה קורה. חבריה ומוקיריה נוזפים באלה הלועגים, ומעודדים אותה לשיר. פלורנס מעודדת מתמיכה בה, וממשיכה לשיר. בינתיים, עורך הניו יורק פוסט, מסרב להמשיך להאזין, ולא שועה לתחינותיו של סנט קלייר לא לכתוב כתבה מכוערת על פלורנס.
סנט קלייר ומק'מון מוצאים כל עותק של עיתון הפוסט וזורקים אותו לפח. הם מביאים לפלורנס אוסף של כתבות מחמיאות. אבל לאחר ששני גברים פונים אליה ואומרים לה להתעלם מהערות של העיתון היא מוצאת עותקים של העיתון וקוראת את הביקורת הקוטלת. היא מתעלפת במקום. פלורנס גוססת, סנט קלייר נמצא לצידה, והיא חולמת על רגעיה היפים על הבימה. לבסוף היא מציינת כי "אף אחד לא יוכל לטעון שהוא לא שרה". לאחר שאומרת זאת היא נרדמת ומתה בשנתה. 

ביקורות

הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות. באתר עגבניות רקובות הוא זכה לציון של 87. בביקורת נאמר כי זהו סרט דרמה חביב, שעושה צדק עם שחקניו. באתר מטהקריטיק הוא זכה לציון של 71. לירון סיני כותב שהסרט מצליח להציג דמות שהיא גם מעוררת חמלה, אך גם אהובה. לעומתם אורון שמיר טוען כי יש בעיה בלהציג את המבקר כאיש הרע. הסרט זכה לשתי מועמדויות לאוסקר ה-89 עבור פרס השחקנית הטובה ביותר למריל סטריפ ואוסקר עבור עיצוב התלבושות, ולארבע מועמדויות לגלובוס הזהב.
שאריטה (ברלין)

היסטוריה

בחודש נובמבר 1709 הורה המלך פרידריך הראשון מפרוסיה על הקמת בית חולים בתוך כותלי העיר ברלין כהכנה לקראת מגפת הדבר שכבר הכתה את מזרח המדינה. בית החולים הוקם בשנת 1710 אך המגפה לא הכתה את העיר כמצופה ולכן שימש בעיקר כבית חולים לעניי העיר אשר לא גבה תשלום כלשהו על שירותיו והיה מוסד חסד. בשל כך זכה בשנת 1727 לשמו שאריטה - Charité - שפרושו בצרפתית חסד. כבר בשנת 1713 נבנה בין כתליו תיאטרון אנטומי והמקום הפך למוסד לימודי. רשמית השאריטה הפך לבית ספר לרפואה צבאית רק בשנת 1795.
עם הקמת אוניברסיטת ברלין בשנת 1810 (כיום אוניברסיטת הומבולדט) החל השאריטה לשמש את הלומדים בה, ובשנת 1828 הפך לבית חולים אוניברסיטאי. אבי הפתולוגיה המודרנית, רודולף וירכו, היה האנטומיסט והפתולוג שם במחצית המאה ה-19.
במשך כל השנים היה השאריטה הטוב והמפורסם שבבתי החולים בברלין, ובין כתליו שירתו הבולטים שברופאי גרמניה, בהם חתני פרס נובל ברפואה ומדעים.
בין השנים 1928–1949 ניהל את המחלקה הכירורגית הפרופ' ארנסט פרדיננד זאורברוך. תלמידו היה הפרופ' מכס מרכוס.
עם חלוקת ברלין אחרי מלחמת העולם השנייה נשאר בית החולים בצד המזרחי, אך לאחר איחודה מחדש ובסיוע אמריקאי, חל מהלך של חיזוקו ושילובו עם בתי חולים אחרים עד לאיחוד והפיכתו לבית החולים האוניברסיטאי הגדול ביותר באירופה .
בבית הספר לרפואה שאריטה קיים מוזיאון המוקדש למדענים של האוניברסיטה. המעבדות בברלין נקראים : "בית אשנהיים-צונדק" על שם פרופ' ברנרד צונדק היהודי-ישראלי, ועמיתו פרופ' אשנהיים שפיתחו בשנת 1928 את בדיקת השתן המהפכנית לגילוי הריון בנשים.
מטופה

מטופה הוא לוח מלבני הנמצא בין שני טריגליפים, והוא היה אלמנט חשוב באדריכלות יוון העתיקה. המטופה עשוי להיות חלק, או נושא עליה תבליט. כך למשל המטופות של החזיתות החיצוניות במקדש זאוס באולימפיה הם חלקים, ואילו כל אחד מן המטופות הפנימיים מציגים את אחת מן המטלות שהוטלו על הרקולס.
האדריכל הרומי ויטרוביוס, בספרו "על אודות האדריכלות" (ספר רביעי, פרק ב', 4-1) משער שאיברים אלה הם חיקויים באבן למקדשים קדומים יותר שנבנו בעץ, כך שהטריגליפים הם הקצוות החיצוניים של קורות הקירוי של המקדש, ואילו המטופות אינן חיקוי לחלונות כלשהם אלא הם סגירה בלוחות עץ מנוסרים - של המרווחים שבין קורות הקירוי.
עודד ארז

ביוגרפיה

ארז גדל בראשון לציון. בשנים 1954–1982 שירת בחיל האוויר. החל את שירותו כחניך בקורס טיס (מס' 18) ולאחר מכן הוכשר כנווט קרב ושירת בטייסות מטאור, ווטור ופנטום, היה לנווט הראשון שהגיע, עוד ב-1956, לתפקיד סגן ומ"מ מפקד טייסת. פיקד על גף מטוסי "מטאור" בטייסת 119 בתל נוף.
בשנת 1964 סיים את לימודיו בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
במהלך שירותו עסק בפרויקט פיתוח והקמה של מערכת נשק גדולה, החל בשלב הפיתוח הרעיוני ועד לקליטה מבצעית ואף שימש כמפקד המערך. על פעילות זו זכה ב-1972 בפרס ביטחון ישראל יחד עם משה אור-טס, מנהל הפרויקט מאלתא, ויוסף שרוני מאגף הנדסה של התעשייה האווירית.
בשנת 1971 שימש ארז כראש הפרויקט של חיל האוויר לקליטה, הפעלה מבצעית ופיתוח הדורות העתידיים של מערך כלי הטיס הלא מאוישים, הטייסת הראשונה הוקמה בבסיס פלמחים. במלחמת יום הכיפורים שימש ראש ענף הגנה במחלקת מבצעים של חיל האוויר.
שירת כמפקד בסיס פלמחים. בתפקידו האחרון בצה"ל הוא שימש ראש להק המודיעין, בדרגת תא"ל. 
לאחר פרישתו מצה"ל שימש כסמנכ"ל במשרד הביטחון והקים את אגף המקש"ח (לימים - האגף המדיני-צבאי). מאוחר יותר ניהל מספר חברות תעשייתיות. בשנת 2006 שימש כיו"ר חברת אינקוטק בע"מ, מנכ"ל חברת זארקון אנטרפרייזס בע"מ, יו"ר הנהלת העמותה "גל פז", יו"ר דירקטוריון "פז גיל בע"מ", דח"צ ויו"ר ועדת הביקורת של בנק לאומי, דח"צ ב"פלרם תעשיות" בע"מ, וכן חבר הנהלת עמותת חיל האוויר וחבר בדירקטוריונים של מכון פישר למחקר אסטרטגי, בנק ירושלים, חברת בריל תעשיות נעליים, יו"ר ועדת ביקורת בחברת כים ניר שירותי תעופה ויו"ר ועדת השקעות בקרן ההשתלמות של ההסתדרות הרפואית בישראל.
מיכאיל אוסייבסקי

ביוגרפיה

מיכאיל אוסייבסקי נולד בלנינגרד לאדוארד אוסייבסקי ב-30 בנובמבר 1960.
בשנת 1983 סיים את לימודיו במכון הפוליטכני של לנינגרד ע"ש מיכאיל קלינין. עד 1986 היה מזכיר הוועדה של הקומסומול בפקולטה למכניקת החשמל במכון הפוליטכני של לנינגרד והתקדם בעבודה עד לתפקיד של מהנדס בכיר.
מ-1986 ועד 1993 היה מהנדס בחברת "אלקטרופיזיקה".
בשנים 1993–1999 היה סגן מנהל הבורסה לניירות ערך בסנקט פטרבורג וכיהן במקביל גם כחבר במועצה המומחית של הוועדה הפדרלית לניירות ערך.
בספטמבר 1999 היה סגן יו"ר מועצת המנהלים של בנק התעשייה והבנייה (Промышленно-строительный банк) בסנקט פטרבורג.
בנובמבר 2003 התמנה לסגן מושל סנקט פטרבורג, והיה ליועץ הכלכלי של ולנטינה מטוויינקו שהתעסק בפיתוח הכלכלי של העיר. בנובמבר 2005 התמנה ליו"ר מועצת המנהלים של חברת "מטרוקום" והיה חבר מועצת המנהלים של בנק VEB-Invest.
ב-2008 הוא ביקר בישראל בראש משלחת של כ-160 איש, על מנת לחתום על הסכם שיתוף פעולה ייחודי בין ממשלת העיר סנקט פטרבורג לעיריית חיפה והיה זה הסכם שיתוף הפעולה הראשון מסוגו שנחתם בין עיר רוסית לעיר ישראלית.
ביוני 2010 מונה לראש האדמיניסטרציה של מושלת סנקט פטרבורג והיה ממייסדי התחרות הלאומית לאנשי העסקים המוצלחים ביותר של רוסיה, הנערכת מדי שנה מאז 2010.
כשכיהן כסגן מושל העיר, אוסייבסקי היה ממארגני פורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה, מתוקף תפקידו כמחזיק תיק הכלכלה במועצת העיר ויו"ר וועדת התיאום של הפורום.
באוגוסט 2011, מפלגת רוסיה המאוחדת קידמה אותו כמועמד לתפקיד מושל העיר סנקט פטרבורג, לצד ואדים טיולפאנוב וגאורגי פולטאבצ'נקו, שנבחר לבסוף למושל העיר. בינואר 2012 היה לסגן השר לפיתוח כלכלי של רוסיה.
מאז 2012 הוא סגן יו"ר דירקטוריון הבנק למסחר חוץ ובמרץ 2017 מונה לנשיא חברת "רוסטלקום".

חייו האישיים

מיכאיל נשוי ויש לו שני בנים.
צבי טסלר

ביוגרפיה

טסלר נולד וגדל בקבוצת יבנה, בנם של הורים ניצולי השואה, יוסף ושרה ואח לארבעה. הוא התגייס לצה"ל ב-1982 שירת כטייס מסוקי אנפה, יסעור ועטלף בחיל האוויר. ב-1996 מונה למפקד טייסת 193, לאחר שמפקדה הקודם נהרג בתאונה יחד עם שני קצינים נוספים. הוא פיקד על הטייסת עד 1998, פיקד על טייסת 118, טייסת מטוסי יסעור. ב-2004 מונה לראש מחלקת הגנה במטה חיל האוויר. ב-2006 מונה למפקד מחוז דן בפיקוד העורף ושימש במקביל מפקד קורס מפקדי גדודים. ב-2009 מונה לראש מטה הפיקוד ושירת בתפקיד עד 2013. לאחר שחרורו שירת במילואים כמסביר מטעם פיקוד העורף. הוא נבחר לתפקיד מזכ"ל הקיבוץ הדתי והיה מתוכנן להיכנס לתפקידו בתחילת 2016, אולם בינואר 2016 התגייס לשורות משטרת ישראל בדרגת ניצב ומונה לראש אגף תכנון וארגון. שירת בתפקיד עד פברואר 2019.
טסלר הוא בן קבוצת יבנה ומתגורר בה עד היום. הוא נשוי ואב לחמישה ילדים.
בוגר תואר ראשון בניהול משאבי אנוש ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
אינטי ריימי

אינטי ריימי (בקצ'ואה: Inti Raymi; פסטיבל השמש) הוא פסטיבל המתקיים מדי שנה ב-24 ביוני במבצר סקסאיוומאן שבעיר קוסקו. פסטיבל זה הוא החשוב מבין פסטיבלי האנדים והוא השני בגודלו באמריקה הדרומית (הראשון הוא הקרנבל הברזילאי בריו דה ז'ניירו). הפסטיבל, ששורשיו בתקופת האינקה, מביא מאות אלפי מבקרים לעיר. הוא נחוג לכבוד היום הקצר ביותר בשנה המסמן את היום הראשון של ראש השנה בלוח השנה של האינקה. היום הקצר ביותר חל אמנם ב-21 ביוני, אך לפי מסורת האינקה, השמש נשארת באותו מקום עד ה-24, ובסופו של דבר היא עולה.
החגיגות מבוססות על טקסים דתיים מימי אימפריית האינקה בהם חולקים כבוד לאל השמש "אינטי" אשר מאמינים כי העניק חיים לראשוני שבט האינקה. בתקופת האימפרייה הפסטיבל נמשך תשעה ימים ונהרו אליו אנשים מרחבי האימפריה שהשתרעה על פני פרו, אקוודור, בוליביה וחלקים מצ'ילה ומארגנטינה של ימינו. 
הטקס החל שלושה ימים לפני תחילת החגיגות, והמשתתפים בו עברו תקופת טיהור בה אכלו רק סוג מסוים של תירס לבן. משתתפי הטקס היו מנהיגי האינקה, האצולה ואנשי הצבא. ביום המרכזי היה על המנהיגים לעלות על במה לפני עולי הרגל ולשתות צ'יצ'ה, משקה המבוסס על תירס, לכבודו של אינטי. גברים ונשים צבעו את פניהם בצהוב ולבשו ראשי אייליים שקרניהם שימשו כלי נגינה. למות שחורות נחתכו בעזרת סכין טקסית, ואיבריהן שמשו כלי לחיזוי העתיד. בסוף החגיגה מנהיג האינקה שב לארמונו בעוד הנשים השליכו עליו פרחים אדומים ונוצות בשלל צבעים.
הפעם האחרונה בה נחגג הפסטיבל תחת אימפריית האינקה הייתה בשנת 1535 שלאחריה דוכא בעקבות הכיבוש הספרדי והכנסייה הקתולית בטענה כי הוא טקס פגאני ואינו עולה בקנה אחד עם הדת הקתולית.
הגרסה המודרנית של הפסטיבל, המתארת אירועים בהיסטוריה ובמיתולוגיה של האינקה, נחגגה לראשונה בשנת 1928. האירוע כולל ריקודים ותחרויות שונות, וכן הקרבה סמלית של למה. האירוע מתחיל בהכרזתו של הקיסר במקדש השמש ומשם יוצאת תהלוכה לכיוון הכיכר בה נערך הטקס שבסיומו התהלוכה ממשיכה אל אתר העתיקות סקסאיוומאן. משתתפי התהלוכה לבושים בגלימות אדומות ונושאים דגלים בצבעי הקשת המסמלים את האימפריה, ולאחר מכן מתחילות החגיגות.   
בשנת 1944 נערך שחזור היסטורי של הטקס הדתי על בסיס כתביו של גרסילאסו דה לה וגה (Garcilaso de la Vega) ומאז הוא נחגג במתכונתו הנוכחית. הטקס נחשב גם כסמל להתנגדות הילידים למאות שנים של קולוניזציה ודיכוי תחת שלטון האימפריה הספרדית.
טרינידד וטובגו במשחקים האולימפיים

היסטוריה

חמישה ספורטאים ייצגו את טרינידד וטובגו באולימפיאדת לונדון, הראשונה בה השתתפה, עוד כמושבה בריטית. אחד מהם, מרים המשקולות רודני וילקס, זכה במדליית כסף. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה וילקס במדליית ארד, ומרים משקולות נוסף, לנוקס קילגור, הגיע להישג דומה.
באולימפיאדת טוקיו (1964), הראשונה בה השתתפה טרינידד וטובגו כמדינה עצמאית, החלו האתלטים לצבור הישגים. ונדל מוטלי זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, אדוויון רוברטס זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר, ושניהם היו שותפים לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית ארד במירוץ ל-400X4 מטרים. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הסתפק רוברטס במקום החמישי, ונבחרת השליחים במקום השישי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היה הייזלי קרופורד לספורטאי הטרינידדי הראשון, שזוכה במדליית זהב אולימפית, לאחר שניצח בריצת 100 מטר. באולימפיאדת מוסקבה (1980) איבד את תוארו, לאחר שהודח כבר בשלב רבע הגמר.
20 שנה חלפו בטרם ספורטאי טרינידדי נוסף עמד על הפודיום. היה זה אטו בולדון, שזכה בשתי מדליות ארד באולימפיאדת אטלנטה (1996), בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. באולימפיאדת סידני (2000) זכה בולדון במדליית הכסף בריצת 100 מטר ושחזר את הישגו בריצת 200 מטר. באולימפיאדת אתונה (2004), בולדון בן ה-31 לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות, וההישג הגבוה ביותר של האתלטים הטרינידדים היה המקום השביעי בו זכתה הנבחרת בריצת שליחים ל-100X4 מטרים. ההישג הגבוה ביותר במשחקים אלה הגיע דווקא מבריכת השחייה, כאשר ג'ורג' בוול זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר במעורב, שתי מאיות השנייה אחרי ריאן לוכטה וארבע מאיות השנייה לפני לאסלו צ'ה. למקום הראשון הגיע מייקל פלפס.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבו האתלטים והגיעו להישגים גבוהים. ריצ'רד תומפסון זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר, והיה שני רק לשיאן העולם יוסיין בולט. תומפסון היה גם בין ארבעת השליחים שזכו במדליית הכסף במירוץ ל-100X4 מטרים. שני אתלטים טרינידדים נוספים העפילו לשלבי הגמר של התחרויות בהן השתתפו - מארק ברנס סיים שביעי בריצת 100 מטר ורני קואו סיים שביעי בריצת 400 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) הפתיע קשורן וולקוט בן ה-19 כשזכה במדליית הזהב בהטלת כידון. בכך היה לאתלט הטרינידדי הראשון שזכה במדליה במקצוע שאינו ריצה. לאלונד גורדון זכה בשתי מדליות ארד, בריצת 400 מטר ובמירוץ השליחים ל-400X4 מטר. נבחרת השליחים ל-100X4 מטר זכתה אף היא במדליית ארד. חבר הנבחרת ריצ'רד תומפסון סיים במקום השביעי בריצת 100 מטר, ואילו ג'הו גורדון סיים במקום השישי בריצת 400 מטר משוכות. קלי-אן בפטיסט סיימה במקום השישי בריצת 100 מטר וסימוי האקט סיימה במקום השמיני בריצת 200 מטר. גם מחוץ לאצטדיון האתלטיקה רשמו מספר ספורטאים טרינידדים הישגים נאים. רוכב האופניים נג'יסיין פיליפ היה קרוב למדליה היסטורית בספרינט, אך סיים במקום הרביעי. פיליפ סיים גם במקום השביעי במרוץ הקיירין. ג'ורג' בוול העפיל למשחה הגמר ב-50 מטר חופשי, וסיים במקום השביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) איבד וולקוט את תוארו, והסתפק במדליית ארד. מאשל סדניו סיים במקום הרביעי בריצת 400 מטר, מישל-לי אהי סיימה במקום השישי הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר, נבחרת השליחות ל-100X4 מטר בה הייתה חברה אהי סיימה במקום החמישי, וקלאופטרה בורל סיימה במקום השביעי בהדיפת כדור ברזל.
אלכסנדר סרברוב

קורות חיים

אלכסנדר סרברוב נולד במוסקבה. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד הנדסה במכון לפיזיקה טכנית במוסקבה וסיים אותו בשנת 1967. לאור הצטיינותו בלימודים הוא המשיך לעבוד באחד המעבדות של המכון, ובשנת 1970 השלים את הדוקטורט בתחום פיזיקה של נוזלים וגזים.
בשנת 1976 הוא התחיל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 1978 התקבל סרברוב ליחידת הקוסמונאוטים, והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנים 1982–1993 שוגר לחלל ארבע פעמיים (בסויוז T-7 וסויוז T-8 לתחנת החלל סאליוט 7 ובסויוז TM-8 וסויוז TM-17 לתחנת החלל מיר). במהלך הטיסות הוא ביצע 10 יציאות לפעילות חוץ רכבית.
בשנת 1995 עזב את השרות. הוא כיהן במספר תפקידים ציבוריים ונפטר בשנת 2013.
צחיחנית החרמון

תיאור המין

צחיחנית החרמון שייכת למשפחת ציפורי שיר ממשפחת העפרוניים. גודלה נע בין בינוני עד גדול. לכל הצחיחניות יש שתי קרניים בולטות. לצחיחניות מראה דומה, אך אם נסתכל טוב נבחין שהזכר מעט גדול יותר מהנקבה וקרניו ארוכות יותר וגבו מחוספס פחות מגבה של הנקבה. צבעה החום-אפור עוזר לה להסתוות בסביבה שהיא חיה בה. אורך גבה של הצחיחנית מגיע ל-16–19 ס״מ, וגודלה מגיע עד 500 גרם.

מאפייני המין

בית הגידול המועדף על הצחיחנית הוא אדמת טרשים הצחיחנית נודדת בצורה חלקית למרחקים קצרים. היא מצויה מעונת הקיץ בארץ, ומקוננת בנוף הררי, בעיקר על הקרקע. הצחיחניות צדות מן הקרקע את מזונן: חסרי חוליות וצמחים.

תפוצה ומגמות אוכלוסין

הצחיחנית נפוצה בחצי הכדור הצפוני בעיקר בצפון אמריקה, אירופה ואסיה. בחרמון הסורי ובהרי הלבנון דוגרת צחיחנית שהיא תת-מין מקומי בעלת שוני מהותי בצורה ובעלת שתי קרניים, ואילו בישראל אפשר למצוא אותה בחרמון בלבד מגובה 1,900 מטר ומעלה. בתוצאות הסקר שנערך בשנת 2013 גילו כ-50 זוגות דוגרים בחרמון בארץ ישראל.

גורמי סיכון

הצחיחניות נפגעות מפעילות האדם, כמו הכשרת מסלולי סקי ופיתוח מתקנים שונים. בעקבות כך הן יכולות להיות בסכנת הכחדה בעתיד. כדי למנוע את הסכנה וכדי למזער את הפגיעה בבתי הגידול הטבעיים מומלץ לצמצם את עבודות הפיתוח המבוצעות בחרמון ולפקח עליהן.
יהודה בן ניסים אבן מלכה

רבי יהודה בן ניסים אבן מלכה היה פילוסוף ומיסטיקן יהודי שחי ופעל במרוקו במאה ה-13.
מעבר איסראן

מעבר איסראן (Col de l'Iseran) הוא מעבר הרים בגובה 2770 מטרים. איסראן הוא מעבר ההרים הגבוה ביותר בצרפת, והגבוה ביותר בהרי האלפים בעל דרך סלולה. המעבר ממוקם באזור האלפים המערביים בקרבת הכפר ואל דיזר, אזור חבל סבואה, צרפת. עקב גובהו הרב, המעבר פתוח לתנועה בחודשי הקיץ בלבד.
מעבר איסראן החל את דרכו במהלך המאה ה-17 כשביל פרדות אשר שימש להובלת גבינות לשווקים בפיימונטה דרך מעבר מון סני. בשנת 1912 הוחלט להפוך אותו לדרך סלולה. העבודה החלה בשנת 1929 כאשר 600 פועלים סללו 29 קילומטרים, והסתיימה בשנת 1937. חנוכת המעבר נערכה בנוכחות הנשיא אלבר לברן. בשנת 1939 נבנתה גם כנסייה בסמוך לשיא המעבר.
אורכו הכולל של מעבר איסראן הוא 48 קילומטר וכולל בתוכו שינוי גובה של 1955 מטרים בשיפוע ממוצע של 4.1%. מכיוון צפון, בחלקו האחרון, בעלייה מואל דיזר הנמשכת 15 ק"מ השיפוע הממוצע עולה ל-6%. מכיוון דרום, בחלקו האחרון בעליה מבונבאל סור ארק, מגיע השיפוע לממוצע של 7.3% לאורך 13 קילומטר ובשיאו אף ליותר מ-10%.
מעבר איסראן שימש מספר פעמים כאתר רכיבה במסגרת הטור דה פראנס, לראשונה בשנת 1938, ולאחר מכן שש פעמים נוספות.
גומא אגייאר

גוּמא אגייאר (בפורטוגזית: Guma Aguiar; נולד ב-1978, נעלם ב-2012 והוכרז כמת ב-2015), איש עסקים אמריקאי שצבר את הונו בתחום האנרגיה בארצות הברית.

קורות חיים

אגייאר נולד בריו דה ז'ניירו להורים יהודים שהתנצרו. כאשר היה בן שנתיים עברו הוריו לפלורידה שבארצות הברית. בגיל 26 פגש את הרב טוביה זינגר שהחזירו אל היהדות. אגייאר למד באוניברסיטה בדרום קרוליינה אך לא סיים את לימודיו. לאחר מכן היה שחקן ומדריך טניס.
אגייאר הקים יחד עם דודו תומאס קפלן חברת אנרגיה בשם "ליאור אנרג'י" וכיהן כסגן נשיאה. החברה מצאה מצבור עצום של גז טבעי ונפט בטקסס, ובשנת 2007 נמכרה תמורת שניים וחצי מיליארד דולר. אגייאר זכה בתואר "מנהל השנה לשנת 2007" של הירחון "Oil and Gas Investor". ההערכות שפורסמו לגבי הונו של אגאייר הן 100 עד 200 מיליון דולר, אך הוא טען בראיון ב-2009 כי הונו מוערך ביותר ממיליארד דולר].
ב-10 בינואר 2010 פורסם כי אגייאר הוכנס על ידי משפחתו לאשפוז בביה"ח הפסיכיאטרי "אברבנאל", בעקבות לחצים נפשיים כבדים. בידיעה הוזכרו שני אירועים בהם אגייאר טען כי נפגש עם גלעד שליט שעה שזה היה בשבי החמאס, וכן כי אגייאר לא התייצב לראיון עם המנחה אברי גלעד.
ב-19 ביוני 2012 נעלם אגייאר בעת שיצא לשיט בחופי פלורידה. ב-29 בינואר 2015, שנתיים ושבעה חודשים לאחר היעלמותו, הוכרז כמת על ידי שופט בית המשפט המחוזי בפלורידה בעקבות עתירה משותפת של אשתו ואמו.

פעילות בישראל

אגייאר תרם למטרות ופרויקטים שונים הקשורים לקהילה היהודית ולישראל, הכוללים בין היתר את ארגון "נפש בנפש" (לו תרם 8 מיליון דולר), ומצעד החיים. על פעילותו הפילנתרופית נכלל ברשימת "36 היהודים המשפיעים מתחת לגיל 36" של שבועון "הג'ואיש ויק".
ביולי 2009, השקיע אגייאר למעלה מארבעה מיליון דולר בערבויות למועדון הכדורגל הישראלי בית"ר ירושלים והפך להיות המממן העיקרי שלו. ב-30 באוגוסט 2009 נחתמה עסקה בין אגייאר לבין דני קליין, יו"ר קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים, ועל פיה ימסור אגייאר 1.5 מיליון דולרים לקבוצה, ויקבל אפשרות לרכישתה בסיום אותה העונה.
בפברואר 2010 הודיע אגייאר, באמצעות עורך דינו, שיפסיק את תמיכתו הכלכלית בקבוצות הירושלמיות בשל נסיבות אישיות, ולא יפעל עוד לרכישת הבעלות. בספטמבר 2011 רכש אגייאר 60% מהבעלות על קבוצת הכדורגל הפועל ירושלים. בעקבות היעלמותו, מונה האפוטרופוס הכללי למנהל נכסיו של אגייאר בישראל בנובמבר 2012. ביתו בישראל נמכר לאיל הון יהודי מרוסיה.

חייו האישיים

אגייאר היה נשוי ואב לשלושה. סיפר שחלומו האישי הוא עלייה לארץ ישראל ובניית בית המקדש השלישי.
דוד בוסקילה

ביוגרפיה

דוד בוסקילה נולד בשדרות בשנת 1956. לאחר שירותו הצבאי כחובש קרבי בחיל התותחנים, סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת תל אביב וכן לימודי תעודה בניתוח מערכות מידע. בהמשך התנסה בעסקים שונים ושימש כיועץ כלכלי ליישובים מטעם השלטון המקומי.
בין השנים 1989-1985 שימש כגזבר מועצת שדרות. ב-1989 נבחר כראש המועצה של שדרות, שהוכרזה בתקופת כהונתו כעיר. בשנת 1995 הוגש נגד בוסקילה כתב אישום באשמת מרמה והפרת אמונים בכך שישב בראש ועדת תכנון ובנייה שדנה בשינוי ייעוד של מגרשים הגובלים בביתו, באופן שהטיב עמו. בוסקילה הודה במסגרת הסדר טיעון, לא הורשע אלא חויב ב-250 שעות לתועלת הציבור, על מנת שלא יידרש לעזוב את תפקידו כראש העיר. אולם בבחירות בשנת 1998 הפסיד בוסקילה בבחירות לאלי מויאל. בשנת 2003 התמודד בוסקילה שוב נגד אלי מויאל ובסיבוב ראשון זכה במספר הקולות הרב ביותר: 3,845, לעומת 3,227 קולות שקיבל מויאל. אולם בסיבוב שני זכה מויאל בראשות העיר, בגוברו עם 5,622 קולות על 4,967 קולות של בוסקילה. בנובמבר 2008 בוסקילה נבחר שוב לראש עיריית שדרות, והחליף בתפקיד את אלי מויאל. בשנת 2013 הפסיד בבחירות ופינה את מקומו לאלון דוידי.

ראש עיריית שדרות

בוסקילה החל בתנופת בנייה נרחבת בעיר עם 3 שכונות חדשות והגדלת תושבי העיר מ 17,000 ל – 25,000 תושבים, 3 פארקים חדשים בעיר שבזכותם שדרות ירוקה יותר "סקייטפארק" ומגרשי ספורט הפזורים בעיר. הסדרי תנועה טובים יותר בעזרת כיכרות בעורקים ראשיים בעיר, בניית חניון משאיות שבסיומו תיאסר חניית משאיות בעיר.
הורדת אחוזי האבטלה מ -9% ל-3.5% על ידי פתיחת 17 מפעלים חדשים בעיר. קידום בניית פארק תעשיות ספירים בשיתוף עם מועצה אזורית שער הנגב בין המפעלים: "אלבטק", "רבדא", אורנטפוואר", "קודחים", "עוזת", "אופרת", "גל משטחים", "דקלים", "מירז", "מדק", "מלכה פלוס", "פולימרים", "א.ל. ארמן", "סופר נירוסטה", "משק פרידמן".
בניית אצטדיון כדורגל בעיר. בריכת שחיה מקורה ומחוממת כל השנה . בניית מוסדות החינוך הממוגנים בעיר, היסודיים, העל יסודיים וגני הילדים, שיפוץ 12 גני ילדים, בניית כיתות לימוד חכמות דור 3. קידום בניית האקדמיה למוזיקה של המועצה להשכלה גבוה.
קידום בניית בית חולים שיקומי ללב של הרב אלימלך פירר.
בוסקילה נבחר ב-2012 על ידי אתר nrg כאחד מראשי העיר הטובים בארץ בקריטריונים של פריצת דרך ברמה ארצית, השפעה מכרעת על התפתחות העיר שבראשה הוא עומד ושיפור מצב העיר כיום לעומת המצב שבו ראש העיר קיבל אותה כשנבחר לתפקידו.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו באוקטובר 2013, התמודד על ראשות העירייה אך לא נבחר.