אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה

רקע

הדיוויזיה הראשונה הפליגה מאלבני שבאוסטרליה המערבית ב-1 בנובמבר 1914 בשיירה של 10 ספינות תובלה שלוותה בכמה ספינות מלחמה בריטיות, אוסטרליות ויפניות. יעדו הראשון של הכוח היה מצרים שהייתה בשליטה בריטית, עם עצירת ביניים בציילון, אך השיירה עוכבה מספר פעמים עקב חשש מיירוט על ידי ספינות מלחמה גרמניות ששייטו באזור. החששות הוכחו מאוחר יותר כמוצדקות כאשר הסיירת הקלה אמדן נראתה ליד איי קוקוס. בשעה שהשיירה ביצעה תמרון כדי להתחמק מהאיום, העסיקה הסיירת של הצי המלכותי האוסטרלי, "סידני", את האמדן בירי מתותחיה הכבדים ולאחר קרב שארך 25 דקות, הוצאה הספינה הגרמנית מכלל פעולה.
האיום מצדן של הספינות הגרמניות נוטרל והשיירה הצליחה להמשיך במסעה ללא הפרעה. עם הגעת הדיוויזיה הראשונה למצרים בנובמבר, היא הוצבה במחנה מנה שליד קהיר, שם הם סייעו בהגנתה של תעלת סואץ כנגד הטורקים שהכריזו על מלחמה ב-29 באוקטובר. במהלך תקופה זו החלו האוסטרלים לקיים אימוני הכנה לקראת השתתפותם בקרבות בחזית המערבית, שכן בשלב זה היה הכוח מיועד להגעה לאנגליה כדי להיות מוצב בחזית זו. בעת המתנתם במצרים, אוחדו הכוחות האוסטרלים והניו זילנדים ל"גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים" (Australian and New Zealand Army Corps, או בראשי התיבות ANZAC - אנזא"ק), בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם בירדווד, שכללה את הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה ואת "הדיוויזיה של ניו זילנד ואוסטרליה" (New Zealand and Australian Division – NZ&A).
עקב צפיפות של הכוחות ומחסור בציוד באנגליה, הוחלט להשאיר את אנשי האנזא"ק במצרים במהלך החורף האירופאי, כדי שימשיכו באימוניהם ויכינו את עצמם למלחמת החפירות בצרפת. אך למרות זאת, האימונים שזכו להם האוסטרלים והניו זילנדים באותה עת היו בסיסיים מאוד ולמרות הדעה החיובית אז, הם היוו הכנה מוגבלת מאוד לעתיד לבוא.
בינתיים, נעשו צעדים לשימוש בחיילים הניו זילנדים והאוסטרלים במקום אחר. בנובמבר התווה וינסטון צ'רצ'יל, בתוקף תפקידו כלורד הראשון של האדמירליות, את תוכניותיו הראשונות לתקיפה ימית בדרדנלים. תוכנית תקיפה ופלישה לחצי האי גליפולי אושרה בסופו של דבר על ידי הקבינט הבריטי בינואר 1915. הוחלט שהכוחות האוסטרלים והניו זילנדים ייקחו חלק במבצע, אף על פי שהם היו בנחיתות מספרית בהשוואה לחילות המשלוח הבריטים ההודים והצרפתים, עובדה שעד היום מתעלמים ממנה רבים באוסטרליה ובניו זילנד. מטרת הפלישה הייתה לפתוח חזית נוספת כנגד מעצמות המרכז ולפתוח את הכניסה לים השחור מכיוון הים התיכון, דרך מיצרי הדרדנלים והבוספורוס ולאפשר את השיט לרוסיה במשך כל ימי השנה.
לאחר כישלון התקיפות הימיות, הוחלט שכוחות הקרקע נחוצים כדי לחסל את הארטילריה הטורקית ולאפשר לשולות המוקשים לפנות את המעברים הימיים לקראת מעברן של כלי שיט גדולים. שר המלחמה הבריטי, הפילדמרשל הוריישו קיצ'נר, מינה את גנרל איאן המילטון לפקד על "כוח המשלוח לים התיכון" (Mediterranean Expeditionary Force- MEF) שיוביל את המשימה. הכוח כלל את האנזא"ק בפיקודו של בירדווד, את הדיוויזיה ה-29 הבריטית, את הדיוויזה הימית המלכותית ואת "חיל המשלוח למזרח" (Corps expéditionnaire d'Orient) של צרפת. כ-40,000 חיילים רוסים היו אמורים להשתתף בכיבושה של איסטנבול.

הנחיתה במפרץ אנזא"ק

על פי תוכנית הפלישה, הייתה אמורה הדיוויזיה ה-29 לנחות בכף הלאס שבקצה חצי האי ולהתקדם לכיוון המצודות של קיליטבהיר. כוחות אנזא"ק היו אמורות לנחות מצפון לקבה טפה על חוף הים האגאי ומשם הם יכלו להתקדם לאורכו של חצי האי ולמנוע את נסיגת התגבורת של קיליטבהיר.
כוח התקיפה של אנזא"ק, הבריגדה השלישית של הדיוויזיה הראשונה האוסטרלית, החל בנחיתתו על החוף זמן קצר לפני עלות השחר, בשעה 4:30 של ה-25 באפריל 1915. אזור הנחיתה המתוכנן היה רצועת חוף רחבה כק"מ וחצי מצפון לגבה טפה, אך ככל הנראה, עקב טעות בניווט או עקב קיומם של זרמי ים בלתי צפויים, השתבשה הנחיתה והסירות התרכזו בנקודה הנמצאת שני ק"מ מצפון לנקודת הנחיתה המתוכננת, במפרץ רדוד ללא שם בין ארי בורנו מצפון והנקודה שנודעה בשם Hell Spit מדרום. החל משנת 1985 נקראת נקודה זו בשם הרשמי "מפרץ אנזא"ק" (באנגלית: Anzac Cove, בטורקית: Anzak Koyu).
חיילי אנזא"ק עמדו בפני סבך בוגדני ומבלבל של נקיקים ושלוחות שהשתפלו ממרומי רכס סארי באיר לכוון הים. כוח הנחיתה נתקל בהתנגדות קלה בלבד של יחידות צבא טורקיות פזורות, עד אשר מוסטפא כמאל, שפיקד על הדיוויזיה ה-19 הטורקית והבחין בסכנה הטמונה מהפלישה, החיש תגבורות לאזור. המאבק על נקודות הגובה התנהל על קו הרכס השני בו חיילי אנזא"ק והטורקים לחמו על גבעה שכונתה Baby 700. העמדה החליפה ידיים מספר פעמים במהלך יום הלחימה הראשון עד אשר הטורקים, שנהנו מיתרון הגובה, הצליחו לכבוש אותה. משעה שההתקדמות של האנזא"קים נבלמה, פתחו הטורקים במתקפת נגד, בנסותם לאלץ את הפולשים לסגת לחוף, אך הם נכשלו בניסיונם לנשל אותם מאחיזתם. עד מהרה נחפר חפיר היקפי ומצב קיפאון עקוב מדם החל להתנהל עד אוגוסט.

קיריתיה

במאי 1915, החליט המילטון לרכז את כל המשאבים שלו בגזרת הלאס. בירדווד פקד על בריגדת חיל הרגלים השנייה של קולונל מק'קיי ועל בריגדת חיל הרגלים הניו זילנדית לסגת וב-6 במאי הם נעו דרך הים לכף הלאס. במהלך הקרב השני שהתפתח בקירתיה, ספגו שתי הבריגדות 1,827 הרוגים, כולל מק'קיי עצמו, בפעולת התקדמות בלתי מחושבת לאור יום דרך שטח פתוח שיכול היה להיכבש לאחר רדת החשכה ללא אבדות כלל.
במהלך חודש מאי, היו הצלפים הטורקים פעילים במיוחד בעמק מונש. ב-15 במאי נהרג מייג'ור גנרל ברידג'ס מירי צלף. גופתו הוחזרה לאוסטרליה והוא נקבר על גבעה המשקיפה על הקולג' הצבאי המלכותי בדרנטרון בשקנברה. ממשלת אוסטרליה שלחה את מייג'ור גנרל גורדון לג מאוסטרליה כדי להחליפו.

מתקפת הנגד הטורקית

ב-19 במאי 1915, שיגרו הטורקים מתקפה כנגד כוח אנזא"ק. עקב אזהרה מוקדמת שהועברה על ידי מטוס סיור של הצי, הכוחות היו בכוננות ועמדת הכוח תוגברה באמצעות החזרתה של בריגדת חיל הרגלים הניו זילנדית השנייה מכף הלאס ועל ידי הגעתן של בריגדת הרוכבים הקלה הראשונה ושל בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית ממצרים. לאורך רובו של קו החזית, נחלה המתקפה כישלון חרוץ והטורקים נקצרו באש המקלעים של מגיני אנזא"ק. בעמדת קורטני, אחד החלקים החשופים ביותר של קו ההגנה, הצליחו הטורקים להיכנס לחפירות, אך שם הם נתקלו ברב טוראי משנה אלברט ג'קה ובאחרים שגרמו להם לסגת שוב. על פעולתו זו, היה ג'קה לאוסטרלי הראשון במלחמה העולם הראשונה שעוטר בצלב ויקטוריה.

מתקפת אוגוסט

כישלונם החוזר של מדינות ההסכמה לכבוש את קריתיה או להתקדם בצורה כל שהיא בגזרת הלאס, הובילו את המילטון ליזום תוכנית חדשה למערכת גליפולי. בליל ה-6 באוגוסט התבצעה נחיתה חדשה של שתי דיוויזיות חיל רגלים בסובלה, 8 ק"מ מצפון למפרץ אנזא"ק. בינתיים, התבצעה מתקפה חזקה ברכס סארי באיר על ידי פריצה דרך קטע שהגנתו הייתה חלשה בצפונו של המתחם בו ישבו חיילי אנזא"ק. המתקפה התקדמה במהלך ערבו של 6 באוגוסט כשבמקביל מתבצעות מתקפות הסחה בהלאס ובחוף אנזא"ק. בהלאס, הפכה פעולת ההסחה בכרם קריתיה לקרב חסר תועלת נוסף ללא מטרה עם אבדות כבדות בשני הצדדים. בחוף אנזא"ק, מתקפה על החפירות הטורקיות בקרב האורן הבודד על ידי בריגדות חיל הרגלים של הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה, הפכה לניצחון נדיר עבור כוחות אנזא"ק. כשהם סופגים מעל 2,000 הרוגים, הצליחו האוסטרלים לגרום לטורקים לאבד 7,000 מאנשיהם. בשל העובדה שהתקפה זו הצליחה להשיג את כיבושה של עמדה חיונית, הייתה זו פעולת ההסחה המוצלחת ביותר של האוסטרלים במהלך המלחמה.
עם זאת, המתקפה העיקרית שכוונה לגבעות צ'ונוק באיר ולגבעה 971, הייתה מוצלחת פחות. הכוח שהסתער על הקרובה ביותר מגבעות צ'ונוק באיר, היה מורכב מחיילי בריגדת חיל הרגלים הניו זילנדית. עם שחר ה-7 באוגוסט הם הגיעו למרחק של 500 מטרים מהפסגה, אך הם לא היו מסוגלים לכבוש אותה עד בוקר יום המחרת. לעיכוב זה היו השלכות הרות גורל על פעולות התקפה מקבילות שהתנהלו ב-7 באוגוסט על ידי בריגדת הרוכבים הקלה האוסטרלית השלישית, שהייתה אמורה להיות מתואמת עם הניו זילנדים שתקפו בצ'ונוק באיר את עורפם של המגינים הטורקים. הניו זילנדים התעכבו בצ'ונוק באיר במשך יומיים לפני שתוגברו שני גדודי חיל רגלים בריטים. מתקפת נגד טורקית חזקה, שהובלה באופן אישי על ידי מוסטפא כמאל עצמו, הניסה את שני הגדודים הללו מהרכס. בינתיים, הנחיתה במפרץ סולבה, נתקלה בהתנגדות קלה בלבד, אך המפקד הבריטי, לוטננט גנרל, סר פרדריק סטופפורד, דילל באופן כה משמעותי את כוחותיו, עד שרק חלק קטן מהחוף נתפס. שוב היו הטורקים מסוגלים לנצח במאבק על הנקודות השולטות של גבעות אנפרטה הסמוכות וגזרת סולבה הפכה לעוד מקרה של מלחמת חפירות סטטית.
הנחיתות בסולבה תוגברו על ידי הגעתן של הדיוויזיות הבריטיות ה-53 וה-54, יחד עם הדיוויזיה העשירית הבריטית והדיוויזיה הרכובה השנייה הבריטית. הדיוויזיה ה-29 חסרת המזל הועברה גם היא מהלאס לסולבה למאמץ אחד נוסף. הניסיון הבריטי האחרון להפיח רוח חיים במתקפה הגיע ב-21 באוגוסט עם ההתקפות על גבעת סקימיטר ועל גבעה 60. השליטה בגבעות אלו הייתה מאחדת את גזרת אנזא"ק ואת גזרת סולבה, אך הקרבות הללו לא נחלו שום הצלחה. כאשר הסתימה הלחימה על גבעה 60 ב-29 באוגוסט, היה הקרב על גבעות סארי באיר ולמעשה כל מערכת גליפולי, אבודים למעשה.

הפינוי

לאחר שמונה חודשים של לחימה עקובה מדם, הוחלט לפנות את כל הכוח בחצי האי גליפולי. הכוח הוקטן בהדרגה החל מה-7 בדצמבר ובוצעו פעולות הסחה כדי להטעות את הטורקים וכדי למנוע מהם לגלות את דבר הנסיגה. בחוף אנזא"ק, הקפידו הכוחות לשמור על שקט מוחלט למשך יותר משעה עד אשר חיילים טורקים סקרנים העזו לסרוק את החפירות וחיילים האנזא"ק פתחו עליהם באש. עם התדלדלות הכוחות, בוימו קולות ירי על ידי הקשה במחבתות. מבצע הפינוי, שבאופן אירוני היה המוצלח ביותר בכל מערכת גליפולי, הושלם עד לשחר ה-20 בדצמבר 1915, ללא שנהרג אפילו חייל אחד.
בסופו של דבר, מערכת גליפולי הייתה כישלון הרה אסון. המערכה לא השיגה ולו אחת מהמטרות שהצדיקו אותה ועקב חוסר הניסיון של המפקדים הבכירים והשיקולים המוטעים בניהול המערכה, היו מספרי האבדות בקרב הכוחות שהשתתפו בה גבוהים ביותר, לא רק כתוצאה מפעילות קרבית, אך גם כתוצאה ממוות ממחלות שנבעו מתנאי תברואה גרועים בקווי החזית ומקריסת מערך פינוי הפצועים ומערך הלוגיסטיקה. ההערכה המקובלת שבמהלך כל מערכת גליפולי ספגו הכוחות האוסטרלים 26,111 אבדות, מתוכם 8,141 הרוגים. האבדות מצד הכוחות האחרים של מדינות ההסכמה, הרוגים ופצועים יחד, כללו 7,571 ניו זילנדים, 120,000 בריטים ו-27,000 צרפתים.
לאחר המלחמה, תנאי המחיה הגרועים והאבדות הכבדות בקרב לוחמי האנזא"ק, גרמו לדעה שרווחה באוסטרליה שאלו נבעו מאזלת ידם של המפקדים הבריטים שפיקדו על הכוחות האוסטרליים ומהתעלמותם מהאבדות הכבדות שנגרמו ממתקפות שסבלו מתכנון לקוי. בין אם האשמות אלו נכונות ובין אם לאו, ברור שהמערכה בכללותה נוהלה באופן גרוע וכתוצאה מכך נלמדו לקחים רבים ממנה שיושמו במערכות שנוהלו בהמשך. למרות זאת, פעילותם של האוסטרלים והניו זילנדים במערכת גליפולי מהווה אבן דרך חשובה בעלייתן של שתי האומות כגורמים עצמאיים על הבמה העולמית וגיבושה של זהותן הלאומית. כיום, מצוין יום הנחיתה הראשונה בגליפולי, ה-25 באפריל, כיום זיכרון לאומי הידוע כיום אנזא"ק, הן באוסטרליה והן בניו זילנד ומדי שנה, מתאספים המונים באנדרטאות הזיכרון בשתי המדינות ואפילו בטורקיה, כדי להוקיר את הגבורה וההקרבה של חיילי אנזא"ק ושל כל אלה שאיבדו את חייהם במלחמה.
המערכה בגליפולי זכתה לתיעוד נרחב בתרבות, כשהאיזכור הידוע והבולט לכך הוא בסרט משנת 1981 בכיכובו של מל גיבסון, "גליפולי".

הלחימה בסנוסים

בתגובה להתגברות האיום מצד הכת הערבית-איסלאמית פרו-טורקית שהייתה ידועה בשם הסנוסים, נשלח בסוף נובמבר 1915 כוח בריטי מורכב, "כוח החזית המערבית", בפיקודו של הקצין מצבא הודו הבריטית, מייג'ור גנרל אלכסנדר וולאס, אל מרסא מטרוח שבמדבר לוב. הכוח כלל רגימנט של פרשים אוסטרלים קלים וכוח תובלה רכוב של הדיוויזיה הראשונה. סדרה של קרבות קצרים כנגד הסנוסים התנהלו באום רוחום, ג'בל מדווה ובחלזין במהלך דצמבר וינואר. אבדות הבריטים היו קלות באופן יחסי, אף על פי שרבים נהרגו או נפצעו, כולל אוסטרלים. עם זאת, אבדותיהם של הסנוסים היו כבדות הרבה יותר, כשמאות מתוכם נהרגו בקרבות. בינתיים, שבו מספר יחידות פרשים קלות של האוסטרלים מגליפולי ונשלחו דרומה כדי לאבטח את שוליו של עמק הנילוס מפני הסנוסים. "יחידת הרכבים המשוריינים הראשונה" הייתה גם היא מעורבת באבטחתו של המדבר המערבי, עד שהיא נשלחה לארץ ישראל כ"סיירת הרכבים הקלים הראשונה" בסוף שנת 1916.

הלחימה סביב לעזה

בראשית 1917 הוקמה הדיוויזיה הרכובה האימפריאלית כאיחוד של בריגדות הפרשים הקלים השלישית והרביעית ושל שתי בריגדות רוכבים בריטיות. הדיוויזיה השתתפה לראשונה בפעילות קרבית במהלך קרב עזה הראשון, שהתנהל בחלקה הדרומי של העיר ב-26 במרץ 1917. בצהרי היום, תקפו שתי בריגדות של דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק את עזה מצפון וממזרח. בשעה 18:00 החלה רצועת ההגנה הטורקית סביב עזה להיות מסוכנת. עם זאת, בהחלטה שזרעה ייאוש בקרב רוב חייליהם, החליטו המפקדים הבריטים לבטל את ההתקפה ולסגת ובכך להקנות לטורקים תחושת ניצחון. ניסיון שני לכבוש את עזה בוצע ב-19 באפריל ובאותה עת היו כבר המגינים הטורקים אף יותר נחושים בדעתם והאתגר שעמד בפני הבריטים היה אף יותר קשה. קרב זה היה ידוע בשם קרב עזה השני. דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק לקחה חלק שולי בלבד בקרב וספגה רק 105 אבדות מתוך 5,917. קרב עזה השני היה תבוסה הרת אסון מבחינתם של מדינות ההסכמה.
ביוני 1917 שונה שמה של דיוויזיית הרוכבים האימפריאלית ל"הדיוויזיה האוסטרלית הרכובה" (Australian Mounted Division). באוגוסט מונה שובל להיות מפקד "הגיס הרכוב המדברי" (Desert Mounted Corps), שכלל שתי דיוויזיות רכובות אוסטרליות, דיוויזיית פרשים בריטית ואת בריגדת הגמלים האימפריאלית. שובל היה לאוסטרלי הראשון שמונה לפקד על גיס וכן לאוסטרלי הראשון שהועלה לדרגת לוטננט גנרל.
לאחר כישלון קרב עזה השני, שוגר קרב עזה השלישי בין ה-31 באוקטובר לבין ה-7 בנובמבר 1917. יחידות מדיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק ומהדיוויזיה האוסטרלית הרכובה לקחו חלק בקרב. הקרב היווה הצלחה מלאה עבור כוחות ההסכמה. קו עזה-באר שבע נתפס במלואו ו-12,000 חיילים טורקים נפלו בשבי. הרגע המכריע של הקרב היה כיבושה של העיר באר שבע ביום הראשון על ידי הפרשים הקלים האוסטרלים. בריגדת הפרשים הקלים הרביעית האוסטרלית, בפיקודו של בריגדיר גנרל ויליאם גרנט, הסתערה לאורך 6.4 ק"מ של החפירות הטורקיות, עברה אותן וכבשה את חומות העיר. במהלך הקרב נהרגו 31 אוסטרלים ו-32 נוספים נפצעו, בנוסף ל-80 סוסים שאבדו. בצד הטורקי נהרגו מעל 500 איש, 1,500 נפלו בשבי והשלל כלל 9 קני ארטילריה, מספר מכונות ירייה וציוד נוסף.

המשך הלחימה

בשבוע הראשון של נובמבר 1917 העסיקו כוחות מאסף טורקים חזקים את חיל המשלוח המצרי בשטחי השפלה שלמרגלות הרי יהודה. כתוצאה מכך היה מסוגל הצבא הטורקי לבצע את נסיגתו בצורה מסודרת. כוחות המאסף עצמם הצליחו גם הם לסגת בחסות החשיכה בשני הלילות שבין ה-6 בנובמבר וה-8 בנובמבר.
בלילה השני, שרידי היחידות של הארמיות השביעית והשמינית הטורקיות עיכבו גם הן את התקדמותן של יחידות גיס הרוכבים המדברי בפיקודו של שובל, את הדיוויזיה ה-52 (מהקורפוס ה-21 בפיקודו של אדוארד באלפין) בפיקודו של מייג'ור גנרל אדמונד הקוויל-סמית ואת דיוויזיית הפרשים ה-75 בפיקודו של מייג'ור גנרל פיליפ פאלין.
שאר היחידות של חיל המשלוח המצרי סבלו ממחסור באספקה. יחידות אלו היו הדיוויזיה ה-54 שישבה בעזה ובריגדת הפרשים ה-15 בבית חאנון. כמו כן היו במאסף כל הגיס ה-20 בפיקודו של צ'טווד שהעביר את אמצעי התובלה שלו לגיס ה-21. הדיוויזיה ה-53 שלה ופרשי הגיס, יחד עם בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית, פעלו בקו החזית ליד דל אל חווילפה, בגבעות יהודה מצפון לבאר שבע. בעוד שדיוויזיית חיל הרגלים ה-60 נחה בהוג', הדיוויזיה העשירית ודיוויזיית חיל הרגלים ה-74 נחו בכרם.
כוחות רכובים מדבריים ושתי דיוויזיות חיל רגלים של הקורפוס ה-20 (בפיקודו של לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד), הועסקו בסדרה של היתקלויות בימים שלפני הקרב וביום שלאחריו. היתקלויות אלו החלו ב-10 בנובמבר, כאשר אחת הבריגדות של הדיוויזיה ה-50 ושתי בריגדות של דיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק חצו בהצלחה את נחל לכיש והקימו ראש גשר על האגף הימני של הטורקים. שלוש בריגדות של דיוויזיית הרוכבים האוסטרלית הסתערו על האגף השמאלי של כוח המאסף הטורקי ליד צמיל. כוחות הפרשים כבשו את הכפר ב-11 בנובמבר, אך לא היו מסוגלים להתקדם עוד עקב אש ארטילרית טורקית עזה שנמשכה לכל אורך היום. ב-12 בנובמבר, ערך אלנבי הכנות לקרב ביום המחרת. הוא הורה לדיוויזיה ה-52 לתקוף ולהרחיב את עמדותיה לאורך נחל לכיש באגפו הימני של הצבא הטורקי. כשהוא מתוגבר בשתי בריגדות נוספות, הוא הורה לדיוויזיית הרוכבים האוסטרלית להתקדם לכוון תל א-צאפי, שם הם נתקלו במתקפת נגד נחושה של הטורקים. התקפת נגד זו אילצה את הדיוויזיה הרכובה לסגת מהשטח שנכבש באותו יום וקו החזית נכנס לקיפאון ליד צמיל. בבוקר המחרת, לאחר הקרב על גבעות מע'אר, נכבש צומת דרכים ובמהלך הימים הבאים נמצאו כפרים נוספים נטושים. בבוקרו של ה-14 בנובמבר הסתערה בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית מול כוח מאסף טורקי נחוש ומחופר היטב בקרב עיון קרא. לחימה עזה מול דיוויזיית חיל הרגלים השלישית הטורקית נמשכה כל אותו אחר הצהריים. אף על פי שהאיום עליהם היה רציני, נחלה בסופו של דבר דיוויזיית הרובאים הרכובה הניו זילנדית ניצחון והצליחה לכבוש את יפו יומיים לאחר מכן.
הקרב על גבעות מע'אר התנהל ב-13 בנובמבר והשתתפו בו הדיוויזיות ה-52 וה-75 במרכז, דיוויזיית הרוכבים האוסטרלית באגף הימני ודיוויזיית הרוכבים של אנזא"ק באגף השמאלי. הקרב התנהל בשני שלבים שבהפוגה שביניהם התקדמה הארטילריה. בעקבות ההסתערות המוצלחת של הפרשים על הרכס, שני כפרים מבוצרים חיוניים נכבשו על ידי יחידות של הדיוויזיה ה-52. ניצחון זה הוביל לכיבושו של צומת הרכבות החיוני בין יפו לבין ירושלים.

עבר הירדן

במרץ ובאפריל 1918, לקחו הכוחות הרכובים האוסטרלים והניו זילנדים וכוחות חיל הרגלים הבריטים, חלק בשתי פשיטות ממזרח לנהר הירדן לכיוון עמאן ולסלט. אף על פי שפשיטות אלה לא היו מוצלחות, הן גרמו למפקדים הטורקים להאמין שהמאמץ העיקרי של הבריטים יהיה לאורך נהר הירדן, אף על פי שלמעשה הוא היה במישור החוף.
לפני תחילתם של מבצעים אלה, היה צורך לכבוש את האזור שממזרח לירושלים ואת בקעת הירדן עד ליריחו. ההתקפה על דיוויזיות חיל הרגלים ה-26 וה-53 העות'מאניות בוצעה על ידי הדיוויזיה ה-60 הבריטית ועל ידי הדיוויזיות הרכובות של אנזא"ק ב-19 בפברואר. ביום המחרת נכבשה טאלת א-דום שעל הדרך היורדת מירושלים ובערבו של אותו יום נכבשו ואדי פארה ונבי מוסא. ב-21 בפברואר נכבשה יריחו על ידי שתי דיוויזיות של חיל המשלוח המצרי.

סיום המערכה

בספטמבר 1918, בשלב האחרון של המערכה על ארץ ישראל, השתתפו שתי דיוויזיות של הכוחות הרכובים האוסטרלים וכן סיירת הרכבים הקלים הראשונה וטייסת 1 של "כוחות התעופה האוסטרלים" (Australian Flying Corps- AFC), בקרב מגידו, שהתנהל ב-28 בספטמבר והיווה ניצחון בריטי מכריע, שבו נשבו 70,000 חיילים טורקים. גיס הרוכבים המדברי תקף לאורכה של רמת הגולן וב-29 בספטמבר הוא ניתק את המבואות הצפוניים והצפון-מערביים של דמשק. ב-30 בספטמבר פגעו הפרשים הקלים האוסטרלים באופן קשה בראש הטור שמנה 20,000 חיילים טורקים וגרמנים כאשר הם ניסו לסגת מערב דרך ערוץ נהר ברדה. הכוחות האוסטרלים היו הראשונים להיכנס לדמשק, שנפלה ב-1 באוקטובר. לאחר התקדמות של 300 ק"מ נוספים נכבשה חלב ב-25 באוקטובר. ממשלת טורקיה חתמה על שביתת נשק ב-28 באוקטובר 1918 ובמסגרת הפסקת האש של מודרוס שנחתמה ב-30 באוקטובר, הסתיים מצב הלוחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין מדינות ההסכמה.
בעקבות חתימת שביתת הנשק, התכנסה הדיוויזיה הרכובה האוסטרלית למחנה בטריפולי שבלבנון והדיוויזיה הרכובה של אנזא"ק, שנשאה בנטל הלחימה בכל ימי המערכה, סבלה קשות ממלריה ומשפעת בשהותה בבקעת הירדן. תפקידם של החיילים האוסטרלים במערכה על סיני וארץ ישראל זכה מאוחר יותר להכרה בחשיבותו מפיו של הפילדמרשל אדמונד אלנבי, שהיה המפקד העליון של כוחות ההסכמה במזרח התיכון.

הבסיס בבריטניה

עם העברת רוב חיילי ה-AIF לצרפת, הועתק בסיסו הראשי של החיל לבריטניה. רוב יחידות האימונים הועברו למישור סולסברי והוקמו מרכזי אחסנה בפרהם דאון, ברולסטון, בלרקהיל ובטידוורת'. עם הגעתה, הועברה גם הדיוויזיה השלישית למחנות באזור זה. מחנות החלמה, שבהם שהו הפצועים עם שובם מבתי החולים לפני שליחתם חזרה ליחידותיהם, הוקמו בפרהם דאון, בווימות', בוול ובוורגרט. מחנות מעבר לחיילים שהועברו מבריטניה לצרפת הוקמו באטפלה. ביוני 1917, הועברו מחנות אלה הוחלפו עם הקנדים בתמורה למחנות סביב ללה הבר, וכך קוצר זמן הנסיעה ממישור סולסברי. מפקדת ה-AIF הוקמה ברחוב הורספרי בלונדון וקולונל אנדרסון מונה להיות המפקד שלה.

קרב בולקור

במרץ 1917 דחקו שני כוחות פשיטה מיוחדים (flying columns) מהדיוויזיות השנייה והחמישית את הגרמנים בחזרה אל קו הינדנבורג וכבשו את העיירה בפום. ב-11 באפריל, תקפו הבריגדות ה-4 וה-12 של הדיוויזיה הרביעית את קו הינדנבורג במסגרת קרב בולקור הראשון. הקרב היה הרה אסון ובו נהרגו מעל 3,000 חיילים ו-1,170 נפלו בשבי הגרמני.
ב-15 באפריל הוכו הדיוויזיות הראשונה והשנייה במסגרת מתקפת נגד גרמנית שהחלה עם שחר ליד העיירה לניקור. באמצעות כוח שמנה 23 גדודים ניסו הגרמנים לנצל את החולשה של צבאות ההסכמה בעקבות המתקפה הבריטית באראס. בתחילה נאלצו האוסטרלים לנטוש את העיר לטובתם של הגרמנים ובמהלכו של תהליך זה אבדו כמה סוללות ארטילריה, אך בשעה 7:00 בבוקר, שוגרה מתקפת נגד מוצלחת על ידי ארבעה גדודים אוסטרלים וכתוצאה מכך העיירה נכבשה מחדש וקני הארטילריה הושבו להם.
מאוחר יותר, ב-3 במאי, לקחו הבריגדות החמישית והשישית של הדיוויזיה השנייה חלק בקרב בולקור השני, בו הם הצליחו ללכוד חלקים מקו הינדנבורג ובסופו של דבר עלה בידם להחזיק בהם עד אשר הם הוחלפו על ידי כוחות הדיוויזיה הראשונה. ב-7 במאי החליפה הדיוויזיה החמישית את הדיוויזיה הראשונה והיא נותרה שם עד לסיום הקרב באמצע חודש מאי.
הקרב, שהסתיים בניצחון למדינות ההסכמה, גבה מה-AIF מחיר של 7,482 אבדות ובסופו של דבר בוטלה התוכנית להרחיב אותו בדיוויזיה שישית.

זירות אחרות

עם סיום המלחמה שהו 92,000 חיילים אוסטרלים בצרפת, 60,000 באנגליה ו-17,000 במצרים, בארץ ישראל ובסוריה. מספר קטן של חיילים שירתו בזירות אחרות. כוחות אוסטרלים מ"יחידת האלחוט האוסטרלית הראשונה" (1st Australian Wireless Signal Squadron), סיפקו שירותי קשר לכוחות הבריטים במהלך המערכה במסופוטמיה. הם השתתפו במספר קרבות, כולל כיבוש בגדאד במרץ 1917 והקרבות ברמאדי בספטמבר אותה שנה.
בעקבות המהפכה הרוסית ב-1917, קרסה החזית הקווקזית וכך נותר מרכז אסיה פתוח לצבא הטורקי. כוח מיוחד, שנודע בשם "דנסטרפורס" (Dunsterforce, על שם מפקדו, מייג'ור גנרל ליונל דנסטרוויל), הוקם מלקט של קצינים ונגדים בריטים, שעליהם הוטל לארגן את שרידי הכוחות הרוסים הצבאיים או האזרחיים שהיו מוכנים להילחם נגד הטורקים. כ-20 קצינים אוסטרלים שירתו בכוח זה במערכה בקווקז ויחידה אחת תחת פיקודו של קפטן סטנלי סאביג', תרמה תרומה משמעותית באבטחתם של אלפי פליטים אשורים.
אחיות אוסטרליות איישו ארבעה בתי חולים בריטיים בחזית המקדונית ועשרה בתי חולים בהודו.

פעולות כוחות התעופה האוסטרלים

"כוחות התעופה האוסטרלים" (The Australian Flying Corps – AFC) הוקמו במרץ 1914 ועד מהרה הם נשלחו לפעול בגינאה החדשה הגרמנית באמצעות מטוס  B.E.2 אחד על צוותו שסופחו ל"חיל המשלוח הימי והצבאי האוסטרלי", אף על פי שהמושבה נכנעה עוד קודם לפריקתו של המטוס. הטיסות המבצעיות הראשונות לא התקיימו עד ה-27 במאי 1915, כאשר "מחצית הגף המסופוטמי" (Mesopotamian Half-Flight) נקרא לסייע לצבא הודו הבריטית בהגנה על מאגרי הנפט הבריטים בשטחים שכיום מהווים את עיראק. מאוחר יותר השתתפו כוחות התעופה בפעילות במצרים, בארץ ישראל ובחזית המערבית במשך כל מהלך המלחמה. כשהם מאורגנים בארבע טייסות מבצעיות בצרפת ובמזרח התיכון ובארבע טייסות אימונים נוספות באנגליה, היו כוחות התעופה חלק מה-AIF. אף על פי שהתעופה הצבאית האוסטרלית הייתה עדיין בראשית דרכה, זהותם של כוחות התעופה האוסטרלים כחיל נפרד הייתה חשובה, שלא לומר יוצאת דופן. אלפי צוותי אוויר מדומיניונים אחרים, כמו ניו זילנד וקנדה, טסו במסגרת גיס התעופה המלכותי ובמסגרת שירות האוויר הימי המלכותי של בריטניה ובמסגרת היורש שלהם החל מה-1 באפריל 1918, חיל האוויר המלכותי, במהלך המלחמה, מבלי שרכשו לעצמם ניסיון פיקודי ומנהלי הנחוצים לחיל אוויר עצמאי. עם סיום המלחמה, היה לארבע הטייסות ניסיון קרבי, 460 קצינים ו-2,234 בעלי דרגות אחרות שירתו בכוחות התעופה האוסטרלים ובנוסף, 200 אוסטרלים שירתו בצוותי האוויר של כוחות התעופה הבריטים. על הנפגעים של החיל נמנו 175 הרוגים, 111 פצועים, 6 נפגעים מגז ו-40 שבויים. כוחות התעופה האוסטרלים פורקו ב-1919 והוחלפו בגיסות האוויר האוסטרלים (Australian Air Corps) שב-1921 היו לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.

מחצית הגף המסופוטמי

מחצית הגף המסופוטמי (The Mesopotamian Half-Flight), שהייתה ידועה גם כ"מחצית הגף האוסטרלית" (Australian Half-Flight), הייתה היחידה הראשונה של כוחות התעופה האוסטרלים שלקחה חלק בפעילות מבצעית. ב-8 בפברואר 1915, קיבלה ממשלת אוסטרליה בקשה מהמושל הודו לסיוע אווירי במלחמה נגד הטורקים (אזור מסופוטמיה נמצא תחת שליטת השלטון הבריטי בהודו). כוחות התעופה האוסטרלים היו עדיין בתהליך הקמה והיו מסוגלים להקצות צוותי אוויר וקרקע רק כדי לאיש מחצית גף. לפיכך נקראה היחידה בשם מחצית הגף המסופוטמי ולמפקדה נתמנה קפטן הנרי פטר. חיל המשלוח של כוחות התעופה הפליג לבומביי וב-20 באפריל 1915 הוא הפליג לבצרה, לשם הוא הגיע בסוף מאי. כשברשותה כלי טיס בלתי אמינים כמו מטוסי הקאודרון, מוריס פרמן ומרטינסייד, סבלה היחידה משיעור התשה גבוה, כשהיא מאבדת שני טייסים הרוגים ושישה שבויים מתוך תשעה בלבד. הגעתן של תגבורות אפשרה את הקמתה של הטייסת ה-30 של גיס התעופה המלכותי, אך בנובמבר 1915, רק טייס אחד מהכוח המקורי שרד. הטייסת עסקה בעיקרה במשימות סיור בלתי חמושות, אף על פי שמאוחר יותר חומשו המטוסים בפצצות במשקל 4.1 ק"ג. באוקטובר, הפגיזו שלושה מטוסים אוסטרלים שבט ערבי שהיה ידוע בעוינותו, בניסיון בלתי מוצלח להביא לידי כניעתו. במהלך המצור על כות, הטיל הטייס האוסטרלי האחרון במסופוטמיה, קפטן הנרי פטר בעצמו, אספקה לחיל המצב. כאשר נכנעה כות, נפלו בשבי אנשי צוות הקרקע של כוחות התעופה האוסטרלים שהוצבו במקום, שבעה מתוכם מתו לאחר מכן בשבי. פטר הטיס את מטוס השורטהורן האחרון שנותר למצרים ב-7 בדצמבר 1915, שם הוא התאחד מחדש עם הטייסת הראשונה של כוחות התעופה האוסטרלים, ובכך ציין את סיום פעילותה של מחצית הגף המסופוטמית.

כוחות התעופה האוסטרלים במזרח התיכון

בסוף 1915 החלו כוחות התעופה האוסטרלים להשלים את איושן של הטייסות המלאות. על פי בקשת הבריטים הועברה טייסת 1 למצרים עם 28 קצינים ו-195 בעלי דרגות אחרות, שם הם צוידו בכלי טיס בריטים, כולל B.E.2 ומרטינסייד G-100. הטייסת פעלה מהליופוליס, מארץ ישראל ומסוריה במשך השנתיים הבאות וסייעה לכוחות הקרקע בכל הקרבות החשובים במערכה על ארץ ישראל כנגד הטורקים. משימות הטייסת כללו סיורים אווירי, הפגזת עמדות אויב, קישור ותצפיות ארטילריות. הם גם היו מעורבים בקרבות אוויר-אוויר עם מטוסים גרמנים ובזירה זו התוועדו הטייסים האוסטרלים לראשונה לנשק אנטי-אווירי. הטייסת צוידה מחדש ב-1917 במטוסי B.E.2.a, R.E.8, ומרטינסייד G102. ב-1918 הוחלפו דגמים אלו במטוסי קרב מדגם בריסטול F.2. בתקופה זו התבלט לוטננט פרנק יוברט מקנמרה, שעוטר בצלב ויקטוריה על חילוצו של טייס אוסטרלי אחר שמטוסו הופל לקרקע מאש נגד מטוסים והוא נאלץ לנחות בקרבת העמדות הטורקיות ב-20 במרץ 1917. טייסת 1 לקחה גם חלק בפעולות בוואדי פארה ב-21 בספטמבר 1918 כחלק מקרב מגידו, שם הוכתה הארמייה השביעית הטורקית על ידי הכוח האווירי של הבריטים.

כוחות התעופה האוסטרלים בחזית המערבית

טייסות נוספות של כוחות התעופה האוסטרלים הוקמו לצורך שירות בחזית המערבית. טייסת 2, טייסת 3 וטייסת 4 הגיעו לצרפת בין אוגוסט לדצמבר 1917. טייסת 2, שהייתה מצוידת במטוסי DH.5, השתתפה בהמשך בקרב קמברה שהתנהל בנובמבר 1917, וביצעה משימות סיור, הפצצות קרקעיות והפגזת כוחות ועמדות אויב. האבדות היו כבדות, שכן 7 מתוך 18 כלי הטיס של הטייסת הופלו ושני טייסים נהרגו. טייסת 3, שהייתה מצוידת במטוסי RE8, הגישה סיוע אווירי במסגרת השלב הסופי של קרב פשנדל, וביצעה בעיקר משימות תצפית ארטילריות אוויריות. טייסת 4, שהייתה מצוידת במטוסי סופווית קאמל, הייתה האחרונה להגיע לצרפת והיא סופחה לארמייה הראשונה באזור לאנס. פעילות ראויה לציון של הטייסת במהלך חודש מרץ 1918, היה הקרב שנוהל כנגד מטוסים גרמנים, שעל אחד מהם פיקד מנפרד פון ריכטהופן ("הברון האדום") ובמסגרתו הופלו שני מטוסים גרמנים ומטוס אוסטרלי אחד. הגזרה שסביב ללאנס הייתה שקטה יחסית עד ה-21 במרץ, כאשר הגרמנים שיגרו את מתקפתם העיקרית וטייסת 4 הועסקה באופן נרחב בהפצצות מגובה נמוך כדי לסייע לדיוויזיה הרביעית האוסטרלית.
הטייסות האוסטרליות מילאו תפקיד מוגבל בהתקדמות צבאות ההסכמה באמיין ב-8 באוגוסט 1918. טייסת 3 הועסקה במשימת סיור וקישור לסיוע כוחות הקרקע. הם גם ביצעו משימות רבות של צילום אווירי לצורך מיפוי ואיתור עמדות הארטילריה הגרמניות. במהלך תקופה זו הוצבו טייסות 2 ו-4 באזור איפר-אראס והיו מעורבות במשימות סיור ובפשיטות על מסילות ברזל בקרבת ליל. עם נסיגתם של הגרמנים במהלך ספטמבר, היה על הטייסות לחץ קשה לשמור על כשירותן. ללא קשר לכך, טייסת 4 לקחה חלק, בפעולה שאולי הייתה המרהיבה ביותר, בשבועות האחרונים של המלחמה. ב-29 באוקטובר, נתקלו 15 מטוסי סופווית' סנייפ ביותר מ-60 מטוסי פוקר גרמנים, במה שהתפתח להיות אחד מקרבות האוויר הגדולים במלחמה. ידם של האוסטרלים הייתה על העליונה ו-10 מטוסים גרמנים הופלו לעומת מטוס אוסטרלי אחד שהופל ומספר מטוסים נוספים שניזוקו.
במהלך תקופת שהותם בחזית המערבית, השתתפו טייסות 2 ו-4 בעיקר במשימות קרב, בעוד שטייסת 3 ביצעה בעיקר משימות סיור. טייסת 4 הייתה לטייסת הקרב המוצלחת ביותר בצרפת, שבמאזן ההפלות שלה היו 199 מטוסי אויב, בעוד שלזכותה של טייסת 2 נזקפו 185 הפלות. סך כל האבדות של הטייסות האוסטרליות בחזית המערבית הסתכמו ב-78 הרוגים, 68 פצועים ו-33 שבויים.
לאחר סיום המלחמה ב-11 בנובמבר 1918, הייתה טייסת 4 היחידה מבין הטייסות האוסטרליות שהוצבה במסגרת צבא הכיבוש הבריטי והיא הגיעה לגרמניה בדצמבר והוצבה בקלן. שלוש הטייסות האוסטרליות העבירו בסופו של דבר את כלי הטיס שלהן ואת ציודן לחיל האוויר המלכותי ובפברואר 1919 שבו לאוסטרליה, שם הן פורקו.

העורף האוסטרלי

אף על פי שההתמקדות העיקרית של הכוחות הצבאיים של אוסטרליה במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה הפעילות באירופה ובמזרח התיכון, עדיין היה צורך בהחזקת כוחות באוסטרליה עצמה כדי למלא מספר משימות חשובות. אלמלא לקחו על עצמם את המשימות הללו כוחות המיליציה והצבא הסדיר, היה ה-AIF נאלץ לקחת אותן על עצמו.
בשלבים הראשונים של הגיוס, נקראו מספר גדודים של המיליציה לבצע משימות שמירה במתקני תשתית שנחשבו חיוניים למאמץ המלחמתי, כמו מפעלי תחמושת, מתקני תקשורת, מצבורי תחמושת ומרכזי תחבורה. 500 איש מרגימנט קנדי נשלחו מטאונסוויל לאי יום חמישי (Thursday Island) שבקווינסלנד, כדי לשמש כחיל מצב באי בתגובה לאיום אפשרי של כוחות גרמנים בגזרת האוקיינוס השקט. בנוסף, כוחות מיליציה שימשו להקמת מתקני מעצר ושמירה עליהם וכוחות ארטילריה והנדסה מהמיליציה גויסו לסייע ליחידות הסדירות שאיישו את עמדות הגנת החופים.
עם סוף שנת 1914 המצב בגזרה הימית של האוקיינוס השקט הוקל באופן משמעותי בעקבות הטבעת ה"אמדן" והוחלט שלא יהיה עוד צורך בהחזקת משמרות ברבים מהמתקנים בעלי החשיבות המשנית ותחת זאת הוחלט לרכז את מערך הגנת הבית בפעילות הגנת החופים ובאבטחת הספינות בעת עגינתן בנמלים. עם זאת, בנמלים הגדולים הצריכו אמצעי זהירות אלה מחויבות לאספקת משאבים נרחבים ואת העסקתו של כוח אדם בהיקף מתאים.
כוחות הארטילריה וההנדסה חיל המצב של המיליציה היו נחוצים לכל אורך המלחמה כדי לאייש את מערך הגנת החופים. למרות העובדה שלאחר 1915 הוחלט שרק כוחות מצומצמים של חיל מצב ידרשו לשירות פעיל, הצטוותה המיליציה לשמור על מוכנותה במקרה שהיא תקרא לפעילות ועקב כך הייתה חשיבות רבה לפעילותם, עד כי נאסר עליהם להצטרף ל-AIF לפעילות מעבר לים. בפברואר 1916, עקב החשש מפלישה גרמנית, הוגבר הגיוס ליחידות ארטילריית החופים. הגיוס נמשך עד אפריל אותה שנה, כאשר הופחת מספרם של כוחות הארטילריה בשירות המיליציה והוסרה ההגבלה על גיוסם לשירות מעבר לים.
באפריל 1918 חודש הגיוס לכוחות הארטילריה של המיליציה, אך הפעם נמשך גיוס זה חודש אחד בלבד, כאשר הגיעו הידיעות על כניסתן של שתי ספינות שנועדו לחבל בקווי הסחר, אל המים הטריטוריאליים האוסטרלים מוקדם יותר באותה שנה. ביוני עמדה מצבת כוח האדם של המשרתים בעורף האוסטרלי על 9,215 איש, מתוכם 2,476 סדירים. באותה עת לקח הצי על עצמו את משימת אבטחת הספינות בעת שהותן בנמלים ואת שמירתם של מתקני התקשורת, ובכך אפשר ליחידות רבות של המיליציה להשתחרר לטובת אימונים נוספים ועקב כך הוחלט להגדיל את משך תקופות האימונים של המיליציה מ-8 ימים ל-24 ימים.

גיוס החובה

מתחילת המלחמה ועד לסופה התבסס כוח האדם של הכוחות האוסטרלים שנשלחו להילחם מעבר לים על מתנדבים. עם זאת, באוסטרליה עצמה התחולל ויכוח קשה על שאלת גיוס החובה. נושא זה עמד על הפרק באופן קבוע מאז איחוד אוסטרליה וכאשר הוקם בסופו של דבר ה-AIF ב-1914, הוחלט שהכוח יתבסס כולו על מתנדבים, וזאת על פי סעיפיו של חוק ההגנה (Defence Act) שמנע משליחת מגויסי חובה אל מעבר לים. עם זאת, עם התקדמות המלחמה, החלו האבדות בקרב הכוחות הלוחמים להגיע לשיעורים מדאיגים וכאשר ב-1916 החל שטף התגבורות ל-AIF להתדלדל, עלתה מחדש סוגיית גיוס החובה. עם זאת, הציבור האוסטרלי היו חלוק בדיון על הסוגיה. אוסטרלים רבים התנגדו להנהגתו של גיוס חובה על בסיס מוסרי, מתוך תחושה שהמצב אינו כה נואש כדי לנקוט בצעד כה קיצוני, בעוד שאחרים טענו שיש צורך לנקוט בצעד זה כדי להשיג ניצחון במלחמה. ממשלת הלייבור בראשותו של בילי יוז החליטה לקיים משאל עם בשאלת גיוס החובה שנערך ב-28 באוקטובר 1916. במשאל עם זה הצביעו 51% מהמצביעים נגד גיוס החובה ו-49% נגדו. למרות התוצאות הללו, פילגה סוגיית גיוס חובה את מפלגת הלייבור ותומכי גיוס החובה בהנהגתו של ראש הממשלה יוז, עזבו בסופו של דבר את המפלגה, חברו לתומכי גיוס החובה משורות האופוזיציה ויחד הם הקימו מפלגה חדשה, המפלגה הלאומית.
עם החרפת המחסור בכוח אדם בחזית המערבית, נערך ב-20 בדצמבר 1917 משאל עם שני. הפעם הובסו תומכי גיוס החובה ברוב גדול יותר של 54% מתנגדים מול 46% תומכים. תוצאה זו שמה למעשה קץ לתוכניות להרחיב את כוחות ה-AIF בצרפת ובסופו של דבר גרמה למחסור חמור בכוח אדם שהחיל סבל ממנו ב-1917 וב-1918. כתוצאה מכך נגנזו התוכניות להקמתה של דיוויזיה שישית וכוח האדם שיועד לה פוזר בקרב חמש הדיוויזיות האחרות, שאוחדו תחת דגלו של הגיס האוסטרלי, וכך אפשרו לדיוויזיה הרביעית, שנאבקה לשמר את כוח האדם שלה, להוות יחידת אימונים ושלוש הדיוויזיות האחרות היו אלו שהשקיעו את מרב כוח האדם בלחימה בחזית.
עם התמשכות המלחמה, גדל המחסור בכוח אדם. על פצועים הופעל לחץ לחזור לחזית והיו אף מקרים של סירוב פקודה בגדוד הראשון ובגדוד ה-59. ב-23 בספטמבר 1918 הורה מונש על פירוקם של גדודים שהיו בתת-תקן כדי לתגבר אחרים. בשורות ה-AIF הייתה ההשתייכות לגדוד מקור הגאווה וההזדהות עבור החיילים, יותר מאשר היווה הרגימנט בצבא הבריטי, כך שבמקרים מסוימים נקרא תיגר על פקודתו זו של מונש. חלק מהאנשים, שלא היו זכאים לקבל מנות מזון בשל העובדה שיחידותיהם לא היו קימות יותר, התקיימו ממזון גנוב או שחלקו את מנותיהם עם יחידות אחרות. לזמן מה ביטל מונש את ההוראה, אך בסופו של דבר כפו הקצינים את ביצועה של הפקודה על ידי הצעדתן של פלוגות בלילה והעברתן לגדודים שונים. בסופו של דבר היה שינוי זה בלתי נחוץ, שכן המלחמה הסתיימה זמן קצר לאחר מכן.

מעצרים, צנזורה ואמצעים מיוחדים

משמעות אופייה הבינלאומי של המלחמה היה שרבים מהתפקידים שהוטלו קודם לכן על ממשלות מדינות אוסטרליה היו צריכים כעת להיות תחת שליטתה של הממשלה הפדרלית. בנוסף, משמעותם של אילוצי המלחמה היה שהממשלה נזקקה לסמכות להפעיל חוקים מסוימים שעל פי החוקה היא לא הייתה יכולה להפעילם. כדי לאפשר זאת, הוגש באוקטובר 1914 "חוק אמצעי הזהירות של המלחמה" (War Precautions Act 1914) שנתן לממשלת הפדרלית מגוון רחב של סמכויות לפרק זמן שהוגדר עד לחצי שנה לאחר שתסתיים המלחמה.
הסעיפים העיקריים של החוק התמקדו במתן אפשרות לממשלה לבצע צעדי חקיקה שנדרשו לצורך קיום מהלכה התקין של המלחמה. התחומים העיקריים שהחוק עסק בהם היו: מניעת סחר עם מדינות אויב, יצירת מנגנוני מיון לטובת המאמץ המלחמתי, הנהגתה של מערכת מיסוי לאומית, ייצוב המחירים למוצרים מסוימים, מעצרם של אנשים שנחשבו כסיכון למאמץ המלחמתי, חובת רכישתם של מוצרים אסטרטגיים וצנזורה על אמצעי התקשורת.
עם פרוץ המלחמה חיו באוסטרליה כ-35,000 אנשים שנולדו בגרמניה או באימפריה האוסטרו-הונגרית. עקב היקף רחב של הגירה גרמנית לאוסטרליה בסוף המאה ה-19, היה גם מספר לא ידוע של אנשים ממוצא גרמני, רבים מהם שמרו על זיקה למורשת אבותיהם. רבים מאלה היה אזרחים אוסטרלים ומקובל לחשוב של-AIF התגייסו רבים ממוצא גרמני. עם זאת, עקב חששות לנאמנותם של חלק מאנשי הקהילות הגרמנית והאוסטרית, הוקמו מחנות מעצר עבור אלה שנחשדו בפעילות בלתי פטריוטית. לאחר סיום המלחמה גורשו 6,150 מתוכם.
בנוגע לדרך שבה יושמו חלק מסעיפי חוק אמצעי הזהירות, הייתה תגובה חריפה, במיוחד בנוגע ליחסים עם חלקים מסוימים של האוכלוסייה כמו האיגודים המקצועיים ואחרים, שעקב סיבות שונות לא אהדו את מטרותיה של בריטניה כמו רוב האוכלוסייה. ואכן, ב-1917, בעקבות דיכויו של האיגוד המקצועי המוביל ומעצרם של 12 מחבריו באשמת המרדה וחבלה, נראה היה שהמאמץ המלחמתי של אוסטרליה עלול להיות בסכנה של התמוטטות.
לאחר המלחמה, המשך יישומו של חוק אמצעי הזהירות הוביל לאי שקט חברתי ופוליטי משמעותי, שהחל בסוף שנת 1918 ונמשך לתוך שנת 1919 והתרחשו מספר תקריות אלימות על רקע זה. האירוע הבולט ביותר מבין אלה היה מה שנקרא "מהומות הדגל האדום" (Red Flag Riots) שהתרחשו בבריזביין ב-1919.

כלכלה

בתחילת המלחמה, הייתה כלכלת אוסטרליה בעלת ממדים קטנים ובעיקר נסמכה על ענפי החקלאות והמחצבים כענפי ייצוא, בעוד שרוב המוצרים התעשייתיים יובאו מעבר לים. כבר בהתחלה הייתה תחושה של חוסר וודאות בנוגע להמשך הסחר הבינלאומי, שגרמה לעלייה בשיעור האבטלה ואכן, ההערכה היא שימים ספורים לאחר שבריטניה הכריזה על מלחמה, כמעט 15,000 איש פוטרו מעבודתם בניו סאות' ויילס לבדה עקב חששות מחוסר הנגישות של השווקים הבינלאומיים לתוצרת האוסטרלית.
עם זאת, החששות הראשוניים הללו, לא האריכו ימים, לפחות לא בתחילה, כאשר ממשלת בריטניה הבטיחה שהיא תבטח בסכום נכבד לאור סיכוני המלחמה את תנועת הספנות כדי לאפשר את הסחר עם הדומיניונים להמשיך כסדרו. זמן קצר לאחר מכן החל המסחר לעבור לשגרת מלחמה כאשר הבריטים בקשו מממשלת אוסטרליה להטיל מספר מגבלות על הסחר הבינלאומי כדי להבטיח את אספקתם של משאבים חיוניים למאמץ המלחמתי ולהגביל את יכולותיהן של מעצמות המרכז להשיג את המוצרים הללו מאוסטרליה דרך מדינות נייטרליות. במידה מסוימת הגבילו מגבלות אלו את יכולתם של היצרנים האוסטרלים למצוא שווקים לתוצרתם, לפחות בשלבים הראשונים, אך עם זאת, במקרים רבים יזמו הבריטים בעצמם רכישה של מוצרים אלה ובכך הקלו על החששות של האוסטרלים בנוגע להורדה משמעותית ברמת חייהם. הבנה זו הוכחה כמועילה במיוחד עבור תעשיות הצמר והחיטה. ממשלת בריטניה לקחה על עצמה לרכוש את המוצרים האוסטרלים, על אף שעקב מחסור באמצעי הובלה ימיים, לא היה סיכוי שמוצרים אלו יגיעו אליהם.
באופן כללי, התרחבו ממדי הסחר האוסטרלי עקב המלחמה, אף על פי שעלויות המלחמה היו משמעותיים במיוחד וממשלת אוסטרליה נזקקה להלוואות חוץ כדי לממן את המאמץ המלחמתי שלה. במונחים כספיים, היקף היצוא האוסטרלי עלה בכמעט 45%, בעוד שמספר האוסטרלים שהועסקו במגזר התעשייתי גדל ביותר מ-11%. מצב זה התאים ברוב המקרים ליכולת המצומצמת של הספקים המסורתיים להמשיך לספק לאוסטרליה את המוצרים התעשייתיים ועקב הצורך החיוני במוצרים אלה הואץ קצב התפתחותה של התעשייה האוסטרלית.
במונחים של התפתחות התעשייה המקומית, ההערכה היא שבעקבות חוסר היכולת של הספקים המסורתיים לשווק את מוצרי התעשייה שלהם בשל מגבלות סחר ומחסור באמצעי שינוע ימיים, יותר מ-400 סוגי מוצרים החלו להיות מיוצרים בבתי החרושת האוסטרלים כתוצאה מהמלחמה. נתון זה לא היה משמעותי במיוחד, אף על פי שתהליך השינוי שהתחולל בכלכלה האוסטרלית כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, היה מעל לכל ספק משמעותי לא פחות מהתהליך הדומה שהתחולל בעת מלחמת העולם השנייה. ברור היה שתהליך הרחבת ממדיה של תעשיית הפלדה שהתרחש במהלך אותה תקופה הניח את היסודות לתהליך התיעוש העתידי.
למרות הגידול שחל בתעשייה המקומית, היה עדיין מחסור בסוגי מוצרים רבים. תופעה זו התרחשה בין השאר עקב העדיפות שנתנה לצרכים הצבאיים על פני הצרכים האזרחיים, אך עם זאת, היה גם מחסור בחומרי גלם ובמשאבים אחרים שנדרשו לייצור. מצב זה התחולל עקב מחסור באמצעי שינוע ימיים וכן מהמגבלות שהוטלו על אספקתם של משאבים אלו על ידי הבריטים עקב צורכיהם הגדלים והולכים. כתוצאה מכך התחוללה אינפלציה. מחיר המוצרים לצריכה המקומית עלו, בעוד שמחירי המוצרים לייצוא המשיכו להיות נמוכים בהשוואה למחירי השוק כדי למנוע לחצים אינפלציוניים בינלאומיים נוספים. כתוצאה מכך, יוקר המחיה עבור האוסטרלי הממוצע עלה באופן משמעותי.
במקביל התרחשה במהלך המלחמה באופן בלתי נמנע עלייה בכוחם ובהיקף פעילותם של האיגודים המקצועיים ובמספר חבריהם. למרות העלייה המשמעותית במחיריהם של רבים ממוצרי היסוד, שאפה הממשלה לשמור על גובה השכר כמו שהיה קודם למלחמה. אף על פי שהשכר השבועי הממוצע במהלך המלחמה על בשיעור של 8–12 סנטים, לא הצליחה עלייה זו להדביק את קצב האינפלציה וכתוצאה מכך הורגש חוסר שביעות רצון בקרב אנשי מעמד העובדים ובעקבותיהם החלו סכסוכי עבודה. לא כל העימותים הללו התחוללו על רקע כלכלי, ואכן, בחלק מהמקרים הם פרצו על רקע ההתנגדות האלימה לסוגיית גיוס החובה, שרבים מפעילי האיגודים המקצועיים התנגדו לו. עם זאת, צעדים אלה גרמו לשיבושים רבים וההערכה היא שבשנות המלחמה התרחשו 1,945 סכסוכי עבודה שהובילו לאובדן של 8,533,061 ימי עבודה ולהפסד של 7,785,607 ליש"ט בשכר עבודה שלא שולם.
בסך הכול, למלחמה הייתה השפעה שלילית על הכלכלה האוסטרלית. סך כל התוצר המקומי הגולמי ירד ב-9.5% בתקופה שבין 1914 ל-1920, בעוד שגיוסו לצבא של כוח האדם החיוני לתעשייה גרם לירידה בשיעור של 6% במספר האזרחים המועסקים. אף על פי שהגידול באוכלוסייה המשיך במהלך שנות המלחמה, הוא היה קטן במחצית מהשיעור שבתקופה שלפניה. שיעור ההכנסה לנפש צנח בצורה חדה ב-16%.

שחרור החיילים

עם סיום פעולות האיבה באירופה החליטה ממשלת אוסטרליה שכוחותיה הצבאיים לא ייקחו חלק בכוחות הכיבוש שנשלחו לגרמניה במסגרת ההסדרים שלאחר המלחמה, כדי שהיא תוכל להתחיל בשחרורם של חיילי ה-AIF מוקדם ככל האפשר. לוטננט גנרל סר ג'ון מונש מונה להיות המנהל הכללי האחראי על תהליך השחרור והחזרה למולדת והוא דאג לקידומו של התהליך בבריטניה ולוטננט גנרל הנרי שובל לקח אחריות על הנושא במזרח התיכון.
במקום לשחרר את הכוחות על פי יחידותיהם או על פי מקצועם הצבאי, הוחלט להנהיג מערכת שוויונית לשחרור החיילים על פי מפתח של וותק ואלה ששהו מחוץ לבית במשך הזמן הארוך ביותר שוחררו ראשונים. עקב גודלו של הכוח שהוצב מעבר לים, כ-167,000 איש בצרפת, בבריטניה ובמצרים, ועקב הצרכים הלוגיסטיים שנדרשו להחזרתם של החיילים הביתה, התהליך התארך עד מאוד והיה צורך להעסיק את הכוחות בזמן ההמתנה. כדי להשיג מטרה זו וכדי להכין את האנשים לחזרתם לתעסוקה האזרחית, הוקם מערך הכשרה חינוכי בניהולו של ג'ורג' לונג וליחידות ששהו בבריטניה הוצעו מגוון קורסים והזדמנויות השמה בתעסוקה ואף על פי שתוכניות אלו לא נחלו הצלחה כפי שהיה מצופה מהן, כמה אלפי חיילים ניצלו אותן.
חלק מהאוסטרלים החליטו להשהות את חזרתם הביתה ותחת זאת הצטרפו לצבא הבריטי ויצאו לשרת בצפון רוסיה במהלך מלחמת האזרחים, אף על פי שבאופן רשמי סירבה ממשלת אוסטרליה לשלוח כוחות למערכה בה התערבו מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים הרוסית. ספינות הצי המלכותי האוסטרלי, "יארה", "טורנס", "סוואן" ו"פארמטה" הוצבו במימי הים השחור במהלך עימות זה. במצרים, בראשית 1919 לקחו מספר יחידות פרשים קלים אוסטרלים חלק בדיכוי המהומות שהתחוללו אז, בעת שהם המתינו לחזרתם הביתה. למרות המחסור בספינות תובלה, תהליך החזרתם של החיילים לאוסטרליה הושלם במועד מוקדם יותר מהצפוי ובספטמבר 1919 נותרו 10,000 חיילים בבריטניה שהמתינו לשובם הביתה. שיירות התובלה האחרונות העיקריות הפליגו מאנגליה ב-23 בדצמבר 1919 והגיעו לאוסטרליה בראשית 1920. שנה מאוחר יותר, ב-1 באפריל 1921, פורק ה-AIF באופן רשמי.
למרות זאת לא הסתיים תהליך השיבה הביתה. עם שובם של החיילים לאוסטרליה, הוסבו המאמצים להחזרתם של החיילים למעגל העבודה, להכשרתם ולדאגה לאלה שמצבם הבריאותי לא אפשר להם להשתלב במקומות התעסוקה. כדי לקדם את המטרות הללו, הקימה ממשלת אוסטרליה את "משרד השיבה למולדת" (Repatriation Department), שבפניו הוצבו המטרות לדאוג להשמתם של החיילים המשוחררים במקומות העבודה, להעניק להם הכשרה מקצועית ולדאוג לשיכונם. בסופו של דבר הוטלה על המשרד גם המשימה הקשה של ניהול תשלומי הקצבאות לחיילים המשוחררים, ניהול בתי החולים לשיקום, ניהול בתי ההחלמה והקמתם של יישובים לשיכונם של החיילים המשוחררים. העלות מימונן של כל המשימות הללו הייתה ניכרת וביוני 1935 הוערך שעלותן הגיעה ל-238 מיליון ליש"ט, יותר מסך כל הוצאות הביטחון במהלך המלחמה.
כדי להבטיח את זכויותיהם של אלפי הגברים והנשים ששבו הביתה, נוסדו ארגונים רבים של חיילים משוחררים. הבולט ביותר מכולם הוא "הליגה האימפריאלית של המלחים והחיילים המשוחררים של אוסטרליה" (The Returned Sailors and Soldiers Imperial League of Australia – RSSILA), שנוסד ב-1916 על ידי נציגים של ארגונים שכבר התקיימו קודם לכן. לאחר המלחמה גדלה השפעתו הפוליטית של הארגון, שורותיו התרחבו והוא היה פעיל מאוד בתהליך השיבה הביתה של החיילים, בפעילות למען זכויות החיילים המשוחררים ובהבטחת תנאיהם של החיילים ששבו למעגל העבודה האזרחי. ב-1919 הוערך שמספר חברי הארגון עמד על 150,000 איש, אף על פי שמספר זה ירד באופן משמעותי באמצע שנות העשרים.

מורשת המלחמה

מלחמת העולם הראשונה השפיעה על אוסטרליה באופנים רבים, אף על פי שניתן לטעון שהשפעה זו לא הייתה רבה יותר מזו של אומות אירופאיות אחרות שהיו מעורבות באופן ישיר יותר במלחמה. מבחינה כלכלית השפיעה המלחמה על אוסטרליה בכמה היבטים, אף על פי שהשפל הגדול השפיע מאוחר יותר בצורה הרבה יותר משמעותית והתעשייה האוסטרלית לא עברה תהליך שינוי גדול יותר מאשר זה שהיא עברה בעקבות מלחמת העולם השנייה. בנוף הפוליטי חל גם שינוי משמעותי בעקבות שסעים שנגרמו בוויכוח הגדול על שאלת גיוס החובה, בעוד שבמידה פחותה יותר, בתפקידן של הנשים בחברה האוסטרלית חלה התפתחות, כשיותר נשים החלו להיכנס למעגל העבודה. ואכן, בין השנים 1914 – 1918, חל גידול של 13% בשיעור תעסוקת הנשים, אך גידול זה חל בעיקר בענפי התעסוקה המסורתיים של הנשים. בנוסף, אף על פי שכ-2,000 נשים הועסקו כאחיות במסגרת ה-AIF, לא הייתה מעורבות משמעותית של נשים בכוחות הצבא במהלך המלחמה.
מורשת נוספת של המלחמה היה האופן שהוביל להתפתחותה, אם כי רק לטווח קצר, של מדיניות החוץ העצמאית האוסטרלית. אף על פי שבעבר האינטרסים החיצוניים של אוסטרליה נוהלו בעיקר על ידי בריטניה, כאחת מהארצות שהשתתפו באופן פעיל במלחמה, שלחה אוסטרליה משלחת לועידת השלום בפריז שהתקיימה ב-1919 ובמקביל היא החלה לפעול באופן החלטי יותר בסוגיות האזוריות במרחב הפסיפי. בוועידת השלום דרש ראש ממשלת אוסטרליה, בילי יוז שישולמו לאוסטרליה פיצויי מלחמה ושיוענק לה מנדט על שטחי גינאה החדשה הגרמנית, דרישות שעמדו בניגוד לגישה הבינלאומית של ארבע עשרה הנקודות של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון. ללא קשר לכך, לאחר המלחמה חל שינוי קטן בלבד ביחסים בין הדומיניונים של האימפריה הבריטית וכתוצאה מכך ניתן לטעון שהמלחמה לא גרמה לשינוי משמעותי בתפיסתה של אוסטרליה את מעמדה הבינלאומי. ואכן, שינוי מעמיק יותר חל רק בעקבות הצטרפותה של יפן למלחמת העולם השנייה ב-1942, שבסופו של דבר הובילה את אוסטרליה לפנות למדיניות חוץ עצמאית מבריטניה ולכריתתה של ברית עם ארצות הברית.
ההשפעה הגדולה ביותר של המלחמה על החברה האוסטרלית היא ככל הנראה ההשפעה הפסיכולוגית. האובדן הכבד השפיע עמוקות על רבים באופן ישיר ואתרי זיכרון למלחמה נבנו בכל רחבי הארץ, שכן לאנשים היה חשוב לשמור את זכר המתים. עם זאת, למרות ההיקף הגדול של תרומתה של אוסטרליה למאמץ המלחמתי, היו אוסטרלים רבים שלא חוו את הלחימה באופן ישיר. מי שהבין זאת ואף חווה את המלחמה באופן אישי, היה צ'ארלס בין, שלקח חלק משמעותי בכתיבתה ובעריכתה של סדרת הכרכים "ההיסטוריה הרשמית של אוסטרליה במלחמה" (Official History of Australia in the War of 1914–1918), והדגיש את הצורך לזיכרון לאומי והיה אחד מאלה שפעלו להקמתה של אנדרטת המלחמה של אוסטרליה בקנברה. חוויית המלחמה הנציחה גם מושגים רבים בנוגע לדמותה של הזהות הלאומית האוסטרלית שמתקיימת עד ימינו. עבור אוסטרלים רבים, תפקודם של החיילים, בעיקר במהלך מערכת גליפולי הכושלת, סייע להבליט את עלייתה של האומה כחברה של ממש בקהילה הבינלאומית ולהדגשת האמונה ביכולתם הטבעית של האוסטרלים כחיילים. עמדתם של אוסטרלים רבים כלפי המלחמה כשלעצמה הושפעה אז גם היא. הייתה סלידה נרחבת מההרס בקנה מידה רחב ומאובדן החיים והובע הרצון שאלה לא יתרחשו עוד. במובנים רבים גישה זו הובילה לשאננות כללית בסוגיות צבא וביטחון לאחר המלחמה וניתן לטעון שהיא גרמה לחוסר המוכנות של האומה האוסטרלית למלחמה הבאה ואף ניתן להבחין בתופעות אלו באסטרטגיה האוסטרלית עד ימינו אלה.

סטטיסטיקה

במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתו מעל 421,809 איש בשירות צבאי, שמתוכם 331,781 שירתו מעבר לים. מעל 60,000 אוסטרלים איבדו את חייהם במלחמה ו-137,000 נפצעו, שיעור אבדות מהגבוהים בקרב מדינות האימפריה הבריטית. עלות המלחמה עבור ממשלת אוסטרליה הסתכמה ב-188,480,000 ליש"ט.