google/wiki40b huggingface dataset:
המפלגה הדרום אפריקאית (איחוד דרום אפריקה)

היסטוריה

מהקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910 הנהיגה המפלגה הדרום אפריקאית את המדינה במהלך 14 השנים הראשונות לקיומה. המפלגה הדרום אפריקאית ייצגה בעיקר את המעמד הבינוני, יוצאי אנגליה. 
בשנת 1924 היא הובסה על ידי המפלגה הלאומית ומצאה עצמה בספסלי האופוזיציה. בשנת 1934 היא התמזגה אל תוך המפלגה המאוחדת. לאורך מרבית שנות קיומה ניהלה המפלגה מאבק עם המפלגה הלאומית על בכורת השלטון. למרות שבדומה למפלגה הלאומית זוהתה המפלגה הדרום אפריקאית עם הציבור האפריקאנרי וכמוה גם היא ראתה את עצמה כמי שתפקידה להגן על מעמדו, היה ביניהם שוני בולט. בעוד המפלגה הלאומית קידמה מצע שמרני לאומני שדגל בהתנתקות מבריטניה ובהקמת רפובליקה, המפלגה הדרום אפריקאית פנתה אל כלל הציבור הלבן בדרום אפריקה ושאפה לטפח זהות לבנה כלל דרום אפריקאית. בנוסף, המפלגה הדרום אפריקאית נחשבה לליברלית יותר, ויחסה לבריטניה ושייכותה של דרום אפריקה למלוכה הבריטית היה חיובי בדרך כלל.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
לב לנדאו

חייו

לב לנדאו נולד בבאקו (כיום בירת אזרבייג'ן) לדוד לנדאו, מהנדס נפט, צאצא (מצד אביו) של רבי יחזקאל לנדא, רבה הנודע של פראג. כבר כילד הפגין כישרון מיוחד למתמטיקה. בגיל 14 החל ללמוד באוניברסיטת באקו, שם למד במקביל בשני חוגים: פיזיקה-מתמטיקה וכימיה. ב-1924 עבר לאוניברסיטת לנינגרד, שם קיבל את תואר הדוקטור ב-1927 והוא בן 19 בלבד. בהמשך הפך לחבר מן המניין בסגל האוניברסיטה. בין השנים 1927-1926 פרסם את עבודותיו הראשונות בפיזיקה תאורטית. משנת 1929 שהה לנדאו כשנה וחצי במרכזי המדע של דנמרק, אנגליה ושווייץ שם עבד עם המובילים בקרב הפיזיקאים התאורטיקנים של אותה התקופה בהם נילס בוהר, אותו כינה לאחר מכן "מורהו היחיד".
בשנת 1932 מונה לעמוד בראש המחלקה התאורטית במכון הפיזיקלי-הטכני של אוקראינה בחרקוב (Харківський фізико-технічний інститут) עד שנת 1937, אולם עקב הליכים נגד פיזיקאים בעיר בשנה זו קיבל את הצעתו של פיוטר קאפיצה לשמש כראש המחלקה התאורטית במכון לחקר בעיות בפיזיקה במוסקבה (Институт физических проблем,‏ ИФП). בשנת 1938 נעצר במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין, בין השאר עקב חרוזים שכתב נגד הממסד. לנדאו שוחרר כעבור שנה הודות להתערבותו של קאפיצה שלקח את לנדאו תחת חסותו. משחרורו ועד מותו בשנת 1968 כיהן ברציפות כחבר מן המניין בסגל המכון.
ב-7 בינואר 1962, בדרך ממוסקבה לדובנה, עבר לנדאו תאונת דרכים קשה. הוא נפצע אנושות, שהה שלושה חודשים בתרדמת והוכרז פעמים אחדות כמת קליני. פיזיקאים מכל העולם נטלו חלק בניסיון להציל את חייו של לנדאו. משמרות של גדולי הפיזיקאים עמדו 24 שעות ביממה מעל מיטתו. מכל רחבי אירופה וארצות הברית הוטס ציוד רפואי נדיר שהיה חסר לרופאים הסובייטיים. כתוצאה מכך ניצלו חייו של לנדאו חרף הסיכויים הדלים.
לאחר התאונה הפסיק לנדאו כמעט לחלוטין את פעילותו האקדמית, לדעת פיזיקאים מסוימים איבד למעשה לנדאו את יכולותיו השכליות הנדירות, אולם לדברי אשתו וילדיו לנדאו השתקם ואף היה קרוב לחזור לפעילות אקטיבית בפיזיקה בשנת 1968.
שש שנים לאחר התאונה הקשה נפטר לנדאו ב-1 באפריל 1968 במהלך התאוששות מניתוח במעיים.
בן דודתו היה ד"ר יעקב וינשל, רופא, ממייסדי קופת חולים לאומית, סופר ואיש ציבור ישראלי,

פעילותו האקדמית

החוקר לנדאו, המכונה "דאו", היה מבכירי הפיזיקאים של ברית המועצות. בין מכלול הבעיות הפיזיקליות איתן התמודד היו מכניקת הקוונטים, פיזיקה של גוף צפיד, מגנטיות, פיזיקה של טמפרטורות נמוכות, קרינה קוסמית, הידרודינמיקה, שדות קוונטיים, פיזיקה גרעינית, פיזיקה של חלקיקים אלמנטריים ופלזמה.
מעבר לתרומה הרבה שהייתה ללנדאו למחקר האקדמי, הוא גם תרם רבות להוראת הפיזיקה בברית המועצות ומדענים רבים ראו בו מודל לחיקוי. יחד עם יבגני מיכאילוביץ ליפשיץ כתב את סדרת הספרים לנדאו-ליפשיץ בפיזיקה, המהווים סיכום של כל הפיזיקה עד ימיו.
המדיניות הפיסקלית והמוניטרית של יפן

תקציב המדינה

המדיניות הפיסקלית של יפן מתבססת על התקציב הלאומי, כפי שנקבע על ידי משרד האוצר. לשכת התקציב במשרד מכינה תקציב לשנת הכספים בהתאם לדרישות משרדי הממשלה השונים, ולשכת המס אחראית לחישוב ההכנסות.
מדי שנה מגיש משרד האוצר לדיאט שלושה סוגי תקציבים: התקציב הכללי כולל את מרבית ההוצאות השוטפות הממשלה. התקציבים המיוחדים, המונים כארבעים, כוללים תוכניות ממשלתיות מיוחדות או מוסדות שחשוב להכלילם, למשל יזמות ציבורית, קרנות פנסיה ופרויקטים ציבוריים. הסוג האחרון כולל סוכנויות הקשורות לממשלה, כגון מוסדות בנקאות ושירותים ציבוריים. ההשקעות הממשלתיות בתשתית ובהלוואות למגזר הציבורי והפרטי עומדות על כ-15% מהתל"ג. מיסים מהווים 46.8% מהכנסות המדינה
לאחר התפוצצות הבועה הכלכלית בראשית שנות ה-90 עמדה המדיניות המוניטרית של יפן בפני רפורמה. מכיוון שיפנים רבים הפקידו את חסכונותיהם בבנק הדואר, שהיה בבעלות המדינה, קרא ראש ממשלת יפן דאז, ג'וניצ'ירו קואיזומי, ב-1995 להפרטת הבנק, מכיוון שטען שהחסכונות  יסייעו לחיזוק מגזר הבנקאות הפרטי.

תהליך קביעת התקציב

לשכת התקציב במשרד האוצר עומד בלב תהליך קביעת התקציב, ומכיוון שכך הוא מהווה מוקד תשומת לב לקבוצות אינטרסים ולמשרדי ממשלה אחרים, המתחרים על משאבים. תהליך קביעת התקציב מתחיל לרוב מעט לאחר תחילת השנה הכספית, המתחילה ב-1 באפריל. משרדי הממשלה וגורמים אחרים מכינים רשימת דרישות תקציב, ולקראת הסתיו בוחנים אותם אנשי לשכת התקציב, בעוד שבכירי משרד האוצר משרטטים את קווי המתאר הכלליים של התקציב. בחורף מפרסם המשרד את טיוטת התקציב, ולאחריו פונים חברי דיאט ומשרדי ממשלה אליו בבקשה לשינוי ההקצאות. לקראת סוף החורף, ולאחר התייעצות בקרב הקואליציה, עובר התקציב את אישור הדיאט.
Beggars Banquet

הפקה

באלבום כולל עשרה שירים. למרות הצלחת האלבום מכל הבחינות, יצא ממנו רק סינגל אחד: Street Fighting Man והבי סייד שלו No Expectations. השיר Street Fighting Man הצליח מאוד והוא אחד מהשירים הטובים של הלהקה, אך השיר המצליח ביותר באלבום הוא Sympathy for the Devil, שנחשב בעיני רבים לשיר המוצלח ביותר של הלהקה ודורג במקום ה-32 ברשימת 500 השירים הטובים ביותר של מגזין הרולינג סטון.
חברי הלהקה בזמן יציאת האלבום היו: מיק ג'אגר, קית' ריצ'רדס, ביל ווייאהם, צ'ארלי ווטס ובריאן ג'ונס.
האלבום קיבל פלטינה אחת בלבד, שהה במקום החמישי במצעד האמריקאי 32 שבועות, ושהה במקום השלישי במצעד הבריטי 12 שבועות. המקום הגבוה ביותר אליו הגיע בבילבורד היה החמישי בשנת 1969.
מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-57 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר. האלבום הגיע למקום ה-67 בסקר האלבום הטוב ביותר שערכה רשת הטלוויזיה VH1.
בנוסף להיותו אחד מהקלסיקות של האבנים, האלבום גם נחשב אחד מארבעת האלבומים הטובים ביותר של האבנים מבחינה אמנותית. שלושת האחרים הם: Sticky Fingers, Let It Bleed ו-Exile on Main Street.
נועה ריקנטי

קריירה

ריקנטי נולדה בירושלים, שם החלה בקריירת הספורט שלה ככדורסלנית מקצוענית בהפועל ירושלים.
לאחר שחרורה מהצבא נכנסה להסגר כדי לעזוב את קבוצתה ולאחר שנתיים עברה לשחק במכבי רמת חן ואחר כך בהפועל תל אביב בליגת העל לנשים. בשנת 1995, לאחר 15 שנות קריירה מקצוענית, פרשה ועברה לאימון כדורסל. במקביל סיימה תואר ראשון בחינוך במכללה לחינוך גופני במכון וינגייט והחלה לעבוד כמורה לחינוך גופני,  היא ממשיכה לעסוק בתחום בתור מקצועה השני עד היום.
את קריירת האימון המקצועני החלה כעוזרת מאמן במכבי רמת חן ומשם עברה באותו תפקיד לקבוצת אליצור רמלה שם זכתה בתואר האליפות הראשון שלה בעונת 1999-2000. 

בעונת 2001-2002 הפכה לראשונה למאמנת ראשית בליגת העל לנשים בקבוצת הפועל גליל עליון. בעונת 2005-2006 זכתה באליפות השנייה שלה, עדיין כעוזרת מאמן בקבוצת הפועל תל אביב. בעונות 2006-2009 שימשה כעוזרת מאמן של אלי רבי בקבוצת אליצור רמלה, איתה זכתה בשתי אליפויות ושני גביעי מדינה. לאחר עזיבתו של רבי, הייתה ריקנטי מאמנת הקבוצה בעונת 2009/10 שבסיומה שבה לעמדת העוזרת עם הצטרפותו של המאמן עדן ענבר.
בנוסף שימשה כעוזרת מאמן בנבחרת הקדטיות והנערות של ישראל.
בעונת 2012/2013 העפילה עם קבוצת הנערות שלה מכבי רמת גן/חן לגמר גביע המדינה.
דיניקטיס

תיאור

הדיניקטיס היה טורף בינוני באורך 1.1 מטר וגובה 60 סנטימטרים. משקלו הגיע ל-12-20 ק"ג והוא היה קטן יחסית למינים אחרים במשפחה כמו ההופלופונאוס (Hoplophoneus), דמוי הנמר. ייתכן שהוא היה מטפס על עצים וחי בדומה לאוצלוט המודרני בערבות ויערות אמריקה הקדומה. הוא היה בעל ניבים ארוכים מאוד איתם יכל להרוג טרף הגדול ממנו בהרבה, כמו מיני פרסתנים קדומים. מבנה התנועה שלו היה שונה ממבנה תנועה של חתולים בכך שכפות הרגליים היו קטנות יותר, חסרי טפרים נשלפים ועצמות הרגל היו חלשות יותר.
הבשורה על-פי מתי

כותב הבשורה

על פי המסורת הנוצרית כתב מתי, אחד משנים עשר שליחי ישו, את הבשורה על-פיו. על פי אותה המסורת הייתה זו הבשורה הראשונה שנכתבה, והיא מתוארכת לזמן קצר לפני חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה. 
בניגוד למסורת זו מסכימים כיום רוב המומחים על תאוריית שני המקורות, לפיה הבשורה על-פי מרקוס היא הבשורה שנכתבה ראשונה. מכיוון  שהנוסח בבשורה על-פי מתי דומה ביותר לעיתים קרובות לזה שבבשורה על-פי מרקוס, סבורים כי מחברה של הבשורה על-פי מתי שאל פסוקים רבים הן מהבשורה על-פי מרקוס והן ממסמך היפותטי המכיל ציטוטים מפיו של ישו, הידוע כ"מסמך ה-Q". 
מומחים רבים גם מטילים ספק בכך שמתי עצמו הוא שכתב את הבשורה על-פיו. 
לא ידוע היכן בדיוק נכתבה הבשורה: בארץ ישראל או בעיר נוצרית מרכזית מחוצה לה, כגון אנטיוכיה. יחד עם זאת יש הסכמה כי הבשורה נכתבה בסביבות השנים 80–90 לספירה. בגלל הציטוטים הרבים מהתנ"ך והאזכורים לאורח החיים היהודי בטקסט, נראה כי מחברה של הבשורה היה יהודי.

גרסאות הבשורה

ישנן שתי גרסאות לבשורה על פי מתי: זו הנמצאת בשימוש על ידי הכנסייה (קרי, הבשורה המופיעה בברית החדשה) וזו המשמשת את האביונים. זו האחרונה היא גרסה קצרה יותר של הבשורה הרשמית. למעשה, היא שחזור של הבשורה הרשמית, המכילה תוספות נוצריות שככל הנראה הוכנסו אליה בעריכות הראשונות של אבות הכנסייה ואף בעריכות מאוחרות יותר. בלשון המחקר היא מכונה "הבשורה על-פי האביונים". היא כתובה עברית ולא יוונית.
תמיסה מוצקה

אקסולוציה

כאשר יציבות התמיסה המוצקה מתערערת (עקב קירור לדוגמה), מתרחשת אקסולוציה (הפרדת תמיסה למרכיביה) ושתי הפאזות נפרדות בצורה מובהקת ברמה המיקרוסקופית או כלמלות שניתן לראותן בעין בלתי מזוינת. אקסולוציה אופיינית לחומר אאוטקטי (Eutectic system). דוגמה לכך ניתן למצוא במינרל אלקלי פלדספר מזן פרטיט בו ניתן להבחין בשכבות דקות של אלביט לבן בתוך מיקרוקלין ורוד.
Yellow Submarine (שיר)

התייחסויות לשיר

חסידי תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני טוענים כי בשיר יש גם "הוכחות" למותו של פול מקרטני. הם מוצאים אותן במילים: "שמי תכלת, ים ירוק, בצוללת הצהובה שלנו" - הצוללת פורשה כאן כארון קבורה תחת דשא. 
בשירו של אהוד בנאי "בגלגול אחר", קיימת התייחסות לשירי הביטלס All You Need Is Love, ‏ Yellow Submarine, ו-Sea Of Time ("בגילגול אחר הייתי דג מעושן, הלכתי לאיבוד בים הזמן, הביטלס עברו בצוללת צהובה, אמרו לי: כל מה שאתה צריך זה אהבה").

גרסאות בעברית

בתוכניתה "רפסודיה בכחול", מ-1970, הקליטה להקת חיל הים עיבוד עברי לשיר, למילותיו של יורם טהרלב ובעיבוד המוזיקלי של בני נגרי, שנקרא: "התנדבה לחיל הימאים".
ב-1975 יצא לאור תקליט של חוה אלברשטיין "צוללת צברית". התקליט כלל שירי ילדים ומילות שיר הנושא בו, "צוללת צברית", נכתבו על ידי תלמה אליגון ללחן של השיר "Yellow Submarine".
מרים מבית עניה

אזכורים בברית החדשה

על פי הבשורה על פי לוקאס, ישו ביקר בבית האחיות מרתא ומרים. בעוד שמרתא עסקה בעניינים שונים מרים הקשיבה לתורתו של ישו, ולכן זכתה לשבחי הברית החדשה.
ויהי בנסעם ויבא אל-כפר אחד ואשה אחת ושמה מרתא אספה אותו אל-ביתה. ולה אחות ושמה מרים אשר ישבה לרגלי ישוע לשמע אל-דברו. ומרתא יגעה ברב שרותה ותגש ותאמר הלא תשים על-לבך אדני אשר אחותי עזבתני לשרת לבדי אמר-נא אליה ותתמך-בי. ויען ישוע ויאמר לה מרתא מרתא את דאגת ומבהלת לדברים הרבה. ואין צרך אלא באחד ומרים בחרה בחלק הטוב אשר לא-יקח ממנה.
— הברית החדשה, הבשורה על-פי לוקאס, פרק י', פסוקים 38–42
פרשנים ראו בישיבתה של מרים לרגלי ישו, היותה אחד מתלמידיו.
הבשורה על פי יוחנן מזכירה את מרים בשני אירועים - האחד תחיית לזרוס:
וַיְהִי אִישׁ חוֹלֶה וְהוּא אלַעְזָר מִבֵּית עניה כְּפַר מִרְיָם וּמָרְתָא אֲחוֹתָהּ. הִיא מִרְיָם אֲשֶׁר אֶת הָאָדוֹן בְּמִרְקַחַת וַתְּנַגֵּב אֶת רַגְלָיו בְּשַׂעֲרוֹתֶיהָ וְאלַעְזָר אָחִיהָ הוּא חָלָה׃ וַתִּשְׁלַחְנָה אַחְיוֹתָיו אֵלָיו לֵאמֹר אֲדֹנִי הִנֵּה אֲשֶׁר אָהַבְתָּ חֹלֶה הוּא׃ וַיִּשְׁמַע יֵשׁוּעַ וַיֹּאמַר הַמַּחֲלָה הַזֹּאת לֹא לַמָּוֶת הִיא כִּי אִם לִכְבוֹד הָאֱלֹהִים לְמַעַן יִכָּבֶד בָּהּ בֶּן הָאֱלֹהִים׃ ויֵשׁוּעַ אָהֵב אֶת מָרְתָא וְאֶת אֲחוֹתָה וְאֶת אלַעְזָר.
— הברית החדשה, הבשורה על-פי יוחנן, פרק י"א, פסוקים 1–5
וכן בתיאור משיכתו של ישו על ידי מרים:
וַתִּקַּח מִרְיָם מִרְקַחַת נֵרְדְּ זַךְ וְיָקָר מְאֹד לִטְרָא אַחַת מִשְׁקָלָהּ וַתָּסָךְ אֶת רַגְלֵי יֵשׁוּעַ וַתְּגַנֵּב אֶת רַגְלָיו בְּשַׂעֲרוֹתֶיהָ וְהַבַּיִת יִמָּלֵא רֵיחַ הַמִּרְקָחַת.
— הברית החדשה, הבשורה על-פי יוחנן, פרק י"ב, פסוק 3
על פי תיאור זה מרים שפכה שמן ריחני על רגליו של ישו, ונגבה את רגליו בשערותיה.

זיהויה עם מרים המגדלית

הכנסייה הקתולית מזהה את מרים מבית עניה עם מרים המגדלית. אף שאין לזיהוי זה תימוכין בספרי הברית החדשה, המלומדים הקתולים סברו שלאור שבחיו הגבוהים של ישו למרים, לא ייתכן כי לא הייתה באירוע צליבתו וקומו לתחייה ולכן היא מזוהה עם מרים המגדלית שהייתה בשני אירועים אלה.
הכנסיות המזרחיות אינן מקבלות פרשנות זו, וסבורות כי מרים מבית עניה ומרים המגדלית הן שתי קדושות נפרדות. הכנסיות המזרחיות סבורות כי אף מרים מבית עניה נכחה באירוע הצליבה, כמו גם אחותה מרתא, והן מתוארות כ"נשים נושאות המור" המוזכרות שנכחו באירוע. על פי המסורות האורתודוקסיות, בעקבות מותו של סטפנוס הקדוש נמלטו מרים, מרתא ואלעזר מירושלים והחלו להפיץ את בשורת ישו בארצות שונות.

קדושה נוצרית

על פי הנצרות האורתודוקסית היום המקודש למרתא ומרים הוא ה-4 ביוני, וכן היום השלישי לאחר הפסחא.
על פי הכנסייה הלותרנית, הכנסייה האפיסקופלית והכנסייה האנגליקנית, היום המקודש של מרתא, מרים ואלעזר הוא ה-29 ביוני.
שריל לאד

ביוגרפיה

לאד נולדה   בדקוטה הדרומית והגיעה להוליווד ב-1970, בתחילה הופיעה בסדרות טלוויזיה בתפקידים של פרק אחד בלבד וביניהם בסדרה ימים מאושרים.
ב-1977 החלה לשחק את קריס מונרו, אחותה של ג'יל מונרו בסדרה המלאכיות של צ'רלי.
ב-1983 גילמה את השחקנית ונסיכת מונקו גרייס קלי בסרט ביוגרפי על חייה.
היא שיחקה בתיאטרון ברודוויי במחזה אנני אוקלי אשת לפידות.
היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרת רבות ובין היתר במכושפות ובצ'אק כאמא של שרה ווקר.
בתה היא השחקנית ג'ורדן לאד.
עופר כלף

ביוגרפיה

כלף התחיל את דרכו המוזיקלית בלהקת "עורי תימן". עבד עם הכוראוגרפית שרה לוי תנאי בלהקת המחול "ענבל" והכוראוגרפית אנה סוקולוב בהפקת מקור של תיאטרון תנועה של פסטיבל ישראל. שימש כמתופף בלהקת מחול תימני מסורתי ושיתף פעולה עם הכוראוגרף אמיר קולבן במופע "קריעת שמע". 
משנת 1994 עוסק בהוראת אמנות השירה ופיתוח הקול בשירה רב־תחומית ופופולרית. 
בשנים 2007—2011 כיהן בתפקיד ראש המחלקה הווֹקאלית הרב־תחומית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. מורה לאמנות הביצוע בתחום השירה הרב־תחומית ומלמד קורס בתורת הכלי ומדעי הקול לזמרים. מנחה שחקנים ומלמד בסטודיו למשחק ניסן נתיב. יוזם סדנאות ומפגשים עם בני נוער, ומעביר מאסטר קלאס למוזיקאים ולהרכבים צעירים במגמות מוזיקה בבתי ספר תיכוניים בתחום המוזיקה הפופולרית.
כלף יצר והלחין את מופע המקור "שירת הלב", עבור פסטיבל העוד הבין לאומי ירושלים. המופע כולל לחנים מקוריים של כלף למילים של מבחר משוררים מהעת העתיקה והעת החדשה ושל משוררים עכשוויים כיהודה עמיחי, דוד אבידן, ישראל אלירז, ר' שמואל הנגיד, שרון אס, זלי גורביץ', בני שבילי, אלמוג בהר ושאול טשרניחובסקי. 
הופיע עם הרכבים שונים והקים את האנסמבל של עופר כלף שהתמחה במוזיקה אתנית ישראלית ויצר את המופע והדיסק "חליל בוואדי". 
השתתף במופע הפיוט "לקראת נעילה", הופיע והקליט עם המלחין נחום היימן, הזמרת לאה שבת ועוד. 
בשנת 2013 ביצע את היצירה "תיקון חצות" מאת המלחין מרדכי סתר עם התזמורת והמקהלות של האקדמיה למוסיקה, בניצוחו של מאסטרו אורי סגל.
ביצע יצירות קונצרטנטיות בנות זמננו אשר נכתבו עבורו –האורטוריה "אהבת שמשון" מאת המלחין מיכאל וולפה, היצירה הסימפונית "שערי ירושלים" מאת המלחין בועז בן משה; שירים מאת המלחינים: אורי לשמן, עוזי חיטמן, תלמה אליגון ועוד, ויצירות להרכבים קאמריים, תזמורות, ואנסמבלים. עיבודים תזמורתיים לשירים ישראלים – עם התזמורת הסימפונית ירושלים רשות השידור, אנסמבל מוזיקה נובה, אנסמבל קפריזמה, אנסמבל מיתר, סינפונט רעננה, סינפונט באר שבע, התזמורת האנדלוסית אשדוד, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית ועוד. 
הופיע בפסטיבל ישראל, פסטיבל זלצבורג, פסטיבל טורינו, פסטיבל למוזיקת ארצות הים התיכון פלרמו, פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, פסטיבל העוד תל אביב, פסטיבל המשוררים במטולה, פסטיבל חג המוזיקה הישראלית, פסטיבל צלילים במדבר, ימי הזמר בחולון, פסטיבל הקהל, פסטיבל העוד הבין לאומי ירושלים ועוד.
השתתף בהקלטות של שירי לאדינו ובמופע "צלילי תור הזהב".
מחמוד סאמי אל-בארודי

מחמוד סאמי אל-בארודי (בערבית: محمود سامي البارودي; 6 באוקטובר 1839 – 12 בדצמבר 1904) היה פוליטיקאי מצרי חשוב ומשורר בולט. כיהן כראש ממשלת מצרים מ-4 בפברואר 1882 עד 26 במאי 1882. נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בשירה הערבית המודרנית. נודע בכינוי "אביר החרב והעט" (رب السيف والقلم).

ביוגרפיה

סאמי אל-בארודי נולד ב-6 באוקטובר 1839 בקהיר. כשרונות הכתיבה שלו ניכרו כבר בגיל צעיר; הוא למד על המסורת הערבית וקרא ספרי שירים רבים בערבית, פרסית וטורקית. הוא השלים השכלה בסיסית, ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה הצבאית המצרית, שם למד את אמנויות המלחמה, לימודי דת, שפות ומתמטיקה. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1855, והוצב לאחר מכן במשרד החוץ העות'מאני. לאחר שהכירו בשליטתו המלאה בטורקית ופרסית הוא הוצב במשרד המזכירות המנהלית של משרד החוץ, והחזיק במשרה זו במשך 7 שנים (1857-1863).
לאחר חזרתו למצרים ב-1863, קיבל סאמי אל-בארודי משרה במנהלה של הח'דיו המצרי איסמעיל פאשה. עם זאת, לאחר שלא מצא סיפוק בעבודתו, החליט להתגייס לצבא, ביולי 1863. הוא מונה למפקדם של שני גדודים והוכיח את כשרונותיו כמפקד. הוא הגיע לדרגת "בקבשי" בצבא הח'דיו (דרגה המקבילה לדרגת לויטננט קולונל). 
בשנת 1865 השתתף בדיכוי המרד בכרתים במשך שנתיים.
אל-בארודי היה אחד ממנהיגי מרד עוראבי, התקוממות נגד שלטון הח'דיו של מצרים תאופיק פאשא. ב-1881 מונה אל-בארודי לשר המלחמה בממשלת הח'דיו, לאחר לחץ רב ומחאות שארגן עוראבי, ובפברואר 1882 מונה לראש ממשלת מצרים.
לאחר המלחמה האנגלו-מצרית והכיבוש הבריטי של מצרים, גורשו ממצרים מנהיגים לאומניים, ובהם סאמי-אל בארודי, לסרי לנקה. הוא נותר שם במשך 17 שנים, והנציח תקופה ארוכה זו בשיריו, בהם הביע כאב עמוק וגעגועים למולדתו. ב-12 בספטמבר 1899 הוא נשלח חזרה למצרים לצורך טיפולים רפואיים. 
סאמי אל-בארודי מת ב-12 בדצמבר 1904.
קינמטיקה

תנועה שוות תאוצה

ישנן ארבע נוסחות בסיסיות המתארות תנועה שוות תאוצה:
 מסמל את מיקומו הסופי של הגוף,  את מיקומו ההתחלתי,  את מהירותו ההתחלתית,  את המהירות הסופית,  את התאוצה ו- את הזמן.

תנועה אופקית

בעזרת נוסחות אלו, ניתן לקבל כל ערך חסר במידה ונמצאים ברשותך ערכים אחרים. לדוגמה, אם ידועה המהירות ההתחלתית (), התאוצה ומשך התנועה, ניתן לחשב את המהירות בתום קטע התנועה בעזרת הנוסחה הראשונה. לחלופין, אם ידועה המהירות בתחילה ובסוף התנועה וכן ההעתק ההתחלתי () וההעתק הסופי, ניתן, בעזרת הנוסחה השלישית, לחשב את משך התנועה.
במקרה, שבו אין לגוף תאוצה, כלומר גודל וקטור התאוצה שווה ל-0, המהירות ההתחלתית הופכת למהירות קבועה. במקרה זה ניתן לגזור מהנוסחה השנייה את הנוסחה המפורסמת לתנועה במהירות קבועה:

תנועה אנכית

לתנועה האנכית יש מספר מאפיינים ייחודיים. ראשית, אלא אם מדובר במקרים חריגים של הפעלת כוח נוסף על הגוף, התאוצה היא תאוצה קבועה, תאוצת הכובד המסומן באות . גודלה של תאוצת הכובד של כדור הארץ הוא בקירוב  (בחישובים תאורטיים מקורבים רבים נהוג להשתמש בקירוב גס עוד יותר, לפיו ). כיוונה של התאוצה,  יהיה תמיד כלפי מרכז הכוכב. כמו כן, כדי לסמן גובה נשתמש ב- במקום ב- נהוג לעבוד במערכת צירים בה נקודת הזריקה היא  והכיוון החיובי הוא כלפי מעלה. כמובן שבמקרים מסוימים ייתכן גם העתק שלילי (למשל זריקה של גוף מבניין). 
בבואנו להתאים את הנוסחות המובאות מעלה לתנועה אנכית, נציב: , , . הנוסחות שנקבל עבור תנועה אנכית שוות תאוצה הן:

תנועה בליסטית

תנועה בליסטית היא תנועתו של גוף שנזרק בזווית  השונה מ-90°, כלומר לא בזריקה אנכית. במקרה זה מבצע הגוף בעת נפילתו מסלול פרבולי כמתואר בתרשים. הגוף נע בדו-מימד, כלומר גם במישור האופקי וגם באנכי. כדי לבצע חישובים במסלולים בליסטיים, יש לפרק את התנועה לרכיב אופקי ולרכיב אנכי כשהמהירות האופקית שווה ל- והאנכית ל-. במידה ולא פועל שום כוח נוסף על הגוף בזמן תנועתו אפשר להתייחס לתנועתו מעלה-מטה כאל תנועה בעת זריקה אנכית, ולתנועתו קדימה כתנועה שוות מהירות. זאת כיוון שהכוח היחיד שפועל הוא כוח הכובד והוא פועל רק כלפי מטה, ולא במישור האופקי.
לרוב בעת חישוב חישובים בליסטים משתמשים במערכת משוואות, משוואה אחת מהתנועה האנכית, ואחת מהתנועה האופקית. למשל ניתן למצוא את משך הנפילה בקלות בעזרת תנועה אנכית ואז כשידוע הזמן ניתן למצוא את המרחק שעבר הגוף. כל בעיה תפתר בעזרת משוואות שונות, תלוי בנתונים, אך עקרון ההפרדה בבליסטיקה הוא עיקרון חשוב המהווה את הפתרון הכללי לבעיה הבליסטית.

חישוב המהירות של גוף הנזרק בזווית (שיפוע) מופרד לשני רכיבים קרטזיים X,Y והמשוואה היא:

כאשר החישוב הכולל (X+Y), נערך לפי משוואת פיתגרוס, להלן:

בתנועה הבליסטית מוגדר המונח טווח כמרחק האופקי המקסימלי, שגוף עובר על פני מישור הזריקה. טווח מסומן באות .
משוואת הטווח היא:

תנועה עם תאוצה משתנה

את הנוסחה  ניתן להכליל לנוסחה הבאה:  כאשר עבור המקרה הפרטי  מקבלים את הנוסחה המקורית (אשר עבורה ), ועבור  יתקבל ביטוי לתנועה עם תאוצה משתנה.
לדוגמה, עבור  יתקבל הביטוי: . זהו ביטוי לתנועה עם שינוי קבוע בתאוצה. כזכור, תאוצה היא קצב שינוי המהירות ומהירות היא קצב שינוי ההעתק. ניתן להמשיך בפיתוח זה לכל m טבעי.
פיודור שאליאפין

ביוגרפיה

שליאפין, שרכש חלק גדול מהכשרתו המוזיקלית באופן עצמאי, החל בקריירת הזמרה שלו בשנת 1890 בעיר הולדתו קאזאן בחוג לחובבי שירה. בהמשך החל להופיע במסגרות שונות בקאזאן, באופה, ובטביליסי, ובשנת 1895 התקבל לאופרה של תיאטרון מרינסקי בסנקט פטרבורג. לאחר מכן הוזמן לשיר בתיאטרון בולשוי במוסקבה, שם הופיע בקביעות משנת 1899 עד 1914. משנה זו ואילך הופיע שליאפין בקביעות באופרה הפרטית של צימין במוסקבה.
שליאפין החל את הופעותיו במערב בשנת 1901 והופעתו הראשונה הייתה בלה סקאלה, מילאנו, בהפקה של "מפיסטופלה" של אריגו בויטו, בניצוח ארטורו טוסקניני, שהעריך מאוד את יכולתו. הופעתו הראשונה של שליאפין במטרופוליטן אופרה בעונת 1907 לא הייתה מרשימה ביותר, על פי עדויות שונות, אך הוא חזר בשנת 1921 והמשיך להופיע שם במשך שמונה עונות בהצלחה רבה. בשנת 1913 הציג סרגיי דיאגילב את שליאפין בלונדון ובפריז. בשלב זה החל להופיע לבדו ברסיטלים, בהם שר גם שירי עם רוסיים מסורתיים. בין שירי העם שביצע היה שיר ספני הוולגה, שהתפרסם הודות לו ברחבי העולם.
אחרי המהפכה הרוסית, התקבל שליאפין בתחילה כאמן נכבד ורב-ערך בברית המועצות בשנת 1918 הוא קיבל תואר האמן העממי של הרפובליקה, אבל חילוקי דעות עם הממשלה הסובייטית גרמו לו לצאת מרוסיה ב-1921 שלא על מנת לשוב. הוא נמלט לפינלנד ובהמשך חי בצרפת. על אף זאת, טען שאינו מתנגד לשלטון הסובייטי. לאור היותו בצרפת, בשנת 1927 בוטל התואר שלו כאמן העממי בטענה שהוא תומך במתנגדי השלטון.
תפקידו המפורסם ביותר של שליאפין היה בוריס גודונוב, באופרה הנושאת שם זה (שקטעים מתוכה הקליט בשנים 1931-1929), אך הוא זכור גם כאיוון האיום ב"בתולה מפסקוב" של רימסקי- קורסקוב, מפיסטופלס ב"פאוסט" של גונו, דון קישוט של מאסנה וברטרם ב"רוברט השד" של ג'אקומו מאיירבר. הודות לביצועיו המפורסמים, זכו אופרות רוסיות כדוגמת "בוריס גודונוב" ו"חובנשצ'ינה" של מוסורגסקי, "איוון סוסאנין" של גלינקה, "הנסיך איגור" של בורודין ו"כלת הצאר" של רימסקי-קורסקוב להתפרסם במערב. שליאפין הופיע בסרט קולנוע אחד, הגרסה הקולנועית של "דון קישוט", בבימויו של ג. ו. פאבסט, משנת 1933. במקום גרסה אחת של הסרט עם כתוביות, נוצרו שלוש גרסאות שונות שלו - צרפתית, אנגלית וגרמנית, כפי שהיה נהוג אז במקרים מסוימים. שליאפין כיכב בכל שלוש הגרסאות, שהשתמשו כולן באותו תסריט ובאותן תפאורות ותלבושות, אבל בצוותי תמיכה שונים. הגרסה האנגלית והצרפתית יצאו במאי 2006 ב-DVD אחד. סרטו של פאבסט לא הסתמך על האופרה של מאסנה אלא היה עיבוד דרמטי לספרו של סרוואנטס, ואת המוזיקה כתב ז'אק איבר.
שליאפין הוציא בשנת 1932 ספר זכרונות בשם "אדם ומסכות: ארבעים שנה בחיי זמר", שנכתב בשיתוף עם מקסים גורקי,(ספר זה כולל בין היתר גם את עדויותיו הקשות בנושא חייו אף כילד וכנער,כבן למשפחה החווה קשיים כלכליים, בעודם נתונים הוא ואימו לאלימות קשה מצד אביו).   
שליאפין מת בשנת 1938, בן 65, בפריז, מסרטן הדם. בשנת 1994 הועברו שרידיו מפריז למוסקבה ונקברו שם מחדש, בבית העלמין נובודוויצ'י. הוחזר לו תואר הכבוד "האמן העממי" בטענה שהביטול לא היה מוצדק. 
בנו הבכור, פיודור שליאפין הבן (1992-1907), עשה קריירה כשחקן אופי בקולנוע. בן אחר, בוריס שליאפין, היה צייר נודע, שצייר את הדיוקנאות ל-413 שערים של טיים מגזין, החל בגיליון של 24 באוגוסט 1942.
כתב ראי

כתב ראי הוא צורת כתיבה, שבה, כאשר מתבוננים דרך מראה, אפשר לקרוא באופן טבעי ורגיל את ההשתקפות של הכתוב. 
המפורסם בין כותבי כתב הראי היה לאונרדו דה וינצ'י, שהיה שווה ידיים אבל כתב ביד שמאל, וכתב ברשימותיו את האותיות הלטיניות מימין לשמאל ובאופן מהופך, למשל את האות c כתב כך: כ.
על אמבולנסים בארצות הברית מופיעה לפעמים AMBULANCE בכתב ראי, כדי שנהגים יוכלו לקרוא אותה ממראת הצד של הרכב שלהם.
כתיבה בכתב ראי מופיעה לפעמים אצל ילדים צעירים הלומדים לכתוב. כתיבת ראי יכולה להופיע גם בסוגים מסוימים של דיסגרפיה.

בספרות עברית

תמר, גיבורת ספרו של דוד גרוסמן מישהו לרוץ איתו משתמשת בכתב ראי כאשר היא רוצה לכתוב משהו שהוריה לא יקראו.
אריגו בקארי

אריגו בקארי (Arrigo Beccari) ‏ (1909–2005) היה כומר איטלקי וחסיד אומות העולם. בקארי פעל בעיירה נוננטולה שליד מודנה באיטליה ועם ג'וזפה מוריאלי, רופא העיירה, הציל 120 יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה, רובם ילדים.

פעילותו בתקופת השואה

אריגו בקארי לימד בסמינר קתולי בקרבת נוננטולה. ביולי 1942 הגיעה לנוננטולה קבוצה של 50 ילדים יהודים מאזור הכיבוש האיטלקי בצפון יוגוסלביה, בהדרכת יוסף איתאי (יושקו אינדיג). בסיוע D.A.E.E – סוכנות הסעד היהודית בה הכירה הממשלה הפשיסטית - שוכנו הילדים ב'ווילה אמה' שבנוננטולה, שם הצטרפו אליהם עוד 50 ילדים פליטים. ב-8 בספטמבר 1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה. בקארי לא שאל את הממונים עליו במודנה ושיכן את הילדים בסמינר. הוא גם סייע בהכנת מזון לילדים אחרים ששוכנו בבתי איכרים בכפרים הסמוכים. 
בסוף 1943, כאשר הגבירו הנאצים את חיפושיהם אחר יהודים מסתתרים, סייע ד"ר ג'וזפה מוראלי בהנפקת תעודות זהות מזויפות לכל 120 הילדים ומדריכיהם והילדים הוברחו לשווייץ.
לאחר מכן גילה הגסטפו את בריחת הילדים לשווייץ, תפס את בקארי וחקר אותו כדי שיגלה את שמות המעורבים בפעולת ההצלה ואת מקום מחבואם של יהודים אחרים. בקרי עמד בעינויים ואחרי חודשים בכלא בולוניה שוחרר.
ב-1964 העניק יד ושם לבקארי ולד"ר ג'וזפה מוראלי את התואר "חסידי אומות העולם"