google/wiki40b huggingface dataset:
קרל, דוכס וירטמברג

ביוגרפיה

קרל נולד בפרידריכסהאפן ב-1 באוגוסט 1936 לפיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג ולרוזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ומריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת טיבינגן, הצטרף קרל לחברה המשפחתית שמנהלת כ-5,500 דונם של יער, 2,000 דונם של כרי דשא ושדות, 50 דונם של כרמים, כ-700 אתרים בגרמניה ומחוצה לה, יערות בקנדה ובאוסטריה, וכן השקעות רבות. כמו כן החברה מנהלת ומתחזקת 70 אתרים של בית וירטמברג.
בשנת 1975 מת אביו פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, וקרל ירש את תאריו ואת ראשות בית וירטמברג, מאחר שאחיו לודוויג אלברכט, דוכס וירטמברג ויתר על זכויותיו כשהתחתן בנישואים מורגנטים. קרל עוסק רבות בפעילות חברתית ובנתינת צדקה, והוא חבר בעמותת הצלב האדום הגרמני, קרן הזיכרון של באדן-וירטמברג, ואגודה למען ילדים חולי סרטן. בנוסף, הוא חבר הסנאט של אוניברסיטת טיבינגן ואוניברסיטת הוהנהיים, והוא ידיד קרוב של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
בשנת 2002 קיבל קרל מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני תואר מפקד במסדר סנט גרגוריוס הגדול, בשל תרומתו לפיתוח החינוך הקתולי של הבישופות של רוטנבורג-שטוטגרט, ובשנת 2008 הוא קיבל תואר דוקטור מהמכללה הפילוסופית-תאולוגית.
אנטגוניסט (פרמקולוגיה)

אנטגוניסט (ANT - Antagonist) או חוסם הוא חומר הנקשר לקולטן מסוים ואיננו משנה את פעילותו. אם קיימים בסביבה אגוניסטים (כגון הורמון, מוליך עצבי, או אגוניסט שלהם) הוא מפריע לקישורם ובכך מעכב או מחליש את השפעתם. 
בפרמקולוגיה המושג אנטגוניסט משמש לתיאור של חומר לו יש אפיניות אך הוא חסר השפעה על הקולטן אליו הם נקשרים, וקישורם יפריע לקישור של אגוניסטים כמו גם אגוניסט הפוך (inverse agonist).
דוגמה לאנטגוניסט הוא רימונבאנט (תרופה כנגד השמנת יתר וכן למניעת עישון, שם מסחרי: אקומפליה) חוסמת את קולטני CB1 - קאנבינואיד, במערכת העצבים המרכזית ובאיברים היקפיים הקשורים למטבוליזם של הגלוקוז והשומנים, ועל כן רימונבאנט הוא אנטגוניסט לקולטני CB1.
ג'ודי מיי

ביוגרפיה

נולדה בקמדן טאון שבלונדון, לאם צרפתייה ואב גרמני. ב-1988 כשהייתה בת 12 הופיעה לראשונה בסרט "עולם נפרד", דרמה העוסקת באפרטהייד בדרום אפריקה. התפקיד זיכה אותה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן אותו חלקה עם ברברה הרשי ולינדה מבוסי.
מלבד הפוגה קצרה בעת לימודיה בוודהאם קולג', מאז הופעת הבכורה שלה היא עובדת ומופיעה ברציפות בקולנוע, בטלוויזיה ועל במת התיאטרון הבריטי.
בין תפקידיה הבולטים אפשר למנות את אליס מונרו בסרטו של מייקל מאן "המוהיקני האחרון", לאה פאפין בסרט "Sister My Sister", פלורנס באנר במיני-סדרה "מגעים אסורים" המבוססת הרומן "לגעת בקטיפה", אן בולין בעיבוד הראשון לספר "נערת בולין האחרת" ואת דמותה של סבינה שפילריין במחזה "ריפוי בדיבור" (The Talking Cure).
ב-2002 ביימה סרט קצר בשם "Spyhole". בסדרת הטלוויזיה "דניאל דרונדה" עיבוד לרומן של ג'ורג' אליוט גילמה את דמותה של מירה לפידות.
באוגוסט 2005 הופיעה מיי בהצגה "בלקברד" מאת המחזאי דייוויד הרואר (Harrower) לצידו של רוג'ר אלאם בפסטיבל אדינבורו. בפברואר 2006 הוצג המחזה בתיאטרון אלברי שבלונדון, לאחר מכן זכה בפרס המחזה החדש הטוב ביותר.
ב-2010 שיחקה בתפקיד הראשי במחזה "דובי הקוטב" מאת הסופר מארק האדון בתיאטרון "דונמר ויירהאוס". מיי מככבת בסרט המתח "I, Anna" לצידם של גבריאל ביירן, שרלוט רמפלינג, אדי מארסן והונור בלקמן.
Teenage Dream: The Complete Confection

רקע

במהלך שנת 2011, אישר המפיק טריקי סטיוארט אשר עבד עם פרי על האלבום Teenage Dream, שפרי עובדת באולפן הקלטות על גרסה מחודשת לאלבום וציין "שמשהו מיוחד שהיא מתרחש אצלה". בהמשך באותו שנה פרי הכריזה רשמית על המהדורה המחודשת שתקרא Teenage Dream: The Complete Confection ותצא בפברואר 2012, ותיארה אותו "כהסיפור המלא של האלבום המקורי". בנוסף פרי סיפרה שתוסיף לו עוד 3 שירים חדשים ו-3 שירים בגרסאות חדשות ומיקס של כל הסינגלים של פרי שיצאו מהאלבום.
פיט פלטהאוזן

קריירה

פלטהאוזן ערך את הופעת הבכורה שלו בוויטסה ארנהם ב-31 בדצמבר 2006 בתיקו 2-2 נגד ווילם II. אחרי עונה על הספסל, בעונת 2007/2008 הפך לשוער הראשון של הקבוצה וגילה בה יכולת טובה שהובילה להארכת חוזהו עד לשנת 2011. בקיץ 2010 הצטרף להרקולס, העולה החדשה לליגת העל הספרדית ל-3 שנים, בה שימש כשוער שני ושיחק במדיה 3 משחקי ליגה בלבד.
אחרי עונה אחת חזר לוויטסה. במהלך עונת 2014/2015 איבד פלטהאוזן את מקומו בהרכב לאלוי רום הצעיר עקב פציעות חוזרות. במהלך קיץ 2016 חתם בהפועל חיפה.
בקיץ 2017 חתם באומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
באוגוסט 2018 פלטהאוזן חתם באלקמאר.
ב-21 במרץ 2008 זומן לראשונה לסגל נבחרת הולנד לקראת משחק ידידות נגד אוסטריה. פלטהאוזן השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת בייג'ינג בה שימש בתור שוער שני עבור קנת' ורמר. ב-5 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד יפן בו ניצחה הולנד 0–3.
קאבו דה רוקה

קאבו דה רוקה (פורטוגזית Cabo da Roca) הוא הנקודה המערבית ביותר באירופה היבשתית (לא כולל איים). הכף שוכן במערב פורטוגל, כ-42 קילומטרים מערבית לבירה ליסבון, וצוקיו מתנשאים לגובה של 140 מטרים מעל למימי האוקיינוס האטלנטי.
המקום היה מוכר לרומאים אשר כינוהו "פרומונטוריום מאגנום" (Promontorium Magnum - חצי האי הגדול). בעידן התגליות הוא כונה בשם "כף ליסבון".
במקום מגדלור שבנייתו הושלמה בשנת 1772 ועמוד אבן נושא צלב, שעליו לוח ובו חקוקות הקואורדינטות הגאוגרפיות של הכף, ודבריו של המשורר הפורטוגזי בן המאה ה-16, לואיש דה קמואש:
"כאן... מקום בו הארץ מסתיימת והים מתחיל..."

הנקודה המערבית ביבשת אירופה.
"Aqui... Onde a terra termina e o mar começa..."

Ponta mais ocidental do continente europeu.
ליסה אדלשטיין

ביוגרפיה

אדלשטיין נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס להורים יהודים. היא גדלה בניו ג'רזי, ובגיל 18 עברה לגור בניו יורק, בה למדה תיאטרון באוניברסיטת ניו יורק.
בשנות ה-90 השתתפה אדלשטיין בתפקידי אורח בסדרות "משתגעים מאהבה", "המופע של לארי סנדרס" ו"סיינפלד", בה גילמה את החברה של ג'ורג' קוסטנזה. היא גם הופיעה בתוכנית האירוח "Awake on the Wild Side" של ערוץ MTV.
אדלשטיין שיחקה ב"הבית הלבן", ב"אלי מקביל" גילמה טרנסקסואלית וב"פליסיטי" גילמה את החברה של בן. היא התארחה גם בסדרות "ER", "פרייז'ר", "תהרוג אותי וזהו", "ללא עקבות" ו"המשפט של איימי".
אדלשטיין השתתפה בדיבוב מספר סדרות אנימציה ומשחקי מחשב, כמו "המלך היל", "אבא אמריקאי", "סופרמן", "בלייד ראנר" ו"האגדה של קורה". היא השתתפה בסרטים "מה נשים רוצות" (עם מל גיבסון), "לשמור על האמונה" (עם בן סטילר), "הכי טוב שיש" (עם ג'ק ניקולסון) ו"אבא בא לגן" (עם אדי מרפי).
החל משנת 2004 גילמה אלדשטיין את ד"ר ליסה קאדי בסדרה "האוס". לאחר 7 עונות, אחרי משא ומתן ארוך, הודיעה אדלשטיין שלא תשוב לשחק בעונה השמינית של הסדרה.

חיים אישיים

נכון להיום אדלשטיין גרה בלוס אנג'לס. היא צמחונית ומתנדבת בעמותה למען בעלי חיים.
אדלשטיין ביקרה בישראל בחודש מאי 2011 במסגרת עמותת הצל לבו של ילד במרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון יחד עם צוות התוכנית "האוס".
מדיטק

התיאטרון לצעירים

התיאטרון לצעירים הוא תיאטרון שמיועד להצגות לילדים ונוער. בתיאטרון 3 אולמות מופעים, וסטודיו בו לומדים את אמנויות הבמה תלמידים מגיל הגן ועד גיל תיכון. התיאטרון מפיק בעצמו 5 הצגות בשנה ומארח הצגות של תיאטראות מרחבי הארץ.

הסינמטק

סינמטק חולון החל לפעול באוקטובר 2008, והוא מורכב משני אולמות צפייה. הסינמטק הוקם ביוזמת הבמאי רנן שור. בערב הפתיחה שלו נערכה מחווה לסרטים של אפרים קישון שמעולם לא הוצגו; ניתן תואר יקיר הסינמטק לשחקנית-במאית רונית אלקבץ והוכרזו 10 במאים צעירים כ"במאי הדור הבא". מנהלת הסינמטק בשנת ההקרנה הייתה מור אלדר. בפברואר פרשה אלדר ושירה כרמי נבחרה לניהול הסינמטק.
הקמת הסינמטק בחולון מהווה חלק ממגמה של עיריית חולון להפוך את העיר למרכז תרבותי אזורי.
ראש המבצעים הימיים

מחלקת הצי

ראש המבצעים הימיים מדווח ישירות למזכיר הצי על ניצול המשאבים והיעילות התפעולית של כוחות הצי ועל פעילות הכוחות כפי שהוגדרו על ידי מזכיר הצי. כמו כן מבצע ראש המבצעים הימיים פעולות נוספות על פי הנחיית מזכיר הצי. הוא הקצין הבכיר ביותר בצי ארצות הברית (למעט כאשר יושב ראש המטות המשולבים או סגנו הם קציני צי ארצות הברית), וכמו שאר חברי המטות המשולבים הוא בעל סמכות אדמיניסטרטיבית בלבד ואין לו סמכות פיקודית על כוחות צי ארצות הברית.

מינוי ראש המבצעים הימיים

המועמד שנבחר לתפקיד על ידי הנשיא חייב לעבור אישור של סנאט. באופן קבע הקצין יהיה בדרגת אדמירל 4 כוכבים.

מעון רשמי

בשנת 1893 נבנה מעגל מצפה הכוכבים מס' 1 השוכן בוושינגטון די. סי. ראש המבצעים הימיים אהב את המבנה, וב-1923 הפך אותו למעונו הרשמי. הבית נשאר מעונו הרשמי של ראש המבצעים הימיים עד 1974, אז אישר הקונגרס להפוך אותו למעונו הרשמי של סגן נשיא ארצות הברית. כיום שוכן מעונו הרשמי של ראש המבצעים הימיים ברובע A בשטח מספנות צי ארצות הברית לשעבר בוושינגטון.
אני והכפר

תיאור

הציור, המתאר מראות מהעיירה היהודית, צוייר רק לאחר ששאגאל עבר לפריז. במרכז היצירה מתוארות שתי דמויות המביטות זו בזו. מן הצד האחד מתואר מעין דיוקן עצמי של שאגאל בגוון ירקרק וחבוש כובע, ועל צווארו שרשרת ועליה תליון בצרת צלב. הדמות אוחזת במעין ענף או עץ המתוארים במרכז חלקה התחתון של היצירה. בצידה השני של היצירה מתואר ראש של עז או כבשה ולצווארה שרשרת דומה. בנוסף, מופיעים דימויים נוספים של אשה החולבת פרה לבנה וכן תיאור של רחוב בעיירה בו צועד גבר הנושא מגל אל מול אישה המתוארת הפוכה. גם חלק מבתי העיירה מתוארים 'על ראשם'. לצידם מופיעה כנסייה ובתוכה תיאור של ראשה של דמות נשית.
הקומפוזיציה של הציור משלבת בין אלמנטים מרכזניים כגון העימות בין שתי הדמויות המרכזיות, עימות המודגש על ידי עיגול החוצה את הדמויות, לבין אלמנטים דינאמים כגון השביל המוביל אל העיירה בחלקה העליון של היצירה. שאגאל השתמש בהשפעות של האמנות הקוביסטית כדי לתאר עולם המנותק מפרספקטיבה וממשות חומרית, כבמעין חלום. שאגאל מערב כאן בין אופן ייצוג "מערבי" לבין סממנים תרבותיים ופולקלוריסטים הלקוחים מן התרבות הרוסית העממית ומן התרבות היהודית. "עבור הקוביסטים" טען שאגאל, "ציור היה משטח המכוסה בצורות על פי סדר כל שהוא. עבורי הציור מהווה משטח המכוסה בייצוגים של דברים... בו להיגיון ול'איוריות' אין שום משמעות."
Network File System

גרסה 1

פרטי הביצוע הוגדרו ב־RFC 1094 אולם סאן השתמשה בגרסה זו רק עבור ניסויים בתוך החברה. במהלך הפיתוח של הגרסה צוות הפיתוח הוסיף שינויים מהותיים ולכן הוחלט לשחרר את הגרסה החדשה כגרסה 2, על מנת שתאימות בין גרסאות, תיאום לגרסה נמוכה יותר בהתאם לגרסה שבשימוש הצד השני ו־RPC בין גרסאות יוכלו להיבדק.

גרסה 2

גרסה 2 של הפרוטוקול (שהוגדרה ב־RFC 1094, במרץ 1989), השתמשה במקור רק ב־UDP. העיצוב שלה נועד לשמור על הפרוטוקול כחסר מצב, כאשר נעילות (למשל) יושמו מחוץ לליבת הפרוטוקול. האנשים שהיו מעורבים ביצירת גרסה 2 כללו את ראסטי זנדברג, בוב ליון, ביל ג'וי, וסטיב קליימן.

גרסה 4

גרסה 4 (RFC 3010, בדצמבר 2000; תוקן ב־RFC 3530, באפריל 2003), הושפעה מפרוטוקולי AFS ו־CIFS וכוללת שיפורי ביצועים, חיוב אבטחה חזקה וכן פרוטוקול בעל מצב. גרסה 4 היא הגרסה הראשונה שפותחה על ידי IETF אחרי שסאן העבירה לידיו את הפיתוח של פרוטוקולי NFS.
הגרסה המשנית 1 (4.1) אושרה על ידי IESG אבל לא אושרה סופית (נכון לאוקטובר 2009) ולא קיבלה מספר RFC עדיין (המפרט החדש, ב־612 עמודים, הוא הארוך ביותר בין תקני IETF) מלבד תיקוני באגים, מטרת המפרט היא לספק תמיכה להרחבת לחלוקת מערכת קבצים בין מספר שרתים וזאת על ידי פרוטוקול pNFS.

פלטפורמות

השימוש הנפוץ ביותר ב־NFS הוא עם מערכות Unix אולם גם סביבות אחרות כגון Mac OS, OpenVMS, חלונות, NetWare, ו־AS/400 יכולות להשתמש גם הן בפרוטוקול. פרוטוקולים אלטרנטיביים לגישה מרחוק כוללים את SMB (הידוע גם בשם CIFS)‏, AFP, NCP, ואת מערכת הקבצים של OS/400 ‏(QFileSvr.400). הן SMB והן נפוצות יותר מ־NFS על חלונות; AFP נפוץ יותר מאשר NFS על מערכות מקינטוש; ו־QFileSvr.400 נמצא בדרך כלל במערכות AS/400.
התזמורת הפילהרמונית של קרקוב

רקע היסטורי

הניסיונות להקים תזמורת סימפונית מודרנית בקרקוב החלו כבר במאה ה-18, תחת שלטון אוסטריה, אך הצוות המקצועי הראשון הורכב בקרקוב רק בתקופת קריסתה הממשמשת ובאה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית (1909), ביוזמת המלחין והמנהל המוזיקלי פליקס נובובייז'סקי.
זמן קצר לאחר חזרת הריבונות הפולנית בסוף מלחמת העולם הראשונה, התגבשה התזמורת מחדש, בקונצרט פתיחה שהתקיים ב-18 במאי 1919 לכבוד יובל המאה של סטניסלב מוניושקו, עם 80 נגנים. ב-1931 נבנה אולם אולם הקונצרטים החדש של הפילהרמונית של קרקוב. תזמורת הבית הייתה פעילה שם עד הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין, והקונצרט האחרון התקיים ב-21 במאי 1939, בניצוח ברוניסלב וולפשטאהל.

פרופיל אמנותי

התזמורת פעילה מזה קרוב לשישים שנה, עם דור חדש של נגנים וסולנים. היא כוללת כמעט מאה נגנים בשש-עשרה קבוצות, עם חמישה כנרים ראשיים. ב-1962 נקראה על שם המלחין קרול שימנובסקי, שאת יצירותיו הרבות מבצעת התזמורת מאז באופן קבוע, לצד יצירות מאת מלחין פולני אחר ידוע-שם, החי בקרקוב, קשישטוף פנדרצקי.] פנדרצקי כיהן כמנהל אמנותי של התזמורת השנים 1988–1990, ומ-1993 הוא מכהן כמנהל אמנותי של כבוד של התזמורת.

הקלטות

במשך השנים, הוציאה התזמורת מספר רב של הקלטות פופולריות, בהן יצירות של דמיטרי שוסטקוביץ', איגנצי יאן פדרבסקי, גאטנו דוניצטי, קרול שימנובסקי, מקס ברוך, הנריק גורצקי, סטניסלב מוניושקו ועוד.
מרגיט מלש

קורות חיים

אביה של מלש היה אציל הונגרי וקצין גבוה בצבא ההונגרי. אמה הייתה ילידת ליובליאנה. בשנת 1926 החלה מלש ללמוד אמנות בבודפשט והתמחתה בעיצוב תפאורה לתיאטרון. כמו כן הייתה שחיינית מצטיינת ואלופת הונגריה בסגנון גב. בשנת 1931 ייצגה את הונגריה באליפות אירופה בשחייה וזכתה במדליית ארד במשחה שליחים למאה מטר.
במהלך קריירת השחייה שלה התיידדה עם לילי שטראוס, יהודיה ומורה לספורט. בשנת 1943 הצטרפו השתיים לסטודיו לעיצוב גרפי שהיה בבעלות שני יהודים בבודליגט (Budaliget), כפר ליד בודפשט.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 נפסקה פעילותו של הסטודיו והארבעה שבו לבודפשט.
ביוני 1944 הצטוו יהודי בודפשט לעבור ל"בתים יהודיים" והוקם גטו בודפשט. אחד מידידיה היהודיים של מלש, שהיה שותף עמה בסטודיו, נעצר ונעלם. היא יצרה קשר עם הכומר פאל קלינדה (Pal Klinda) שלימים הוכר אף הוא בתור חסיד אומות העולם. הוא נתן מחסה ליהודיות במכללה שהוסבה לסדנת תפירה עבור מדי צבא. קלינדה ביקש ממלש לפקח על הסדנה והיא הסכימה בתנאי שתוכל להביא לשם את שתי ידידותיה היהודיות, אחת מהן לילי שטראוס. היהודיות עבדו באישור מכיוון שבעבודתן הייתה תרומה למאמץ המלחמתי ההונגרי, אך לסדנה הובאו גם יהודים שלא היה להם אישור, כגון ילדיהן של העובדות. 
עם עליית "צלב החץ" לשלטון באוקטובר 1944 השתכנו אנשי אס אס בווילה ליד הסדנה. ב-5 בנובמבר 1944 פרצו לסדנה אנשי צלב החץ בראשות אנדרש קון . קון ציווה על מלש למסור רשימת שמות של היהודיות העובדות בסדנה. חלק המעובדות ברחו קודם לכן, ומלש, שידעה זאת, מסרה רשימה ובה פחות שמות. הנשים שהיו ברשימה נלקחו, אך האב קלינדה הצליח להחזירן. מלש אף הצליחה לקבל אישור מאנשי האס אס שבווילה הסמוכה על כך שהסדנה נמצאת תחת הגנתם, וזאת כדי להתגונן מהפשיטות של אנשי צלב החץ. 
בתחילת דצמבר שבו אנשי צלב החץ לסדנה ותפסו 16 נשים. כולם למעט אחת נספו בשואה.

לאחר המלחמה

בשנת 1960 ברחה מלש מהונגריה ועברה לצרפת, שם חידשה את הקריירה שלה בתור מעצבת גרפית. היא נישאה ללאצי ולדר (Laci Walder), יהודי קומוניסט ולוחם לשעבר בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד. מחברות שכתבה עם חברות בהונגריה בשנת 1943, ובהן תעתיקי שיחות שלטענתה ביצעה חברתה חנה דלוס (Hanna Dallos) עם גורמים שמימיים, תורגמו לצרפתית ויצאו לאור בתור ספר ב-1976. הספר, "שיחות עם מלאכים" (צר'), הפך לרב מכר ותורגם לכ-20 שפות.

הכרה

בשנת 2011 הוכרה מלש בתור חסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
מרתה גריפית'ס

ביוגרפיה

גריפית'ס נולדה ב-29 בינואר 1912 בדרום מיזורי, שם למדה במערכת החינוך הציבורית. בשנת 1934 סיימה את לימודיה באוניברסיטת מיזורי. בשנת 1940 סיימה גריפית'ס ללמוד משפטים באוניברסיטת מישיגן. נבחרה לבית הנבחרים בשנת 1954 ובשנת 1974 החליטה שלא להתמודד שוב. בתקופתה בקונגרס, תמכה גריפית'ס בתיקון לשוויון זכויות.
גריפית'ס נפטרה בשנת 2003 בגיל 91.
סוזוקי פאלט

מכוניות הקיי

סוזוקי התמחתה בכל שנותיה בייצור מכוניות זעירות. קבוצת מכוניות אלו מכונה ביפנית קייג'ידושה (שמשמעותו רכב קל) ובאנגלית נהוג לכנות את מכוניות הקבוצה קייקארס. מאפייני מכוניות אלו מוכתבים על ידי תקנות רישוי יפניות הנותנות הקלות באגרות רישוי, מיסוי, תנועה וחנייה ברחבי יפן. 
התקנות הוצגו לראשונה ב-1949 לאחר מלחמת העולם השנייה כדי לקדם ייצור מכוניות זולות וברבות השנים הפכו לרלוונטיות בניסיון לטפל בצפיפות הגדולה בערים. התקנות הראשונות הגבילו את אורך המכונית ל-2.8 מטר ומנוע 150 סמ"ק, אך במהרה עודכנה ההגבלה ל-360 סמ"ק. הסוזולייט, הפרונטה ודגמים נוספים היו כולן מכוניות קיי.
עם השנים הועלו הספים השונים והתקנות הנוכחיות מ-1998 מגבילות לנפח של 660 סמ"ק, אורך של 3.39 מטר והספק מרבי של 64 כ"ס. כיום, דגם האלטו ודגמים נוספים של סוזוקי המשווקים בלעדית ביפן עומדים בתקנות אלו.
טופולב Tu-16

פיתוח המטוס

בסוף שנות הארבעים שאפה בברית המועצות להשתוות לארצות הברית ביכולות ההפצצה האסטרטגית. המפציץ ארוך הטווח היחיד שהיה בשירות הרוסים אז היה הטופולב Tu-4 - גרסה מהונדסת לאחור של ה-B-29 האמריקאי. פיתוח מנוע הסילון מיקולין AM-3 איפשר את יצורם של מפציצים גדולים בעלי מנועי סילון.
בחברת טופולב החלה העבודה על האבטיפוס Tu-88 בשנת 1950. הוא טס לראשונה ב-27 באפריל 1952. לאחר שזכה בתחרות מול האיליושין Il-46, החל יצור המטוס בחודש דצמבר. המטוסים הסדרתיים הראשונים נכנסו לשירות בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1954, וזכו בסימול Tu-16, כמו גם בקוד דיווח נאט"ו 'Badger-A'.
המטוס מאובזר בכנף גדולה ומשוכה לאחור, ושני מנועי סילון מיקולין AM-3 - אחד בכל שורש כנף. הוא בעל כושר נשיאה של פצצת FAB-9000 ענקית במשקל 9,000 ק"ג, או סוגים שונים של חימוש גרעיני לטווח של כ-4,800 ק"מ.
למרות שה-Tu-16 תוכנן כמפציץ לטיסת בגובה רב המטיל פצצות "פשוטות", באמצע שנות ה-50 הותאם לשאת את טילי השיוט הסובייטים הראשונים. הדגם Tu-16KS-1 ‏('Badger-B') יכול היה לשאת טילי KS-1 "קומֶטה" (קוד דיווח נאט"ו: AS-1 'Kennel') לרדיוס קרבי של 1,800 ק"מ. טילים גדולי ממדים אלו היו זהים במבנם למטוסי מיג-15, ויכלו לשאת ראש קרבי גרעיני או קונבנציונלי לטווח של כ-140 ק"מ. הם היו אמורים לשמש בעיקר לפגיעה בנושאות המטוסים של צי ארצות הברית וספינות גדולות אחרות. גרסאות מאוחרות יותר של ה-Tu-16 הוסבו לשאת טילים חדשים יותר.
העיצוב של ה-Tu-16 שימש בסיס למספר גרסאות איסוף מודיעין, סיור ימי, איסוף מודיעין אלקטרוני (אלינט), ולוחמה אלקטרונית. סך הכול נבנו 1,507 מטוסים בשנים 1954 - 1962 בשלושה מפעלים ברחבי ברית המועצות. גרסה אזרחית של המטוס, שסימונה טופולב Tu-104, הייתה בשירות חברת ארופלוט. ה-Tu-16 נמכר למצרים, אינדונזיה ועיראק, והיה בשירות חיל האוויר הסובייטי ואוויריית הצי של רוסיה עד שנת 1993.
בשנת 1958 נמסרו מטוסי Tu-16 לצבא הרפובליקה העממית של סין, וחברת המטוסים הסינית Xian‏ (XAC) מייצרת העתק של המטוס תחת הסימול Xian H-6. יותר מ-120 מטוסים מדגם זה עדיין נמצאים בשירות.

במלחמות ישראל

ערב מלחמת ששת הימים היו במצרים שלוש טייסות מפציצי טופולב 16 שאיימו על ערי ישראל. התכנון המצרי לתקיפת ישראל כלל הטלת טונות רבות של פצצות באמצעותם. ביומה הראשון של המלחמה הושמדו מטוסי הטופולב המצריים בעודם על הקרקע במסגרת מבצע מוקד להפצצת שדות התעופה של מדינות העימות.
ביומה השני של המלחמה חדר מפציץ טופולב Tu-16 עיראקי אחד או שניים לישראל, והטיל פצצות שלא התפוצצו על הרחוב הראשי של נתניה. משם פנה לעבר מגדל העמק וירה בתותחיו על מרכז בקרה של הג"א ועל בסיס רמת דוד. תשע פצצות נוספות הוטלו במבואות עפולה. המטוס נפגע באש תותחי 40 מ"מ וייתכן שנפגע גם מטיל אוויר אוויר מסוג שפריר ששוגר לעברו ממטוס מיראז' 3 ישראלי. המטוס התרסק בשטח מחנה עמוס בעמק יזרעאל, ובעת התרסקותו גרם למותם של 14 חיילי צה"ל ולפציעת חיילים רבים.
במלחמת יום הכיפורים היו ברשות מצרים 30 מטוסי Tu-16. במהלך המלחמה שיגרו מטוסי הטופולב כ- 25 טילי אוויר-קרקע "קלט" מתוכם שני טילים פגעו במטרתם (ולפי מקורות סוביטיים חמישה טילים פגעו במטרתם ).
טיל אחד שוגר לעבר תל אביב, אך זה הופל על ידי רס"ן איתן כרמי, טייס מיראז' 3. טיל נוסף שוגר באותו היום לעבר יחידת הבקרה של שדה אופיר בשארם א-שייח', השמיד את מכשיר המכ"ם של היחידה והרג 5 מחייליה.
Need You Now (שיר)

היסטוריה

Need You Now יצא כסינגל ב-29 באוגוסט 2009 בארצות הברית, שם הצליח יותר מכל סינגל אחר של ההרכב, ומכל סינגל קאנטרי מאז שנת 2000, כשהגיע למקום הראשון במצעד הקאנטרי של הבילבורד ולמקום השני במצעד ההוט 100. לאור ההצלחה אותה השיג הסינגל בארצות הברית, יצא הסינגל באפריל 2010 גם במדינות נוספות ברחבי העולם.
לסינגל הופק וידאו קליפ בבימויו של דייוויד מקליסטר.

גרסאות כיסוי

לשיר יצאו עשרות גרסאות כיסוי, רמיקסים ומיקסים, ביניהם ניתן למנות את גרסתם של שאקירה ובלייק שלטון בתוכנית The Voice, גרסתם של אדל ודריוס ראקר וכדומה.
סטודיו למשחק (תוכנית טלוויזיה)

רקע

התוכנית החלה את דרכה כסדנת סמינר לסטודנטים בבית הספר למשחק, במקור - מיזם משותף של הסטודיו למשחק ושל New School University בשנת 1994, עם פול ניומן כאורח התוכנית הראשונה. עד מהרה, התוכנית הפכה לתוכנית הדגל של ערוץ בראבו האמריקאי. בתחילה, התוכנית צולמה באודיטוריום ע"ש טישמן, אשר בגריניץ' וילג', ניו יורק, מרחק של מספר רחובות ממרכז מנהטן, בו מתקיימים לימודי הסטודיו למשחק, במרכז לאמנויות ע"ש מייקל שימל אשר באוניברסיטת פייס, לשם הועברו לבסוף הצילומים (בתחילה - לסירוגין עם מקום הצילומים הקודם, אך מאז 2005 - באופן קבוע). התוכנית משמשת כסמינר עבור הסטודנטים בסטודיו למשחק.
מאז הבכורה, התארחו בתוכנית מעל 200 אורחים. האורח ה-200 היה דסטין הופמן. בין האורחים היו 74 זוכי פרס האוסקר, מתוכם: 8 זוכי פרס על בימוי, 4 זוכי פרס על תסריט, 61 זוכים וזוכות בפרסים על משחק ו-2 זוכים בפרס על מוזיקה.
לכבוד התוכנית ה-200 בחר ליפטון להפוך בעצמו למרואיין בתוכנית, ובחר באופן אישי בדייב שאפל להיות מנחה אורח, במקומו.
בספטמבר 2018 הודיע ליפטון על פרישתו מהנחיית התוכנית לאחר כ-25 שנים.

אופי התוכנית

התוכנית בכוונה משתמשת בקצב איטי יותר בראיונות, לעומת הראיון סלבריטי טיפוסי בתוכניות אירוח אחרות, ולכן - בניגוד למקובל בתוכניות אירוח אמריקאיות - התוכנית מצולמת בדרך כלל במשך כשעתיים, ורק לאחר מכן נערכת לתוכנית של שעה - תחבולה בה השתמש לראשונה גראוצ'ו מרקס, בשעשועון הטלוויזיה שלו משנת 1950 "אתה יכול להתערב על החיים שלך". התוצאה, כפי שנכתב ב"ניו יורק טיימס", היא ש"בכיסא האורח של מר ליפטון, השחקנים מפסיקים להיות כוכבים לזמן מה, והופכים להיות אמנים ומורים".
הזמן הארוך ביותר שלקח לצלם תוכנית אחת היה הפרק בו התארח סטיבן ספילברג, אשר צילומיו ארכו כ-4 שעות. בסופו של דבר, הראיון עמו נערך לשני פרקים, באורך של 60 דקות כל אחד.

מבנה התוכנית

רוב התוכנית הוא ראיון "אחד על אחד" שמנחה ליפטון, בשילוב קטעי ארכיון בהם מככב האורח. הראיון נערך באודיטוריום, בנוכחות קהל המורכב ברובו מסטודנטים למשחק ולאמנויות. במהלך הראיון ליפטון נעזר בערימה גדולה של כרטיסיות בצבע כחול, הממוספרות ועליהן מופיע מידע ביוגרפי רב על אורח התוכנית - תוצאותיו של תחקיר מדוקדק למדי, שלעיתים מפתיע ומרתיע את האורחים.
בתום הראיון מציג ליפטון בפני אורחיו גרסה מותאמת של שאלון פרוסט. השאלון כולל עשר שאלות, המבוססות על שאלון דומה שנהג לשאול את אורחיו המנחה ברנאר פיבו, בתוכניתו "אפוסטרוף" בטלוויזיה הצרפתית. לאחר השאלון מתקיימת סדנת שאלות ותשובות של האורח עם קהל הסטודנטים, ללא התערבותו של ליפטון.

גרסה ישראלית

גרסה ישראלית לתוכנית הופקה בשנת 2004 בישראל בשם "סדנה למשחק", בהנחייתו של עמנואל הלפרין. התוכנית צולמה באוניברסיטת תל אביב ושודרה בערוץ 8. עם המרואיינים לתוכנית ניתן למנות את ששון גבאי, אלון אבוטבול, יוסי גרבר, יונה אליאן, תיקי דיין, ליאור אשכנזי, סשה דמידוב, רמי הויברגר, עמוס לביא, אסתי זקהיים, ואחרים.
ארץ הפלאות (סדרת טלוויזיה)

עלילת הסדרה

עלילת הסדרה מתחילה באליס, נערה החיה באנגליה הוויקטוריאנית, שמספרת לאביה על ארץ חדשה ומוזרה שקיימת בצדה השני של מחילת ארנבים. חתול בלתי נראה, זחל המעשן נרגילה וקלפי משחק מדברים הם רק חלק מהדברים המופלאים שקיימים בארץ זו, אותה ראתה בהרפתקה שחוותה (המתוארת בספר "אליס בארץ הפלאות"). בעקבות הסיפור שלה, מתכננים הוריה לשולחה לבית משוגעים, שם תטופל על ידי פסיכולוגים.
אליס יוצאת חזרה לארץ הפלאות, כדי למצוא הוכחה לביקורה שם. בארץ הפלאות היא פוגשת בג'יני בשם סיירוס, ומתאהבת בו, אך המלכה האדומה מפילה אותו מצוק, ולכאורה הורגת אותו. אליס חוזרת לבית המשוגעים, שם מנסים לטפל בה, עד שהארנב הלבן ונסיך הלבבות (המזוהה עם ויל סקרלט מסיפורי רובין הוד) מגיעים לבית המשוגעים, מספרים לאליס שסיירוס אהובה עדיין חי, ומחזירים אותה לארץ הפלאות. השלישייה יוצאת למסע להשבתו של סיירוס, השבוי בידיו של ג'אפר (דמות מסיפורי אלאדין), שעובד עם המלכה האדומה. השניים מנסים יחדיו לשנות את חוקי הקסם המתקיימים בארץ הפלאות, וזקוקים לשם כך לג'ינים. בדרכה היא מתמודדת עם מזימותיהם של ג'אפר והמלכה האדומה, הזקוקים כעת גם לאליס, עם גחמותיה של ארץ הפלאות, בניהם הג'ברווקי משיר האיגיון המפורסם שמופיע בספר "אליס בארץ הפלאות".
משולם נהרי

ביוגרפיה

נהרי נולד לנעמי והרב יחיא, ילידי תימן, ולמד בישיבת תפארת צבי. שירת בצה"ל במערך הנ"מ בחיל האוויר הישראלי. למד בישיבת חברון ושם הוסמך לרבנות. בעל תואר B.ed להוראה במכללת ליפשיץ.
ב-1988 היה נהרי המועמד ה-90 ברשימה לכנסת מטעם אגודת ישראל. משולם נהרי נבחר לכנסת ה-15 ובמסגרת כניסתה של ש"ס לקואליציה, מונה לסגן שר במשרד החינוך, בממשלת אהוד ברק. תיק החינוך עצמו נמסר לידי מרצ וחבר הכנסת יוסי שריד מונה לשר החינוך. שריד סירב לקבל את מינויו של נהרי לסגן שר, ובעקבות סירובו של ברק לפטר את נהרי, התפטר שריד ומרצ פרשה מהקואליציה. כמו כן כיהן נהרי כסגן שר החינוך גם בממשלתו הראשונה של אריאל שרון (2001–2003).
עם הקמת הממשלה ה-31, ב-4 במאי 2006, מונה נהרי לתפקיד שר בלי תיק, וב-27 בספטמבר 2006 מונה לתפקיד שר במשרד האוצר. במסגרת כהונתו זו יזם תיקון לחוק חינוך ממלכתי, שנודע כ"חוק נהרי", ולפיו רשויות מקומיות יחויבו במימון מוסדות חינוך מוכרים לא רשמיים בשיעור של 75 אחוזים מהמימון הניתן למוסדות חינוך רשמיים, עם אופציה למתן מימון של 100 אחוזים. ב-15 בינואר 2008 קבעה ועדת האתיקה כי סעודה שערך נהרי לרגל חתונת בתו בבית מלון בירושלים במימון עמותה פרטית היא "משום קבלת טובת הנאה אסורה במישור האתי מצד השר נהרי". עם זאת, הוועדה קבעה כי נהרי פעל "בתום לב".
בין תפקידיו הציבוריים כיהן נהרי כמשנה למנכ”ל רשת ”מעיין החינוך התורני”, כדירקטור במפעל הפיס, כחבר הנהלת משרד החינוך, וכמנהל המחלקה לתרבות חרדית במשרד החינוך.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום החמישי ברשימת ש"ס לכנסת ולאחר הקמת הממשלה ה-32 המשיך לכהן בתפקידו כשר בלי תיק. בישיבת הממשלה ב-24 במאי 2009, הודיע ראש הממשלה כי השר משולם נהרי יהיה מופקד על נושא חברה ומורשת ישראל.
בממשלת ישראל ה-34 מונה לסגן שר הרווחה, ועם מינויו של אריה דרעי לשר הפנים עזב נהרי את תפקידו במשרד הרווחה ומונה לסגנו של דרעי במשרדי הפנים ופיתוח הפריפריה, הנגב והגליל. ב-20 בינואר 2016 הודיע על הפסקת חברותו בכנסת העשרים, בהתאם ל"חוק הנורווגי" והיא נכנסה לתוקף לאחר השבת ב-24 בינואר.
ב-18 בספטמבר 2017 התפטר מכהונתו כסגן שר, וב-20 בספטמבר 2017 בהתאם ל"חוק הנורווגי" שב לכהן כחבר כנסת. ב-24 בספטמבר 2017 אישרה הממשלה את מינויו של נהרי לסגן שר במשרד הפנים ובמשרד הנגב והגליל.
הוא מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, נשוי לרבקה ואב לחמישה ילדים.