google/wiki40b huggingface dataset:
אגודת החלל הלאומית

אגודת החלל הלאומית (באנגלית: National Space Society) היא ארגון ללא כוונת רווח ששם לו למטרה לקדם את תחום חקר החלל בעולם, בדרכים מגוונות. האגודה הוקמה בארצות הברית ומקיימת מערך של סניפים ברחבי העולם.

פעילויות עיקריות של האגודה

אגודת החלל הלאומית מקיימת פעילויות שמטרתן להעלות את המודעות הציבורית באשר לצורך לחקור את החלל, זאת על ידי קיום כינוסים ופעילויות פומביות, עריכת תחרויות בנושאים שונים, והוצאה לאור של כתב עת בשם "Ad Astra" (בלטינית: "אל הכוכבים"). האגודה מעניקה את פרס רוברט היינליין אשר ניתן על תרומה יוצאת דופן לקידום חקר החלל והשאיפה של אגודת החלל הלאומית לכינונה של חברה שוחרת חלל. כמו כן, מעניקה מ-2007 את פרס ג'ררד אוניל.

פעילים מרכזיים

אגודת החלל הלאומית שמה לה למטרה להיות בעלת נוכחות בולטת בציבור הרחב בכלל, ובקרב מקבלי ההחלטות בארצות הברית בפרט. דובר מרכזי ובולט של אגודת החלל הלאומית הוא האסטרונאוט באז אולדרין, שהילך על הירח עם ניל ארמסטרונג במהלך משימת החלל אפולו 11. אולדרין מופיע בכינוסים רבים של האגודה. בין הדוברים של האגודה בארצות הברית אפשר למנות גם את האסטרונאוטים ג'יימס לוול, מפקד משימת אפולו 13, פרנק בורמן, השחקן והבמאי טום הנקס, סר ארתור סי. קלארק, האסטרונאוט והסנאטור ג'ון גלן.

NSS Space Pioneer Award

פרס חלוץ החלל של אגודת החלל הלאומית (NSS Space Pioneer Award) הוא פרס שנתי הניתן לאישים בולטים שתרמו לקידום חקר החלל והפעילות האנושית בו. מדי שנה מוענקים עד שלושה פרסים, מתוך 13 קטגוריות הפרס הכוללות בין היתר את תחום החינוך, החקיקה, הטכנולוגיה, המדע והתרומה לקהילת העוסקים בתחום החלל. הפרס מוענק לתורמים תרומה משמעותית לקידום תרבות שוחרת חלל שתקים קהילות מחוץ לכדור הארץ. הפרס נוסד בשנת 1988.
פסימיות

פֶּסימיות היא השקפת עולם הרואה בעולמנו מקום שלילי במהותו. ההשקפה הנגדית לפסימיות היא אופטימיות. פסימיסטים מאמינים כי אנשים הם רעים במהותם ומאורעות בחיים הם מבשרי רע.
ניסוחים שונים לגישה הפסימית ידועים בשם "חוקי מרפי". באמנות ובספרות הסגנון המורה על גישה פסימית נקרא דקדנס.

אטימולוגיה

מקורו של המילה הוא במילה הלטינית pessimus שפירושה הוא "הרע ביותר".

שופנהאואר

הפילוסופיה של ארתור שופנהאואר ידועה כפסימיסטית במיוחד. מקור הפסימיזם של שופנהאואר הוא בהעלאתו על נס את הרצון, על חשבון התבונה, כמוטיבציה העיקרית לפעילות אנושית. שופנהאואר התייחס למניעים כמו רעב, מיניות, הצורך לטפל בילדים והצורך במקלט וביטחון אישי, כמקור האמיתי למוטיבציה אנושית. לטענתו, ההגיון והרציונליות הם רק "תחפושות שהרעב הערום שלנו לובש כאשר הוא מופיע בציבור". הוא רואה את האינטלקט כחלש וחסר משמעות לעומת הרצון הדומיננטי, ובמקום אחד ממשיל אותו לפיסח שיכול לראות אך נאלץ לרכב על כתפיו של הרצון, שנמשל לענק עיוור וטיפש.
שופנהאואר ראה את מעגל החיים וההתרבות האנושית, כלא שונה באופן מהותי מזה של בעלי חיים אחרים. מדובר במחזור חסר משמעות הממשיך ללא מטרה עד שהמאשבים ייגמרו והשרשרת תיפסק בצורת הכחדה. הפרוגנוזה כי נגזר עלינו להמשיך להתרבות עד אין קץ, או להכחד בחוסר כל, היא מקור נוסף לפסימיות העמוקה של שופנהאואר.
שופנהאואר אינו רק מביע את זווית הראייה האישית שלו כפסימית, אלא אף מנסה להוכיח זאת באופן לוגי. כתגובה להוכחתו של לייבניץ כי העולם שלנו הוא הטוב ביותר מבין העולמות האפשריים, שופנהאואר רוצה לטעון כי העולם שלנו הוא הגרוע ביותר. תוקף ההוכחה מבוסס על התובנה שהעולם בכלל וכל אינידיבדואל בפרט, נמצא במאבק הישרדות קיומי. שינוי במשהו מהתנאים העדינים של עולמנו היה מונע ממנו להתקיים. כלומר, עולם קצת יותר גרוע לא היה בר קיום, ממילא, העולם שלנו הוא הגרוע ביותר שעדיין אפשרי.

פסימיסטים אחרים

ניטשה האמין כי היוונים הקדמונים (500 לפנה"ס) המציאו את סגנון הטרגדיה כתוצאה מהפסימיות שלהם. ניטשה ראה את המודל היווני כאפשרות לתגובה הפוכה לפסימיות מזו של שופנהאואר באופן המאפשר התעלות ויצירה, במקום שקיעה בדכדוך וחסור מעש.
פרויד היה שותף לרבים מרעיונתיו של שופנהאואר וניתן לראות גם אותו כפסימיסט. הוא ראה את הקיום האנושי תחת מתקפה מתמדת הן מצד כוחות פנים-נפשיים והן מצד כוחות חיצוניים כמו הטבע והחברה. ציטוט פסימי במיוחד נלקח מספרו של פרויד "תרבות בלא נחת": 
עידן הקדמה והטכנולוגיה, אותו רבים כל כך מתעבים, סיפק לנו הטבות רבות. אולם, בשלב זה מתעורר הקול של המבקר הפסימי, המזכיר לנו כי רוב ההנאות הללו נופלים לתבנית של "הנאה זולה" המומלצת בבדיחה כלשהי, הנאה המתאפשרת על ידי הוצאת רגל יחפה מחוץ לשמיכה אל הלילה החורפי הקר ואז החזרתה פנימה... מה התועלת בחיים ארוכים אם הם קשים, מחוסרי הנאה ומלאי סבל עד כדי ראיית המוות כברכה?
יצירה פופולרית בעלת מסר פסימי במיוחד היא ספרו של סטיבן קינג, בית כברות לחיות שעשועים. בהתייחסות לספרו, קינג אמר כי "נראה שהוא אומר ששום דבר אינו עובד וכי שום דבר אינו שווה את זה, אך אני לא מאמין בזה".
מקמאפיה (סדרת טלוויזיה)

תקציר עלילת הסדרה

בסדרה מככב ג'יימס נורטון כאלכס גודמן, צעיר לונדוני, בן לאב רוסי שנמשך עמוק אל תוך עולם הפשע המאורגן. אלכס מנסה לחיות את חייו בניסיון להימלט מהצל של העבר הפלילי של אביו – שהיה בקשרים עם המאפיה הרוסית. הוא בונה את העסק הלגיטימי שלו יחד עם ארוסתו רבקה, אך כשהעבר של משפחתו חוזר לאיים עליהם, אלכס נאלץ לבחון מחדש את עולם הערכים שלו כדי להגן על אלה שהוא אוהב. מה שמתחיל כסיפור של הישרדות ונקמה הופך לסיפור אופייני של מאבקו של אדם נגד פיתיונות השחיתות בעולם המודרני ובתוך עצמו.

הפקה

BBC הכריזה על תחילת העבודה על הסדרה באוקטובר 2015. באפריל 2016 לוהק ג'יימס נורטון לתפקיד הראשי ולבימוי הסדרה נשכר ג'יימס ווטקינס. לתפקיד הוריו של הגיבור לוהקו השחקנים הרוסיים אלכסיי סרבריאקוב ומריה שוקשינה, יחד עם דייוויד סטראתיירן לתפקיד קליימן, איש עסקים ישראלי, שהוכרז על ליהוקו בנובמבר 2016.
צילומי הסדרה נערכו בלונדון, קרואטיה, קטר, מומבאי, קהיר, בלגרד, בליז סיטי, איסטנבול, תל אביב ובאתרים כמו לנקסטר האוס, מוזיאון ויקטוריה ואלברט ובחצי האי ערב ומוסקבה.
תקציב כל פרק עומד על כמה מיליוני ליש"ט.

ביקורות

הסדרה שודרה ב-1 בינואר 2018 וקיבלה ביקורות מעורבות. The Guardian תיאר את הסדרה כ"עשויה היטב" וציין את תחושת הציפייה שליוותה את ההפקה, גם באתר וואלה! שיבחו את איכות הסדרה.
מספר כלי תקשורת ציינו כי אם השמועות על ליהוק של ג'יימס נורטון לתפקיד ג'יימס בונד היו הכוונות, הרי שהסדרה הפיגה אותם. בביקורת של The Telegraph על הפרק השני אומנם צויין העשייה הנכונה של הפרק אך ביקרה את איכות משחקו של ג'יימס נורטון.
ליפוט אשנר

קריירה

אביו של ליפוט (ליאופולד) אשנר עסק במסחר כללי, ומכיוון שלא הצליח להביא פרנסה מספקת הביתה הילד ליפוט השלים רק שמונה שנות לימוד והפך לשולית סוחר. הוא נסע לבודפשט בשנת 1896 והתחיל לעבוד בפירמה שהפכה לימים ל"מנורות ליבון וחשמל מאוחדת". הצעיר החרוץ, הרב לשוני שדיבר הונגרית, גרמנית, אנגלית ורוסית החל את דרכו כפקיד זוטר. בשנת 1904 היה כבר סגן מנהל המחלקה, כמה שנים לאחר מכן מנהל המכירות של תחום נורות הליבון, ובשנת 1918 נתמנה למנהל המסחרי של החברה. בשנת 1921 מונה כמנכ"ל הראשון של החברה. שמו קשור ליצירת המותג טונגסרם על ידי שילוב השמות האנגלים והגרמנים של טונגסטן + וולפרם והקמת מפעלי טונגסרם בבודפשט ובמרכז אירופה. באותה השנה הקים את מעבדת המחקר של החברה, שם העסיק מדענים צעירים מצטיינים ברמה בינלאומית תחת פיקוחו של פרופסור איגנץ פייפר. עבודתם של צעירים אלה הפכה למקור של מספר פטנטים והמצאות. הודות לשיטות העבודה המתקדמות שהכניס החברה התפתחה למפעל בינלאומי גדול ומודרני.
בשם "טונגסרם" הפכה החברה לחלק מקרטל עולמי, ביחד עם היצרניות הגדולות של נורות ליבון אז: ג'נרל אלקטריק האמריקאית, פיליפס ההולנדית, אוסראם הגרמנית וקומפני דה למפס בצרפת. בשנת 1936 יוצרו במפעלי טונגסרם כמעט 20 מיליון נורות ליבון וכ -2.5 מיליון צינורות קרני קתודה. אשנר הכיר בכך שאחת מאבני היסוד בהתפתחות של המאה העשרים היא הכשרה מקצועית שיש לתמוך בה כלכלית במידת הצורך. בשנת 1935 הציע לשר התעשייה תרומה שנתית של 2500 פנגו הונגרי בשנה, תוך התעקשות על אנונימיות. באוניברסיטת ההונגרית המלכותית למדעים הקים בתרומה של של 300,000 פנגו מחלקה לפיזיקה גרעינית.
אשנר התרחק מהפוליטיקה היומיומית, אך היה איש ציבור במשך זמן מה. כאשר עבר המפעל לאויפשט (פרבר צפוני של בודפשט היום) הוא הפך לנציג במועצת העיר. בזכותו נבנה האצטדיון והוא התחיל פעילות בראשות סקצית ההתעמלות של המועדון. גם רגישותו החברתית הייתה ראויה לציון. הוא בנה בתים לעובדים, בריכת שחייה, אתר נופש לסופי שבוע ומרכז תרבות. הוא היה חבר במועצה המפקחת של בבנק המסחר ההונגרי שמניות הרוב שלו הוחזקו על ידי המפעל. הוא היה חבר דירקטוריון בכמה חברות תעשיות נוספות ועוד. יוקרתו הבינלאומית הייתה כה גדולה שהוא נבחר לנשיא הקרטל העולמי של יצרני נורות הליבון בשנת 1931, קרטל שהקיף עד 95% ממפעלי נורות ליבון בעולם.
ביום פלישת הגרמנים להונגריה ב-19 במרץ 1944 הוא נלקח על ידי הגסטאפו למחנה הריכוז מאוטהאוזן. בעלי חברת טונגסרם שיחררו אותו באמצעות כופר של 100,000 פרנק שווייצרי. הוא עבר לז'נבה בשנת 1945, שם המשיך לעסוק במפעל. ביוני 1947 חזר להונגריה בערבות סובייטית. וכיהן שוב כמנכ"ל החברה. למרות מחלתו המחמירה, הוא עבד במפעל כמעט כל יום עד מותו בשנת 1952.

אגודת הספורט אויפשט

משנת 1895 היה אשנר מזכיר איגוד ההתעמלות של אויפשט, ובשנים 1921–1934 היה הנשיא. הוא פיקח על עבודתם של כל שש עשרה מחלקות המועדון, היה פטרונו הראשי והמועדון חב לו את האצטדיון ואת בית הסירות שלו.
נפח מת

בפיזיולוגיה של מערכת הנשימה, נפח מת הוא נפח אוויר הנשאף לריאות ואינו משתתף בשחלוף הגזים בהן. נפח זה מורכב משני רכיבים: נפח מת אנטומי, הנובע מהמבנה של דרכי האוויר, ונפח מת נאדי, הנובע מאזורים בריאה אשר כן מאווררים אך אינם מקבלים אספקת דם לשחלוף הגזים עם הדם. באדם בוגר בריא הנפח המת עומד על כ-150 מ"ל, כ-30% מהנפח החילופי במנוחה. הנפח המת מסומן ב-VD.

נפח מת אנטומי

בסוף כל נשיפה נשאר בדרכי האוויר נפח אוויר דל בחמצן ועשיר בפחמן דו-חמצני. בשאיפה העוקבת נכנס נפח זה ראשון לריאות, ורק אחריו נכנס אוויר אטמוספירי העשיר בחמצן אשר משתתף בשחלוף הגזים. אותו נפח אוויר עני בחמצן שאינו משתתף בשחלוף הגזים בריאות נקרא נפח מת אנטומי, מאחר שהוא נובע מהמבנה של דרכי האוויר. למעשה, הנפח המת האנטומי הוא הנפח של דרכי האוויר בסוף נשיפה במנוחה.
בריאות מבודדות ניתן ליצוק לתוך הסמפונות חומר מתקשה, שאחרי פירוק כימי של רקמת הריאה יאפשר מדידה של נפח דרכי האוויר. לצורך מדידה פיזיולוגית של הנפח המת נעשה שימוש בשיטת פאולר, שהוצעה על ידי וורד פאולר בשנת 1948, שבה הנבדק שואף שאיפה אחת של חמצן טהור ובעת הנשיפה נמדד ריכוז החנקן באוויר הננשף, אשר מקורו בשאיפה קודמת של אוויר אטמוספירי. בתחילת המדידה ריכוז החנקן בנפח הננשף אפסי משום שמקור האוויר הננשף ראשון הוא בשאיפת החמצן הטהור. לאחר מכן ריכוז החנקן עולה עד להגעה לישורת בעלת שיפוע קל. חישוב הנפח המת מתבצע על ידי העברת אנך בחלק העולה של עקומת ריכוז החנקן כתלות בנפח הננשף, כך ששטחי שני המשולשים, התחומים על ידי העקומה, הצירים וקו הגבול העליון של ריכוז החנקן, שווים. נקודת העברת האנך בציר האופקי – הנפח הננשף – היא הנפח המת האנטומי.
בקביעת ערכי תדירות הנשימה והנפח החילופי בחולה המחובר למכונת הנשמה יש להתחשב בנפח המת שמתווסף לאחר חיבור החולה למכונה כפועל יוצא של נפח צינורות המכונה. כמו כן, שימוש בשנורקל אף הוא מגדיל את הנפח המת האנטומי.

נפח מת נאדי

כאשר ישנם אזורים בריאה אשר הנם מאווררים אך אינם מקבלים אספקת דם לשחלוף הגזים עם הדם, כלומר יחס האוורור לזרימה (\frac{\dot V_A}{Q}) הרי שמדובר באוורור מבוזבז, הנקרא נפח מת נאדי. נפח מת זה הוא זניח באנשים בריאים, אך יכול לגדול לכדי משמעותי באנשים עם מחלות ריאה כגון תסחיף ריאתי או נפחת.

חישוב הנפח המת

חישוב הנפח המת הפיזיולוגי הכולל מתבסס על היחס בין הנפח המת לנפח החילופי, כפי שמתואר על ידי משוואת בוהר על שם כריסטיאן בוהר. לפי המשוואה, היחס בין הנפח המת לנפח החילופי (VT) שווה ליחס בין הפרש לחצי הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי והאוויר הננשף ללחץ הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי: \frac{V_D}{V_T} = \frac{P_{aCO_2}-P_{ECO_2}}{P_{aCO_2}}. מאחר שלחץ הפחמן הדו-חמצני בדם העורקי שווה ללחץ הפחמן הדו-חמצני באוויר הנאדיות, ניתן לחלק את המונה והמכנה של האגף הימני במשוואה בלחץ האטמוספירי בניכוי לחץ אדי המים ולקבל יחס מקביל של אחוז הפחמן הדו-חמצני: \frac{V_D}{V_T} = \frac{F_{ACO_2}-F_{ECO_2}}{F_{ACO_2}}. באדם בוגר בריא יחס זה נע בין 0.2 ל-0.35, כאשר הוא עולה עם הגיל וקטן במאמץ גופני.
אריאל רמירס

ביוגרפיה

רמירס נולד בסנטה פה, ארגנטינה, שם החל ללמוד פסנתר והתוודע למוזיקה העממית של הגאוצ'וס והקריאולים (בני הגזע הלבן בדרום אמריקה) יושבי ההרים. הוא המשיך את לימודיו בקורדובה, שם פגש את הזמר אטאהואלפה יופאנקי. בעצתו ערך רמירס מסע בצפון המדינה במטרה להעמיק את מחקרו על המוזיקה והמקצבים העממיים של דרום אמריקה. במשך סיוריו בין הכפרים הנידחים של פרו, ארגנטינה ושאר מדינות האזור, המשיך בלימודיו האקדמיים בקונסרבטוריון בואנוס איירס. בשנת 1946, בשיתוף עם RCA (התאחדות הרדיו באמריקה) הקליט את יצירותיו לראשונה.
בין השנים 1950-1954 המשיך רמירס את לימודי המוזיקה במספר אוניברסטאות ברחבי אירופה, וכשחזר לארגנטינה קיבץ אוסף של כ-400 שירי פולקלור, והקים את "החברה לפולקור ע"ש אריאל רמירס" (Compañía de Folklore Ariel Ramírez).

יצירותיו

בשנת 1964 פרסם רמירס את יצירתו "מיסה קריאוז'ה" (Misa Criolla) המסמלת את תחילת פריחתו המוזיקלית. באותה שנה פרסם גם את יצירותיו "Navidad Nuestra" (חג המולד שלנו), "La Peregrinación" ,"Los Caudillos" (1965), "Mujeres Argentinas" והשיר "Alfonsina y el Mar" (אלפונסינה והים) (1969) למילים של המשורר פליקס לונה.
מיסה קריאוז'ה נחשבת עד היום ליצירתו החשובה והמוכרת ביותר, בה שילב רמירס מוטיבים של ריקודים עממיים ממחוזות שונים בארגנטינה, עם מבנה המיסה הדתית הקלאסית. היצירה נכתבה לזמר טנור סולו בליווי מקהלה מעורבת, פסנתר, כלי הקשה עממיים וכלים נוספים מהפולקלור המקומי. ועידת הוותיקן השנייה הכירה במיסה קריאוז'ה כאחת המיסות המושרות בשפה מודרנית. בשנת 1964 הוקלטה היצירה על ידי Philips, בניצוחו של רמירס, נגינת הצ'רנגו של חיימה טורס וכלי ההקשה של דומינגו קורה ובשירת סולו של להקת "לוס פרונטריסוס". מאז הוקלטה היצירה עשרות פעמים, כאשר בין המבצעים את תפקיד הסולו אמנים ידועים כמו מרסדס סוסה, סמבה קיפילדור, חוסה קארראס ויורגו דאלארס. בשנת 1982 הגיעו רמירס, טורס, קורה ורביעית זמרים ובראשה קיפילדור לסיבוב הופעות בישראל, כאשר את תפקיד המקהלה ביצעה המקהלה הקאמרית תל אביב בניצוח מיכאל שני. רמירס התעקש להיות מנחה הערב בספרדית ולצורך ההופעה ותירגום דבריו לעברית צורף ד"ר שמעון ברק שהיה באותה תקופה ידוע כמגיש תוכניות מוזיקה דרום אמריקאיות ברדיו ובטלוויזיה, והמופע שתוכנן תחילה לשלושה ערבים רץ 14 פעם ואף הוקלט על ידי רשות השידור. 
בשנת 1997 הוזמן שוב אריאל רמירס על ידי המקהלה הקאמרית תל אביב לבצע את המיסה ולנגן את תפקיד הפסנתר.
שני שירים שלו ושל פליקס לונה תורגמו לעברית על ידי אהוד מנור: "הנה שנה עוברת" (La peregrinacion) ו"אלפונסינה והים" (Alfonsina y el mar). ל-La peregrinacion חוברה ב-1968 גרסה צרפתית, עם מילים חדשות מאת פייר דלנואה. השיר שנקרא "Alouette", בוצע על ידי הזמר ז'יל דרה (Gilles Dreu) וזכה להצלחה רבה בצרפת והן בישראל בה נקרא השיר "עפרוני".
עד 2004 כיהן רמירס כנשיא איגוד מלחיני ארגנטינה (SADAIC), אז פרש עקב בריאותו הרופפת. בתחילת 2010 חלה בדלקת ראות ונפטר ב-18 בפברואר 2010 בגיל 88.
מעבר הביניים

מעבר הביניים היה תהליך בו מיליוני אנשים מאפריקה נלקחו אל העולם החדש, במסגרת סחר העבדים האטלנטי. תהליך זה התרחש כחלק מסחר ימי משולש, בנתיב שחיבר בין היבשות: אפריקה, האמריקות (הצפונית והדרומית) ואירופה. המונח "מעבר הביניים" עצמו מתייחס לאחת משלוש צלעותיו של המשולש, דהיינו מהעמסת העבדים באפריקה ועד לפריקתם ביבשת אמריקה.
התהליך החל בספינות שעזבו את נמלי אירופה כשהן עמוסות בסחורות המיועדות לאפריקה. סחורות אלו הוחלפו בעבדים אפריקאיים, אשר הועמסו על הספינות ונשלחו דרך האוקיינוס האטלנטי לאמריקה. העבדים שנמכרו באמריקה, הוחלפו בחומרי גלם, אשר הוחזרו באותן ספינות לאירופה ושימשו לייצור הסחורות המיועדות לאפריקה. סחורות אלו אכן נשלחו לאפריקה, הוחלפו בעבדים, וחוזר חלילה.
מסעות אלו שהיו כרוכים בהוצאה כספית גדולה, לא נערכו על ידי יחידים, אלא על ידי חברות וקבוצות משקיעים.
הסוחרים שהשתתפו בתהליך הגיעו ממעצמות אירופה כגון: פורטוגל, אנגליה, ספרד, צרפת, הולנד, דנמרק, שוודיה, וברנדנבורג, כמו מצפון אמריקה, וברזיל. העבדים הגיעו מ-8 אזורים באפריקה: סנגמביה, גינאה העליונה, חוף השנהב, חוף הזהב, מפרץ בנין, מפרץ ביאפרה, מרכז אפריקה ומזרח אפריקה. העבדים נמכרו באמריקה הצפונית והדרומית ובקריביים.
תהליך מעבר-הביניים גבה מחיר יקר של חיי אדם, וההערכה היא שבתהליך זה בלבד, מתו כ-2 מיליון אפריקאים. כ- 15% ממקרי המוות אירעו עקב תנאי השייט בלב ים, ואילו השאר אירעו עוד על אדמת אפריקה, במהלך לכידת העבדים והעברתם אל הספינות.
ג'ון קרני

ביוגרפיה

קרני נולד ב-20 במאי 1956 בוילמינגטון, שבצפון דלאוור. סביו וסבתו היגרו לארצות הברית מאירלנד. סיים את לימודיו בדארטמות' קולג' בשנת 1978. לאחר מכן עבד כמאמן פוטבול ולמד מנהל ציבורי באוניברסיטת דלאוור.
קרני נבחר לסגן מושל המדינה בשנת 2000 וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2009. במסגרת תפקיד זה כיהן קרני כיושב ראש ועדת החנינות וועדת הבריאות של המדינה. הוא פעל רבות למען מניעת עישון במרחבים הציבוריים וחינוך מונע עישון לבני נוער. בשנת 2008 ניסה להתמודד בפריימריז הדמוקרטים לג'ק מרקל. זאת למרות שזכה לתמיכה מצד רוב הממסד.
בשנת 2010 היה קרני למועמד הדמוקרטי לבית הנבחרים. בבחירות, שהתקיימו ב-2 בנובמבר קרני ניצח עם כ-56.78% מקולות הבוחרים. הוא נכנס לתפקידו ב-3 בינואר 2011. ב-6 בנובמבר 2012 קרני ניצח בבחירות נוספות עם כ-64.4% מהקולות. הוא נבחר לכהונה שלישית ב-4 בנובמבר 2014 עם כ-59.26% מההצבעות. הוא כיהן בוועדה לשירותים פיננסים, ובועדות המשנה לשוק ההון ומפעלים ממשלתיים, המדיניות המוניטרית והמסחר, ופיקוח וחקירות.
בבחירות למושל המדינה שהתקיימו ב-8 בנובמבר 2016, נבחר קורני לתפקיד עם רוב של כ-58.3%.
יפעת גליק

ביוגרפיה

גליק למדה בבית ספר תיכון רודמן בקריית ים. בנעוריה שימשה כתבת צעירה בטלוויזיה הקהילתית של קריית ים, כתבת נוער בשבועון "מעריב לנוער", תחקירנית בתוכנית "קלפים פתוחים" בערוץ 2, מגישת פינה ברדיו חיפה וכתבת בערוץ YTV. שירתה בצה"ל ככתבת בבטאון חיל האוויר.
לאחר שירותה הצבאי, הצטרפה למערכת תוכנית הטלוויזיה "כלבוטק" בה עבדה עד 2007 כתחקירנית וככתבת. בין הכתבות שפרסמה היו התחקיר על הרב המטריד מינית יחיאל נחום הלוי, שבפרואר 2019 סיפרה כי חוותה במהלכו הטרדה מינית וכי לא הייתה עושה זאת שוב; ופרשת הבשר הלא טרי שנמכר ב"טיב טעם". במקביל שימשה עורכת משנה בתוכנית "בוקר טוב ישראל" של גלי צה"ל.
ב-2005 החלה לעבוד גם ב"ידיעות אחרונות" ככתבת תחקירים ב"המוסף לשבת". ב-2008 עברה לחברת החדשות של ערוץ 2 ושימשה כתבת באולפן שישי. בסוף 2010 עברה לשמש מגישה וכתבת בתוכנית "360" של רשת. במסגרת זו נעצרה במצרים כשעסקה בהכנת כתבה על המהומות במדינה.
ב-2011 מונתה לכתבת המגזין "יומן" ומגישת מבזקים מבזקים בערוץ הראשון. היא שימשה בתפקידים אלה עד סגירתה של רשות השידור במאי 2017 ואז עברה לעבוד ב"כאן" - תאגיד השידור הציבורי.
כתבת תחקיר שעשתה עם איילה חסון ב-2015 על פרשת גל בק, בה הוצגו טענות בדבר חשדות לטיוח מצד גורמי אכיפת החוק באשר לתאונת דרכים בה נהרג רוכב קטנוע בן 16, עוררה גלים בתקשורת ובציבור.
שורה של תחקירים על הטרדות מיניות במגן דוד אדום, שפרסמה במהלך 2016, הובילו לדיונים בוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת ישראל ולשינוי נוהלי עבודה בארגון. כמו כן, ביולי 2016, במסגרת הפרויקט "מדינה בתאונה", הציגה שורת כתבות שעסקו כולן באוזלת ידה של המדינה בטיפול בקטל בכבישים.
בעלת תואר BA כללי מהאוניברסיטה הפתוחה.
גליק נשואה ואם לבן ולבת.
קבוצת הנוער (סדרת טלוויזיה)

עלילה

בקבוצת ההוקי קרח לנוער "הדובים" מתמנה מאמן חדש: סרגיי מאקייב, בעברו שחקן NHL, שמקבל על עצמו את המשימה לאחד את הקבוצה. אלא שזו מתבררת כמשימה לא קלה: השחקנים לא מגלים אמפתיה וכל אחד שקוע בצרות משלו: יש להם משפחה, חיים אישיים ולימודים שתופסים נתח חשוב יותר עבורם. אבל מאקייב הוא לא אדם שמוותר ויהיה עליו לרתום את כל יכולותיו כדי להפוך את השחקנים המפורדים למקשה אחת ויחידה שתביא לקבוצה רצף ניצחונות והישגים במסגרת משחקי ליגת ההוקי לנוער.
מיתרניים

גלריה

חיות קיימות:
חיות שנכחדו:
אנטיגן

אַנְטִיגֵן (ובעברית: אֶנגָד; מאנגלית: antigen) היא מולקולה המעוררת תגובה חיסונית שגורמת ליצירת נוגדנים, וכמו כן משמשת לסימון תאים שונים במערכות החי ובמערכות חיסוניות בפרט.
מקור המונח אנטיגן באנגלית, והוא מורכב מחלקן הראשון של שתי מילים: תחילת המילה אנטיבודי - Antibody, שפירושה בעברית "נוגדן", ומתחילת המילה - Generate, שפירושה "לייצר", כלומר: יוצר נוגדנים.
האנגד (בלעז: אנטיגן) מפעיל את מערכת החיסון בעזרת הדטרמיננטה האנטיגנית (מכונה גם אפיטופ) שלו. הגוף מזהה את הדטרמיננטה כלא-עצמית (זרה), ותאים שונים המשתתפים בתגובת מערכת החיסון מתחילים לפעול נגדו.

הבסיס המולקולרי

האנגד הוא לרוב חלבון או פוליסכריד, אבל גם מולקולות קטנות כמו הפטנים יכולות להוות אנגדים.

אנגדים (אנטיגנים) בגידולים סרטניים

בגידולים סרטניים, יש אנגדים המוצגים על גבי פרודות היסטוקומפטביליות מסוג I. לעיתים אנגדים אלה יכולים להיות מוצגים רק על ידי תאי גידול ולא על ידי תאים בריאים. אנגדים אלה נקראים ספציפיים לגידול - או: מסוימים לגידול (tumor-specific).
נפוצים יותר אנגדים המוצגים הן על תאים בריאים והן על תאי גידול - ונקראים אנגדים קשורים לגידול (tumor-associated). תאי T ציטוטוקסיים יכולים לזהות ולחסל תאים אלה לפני שהגידול מספיק להתפשט.
אנגדים עלולים להופיע גם על גבי גידול בצורת קולטן שעבר מוטציה. תאי B יכולים לזהות אנגדים מסוג זה.
היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ

ביוגרפיה

היינריך נולד ב-29 ביוני 1794 באופנבך, רוזנות הסן-דרמשטאדט, והיה בנם הצעיר של היינריך השלושה עשר, נסיך רויס-גרייץ, בנם של היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ וקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-גרייץ, ווילהלמינה לואיזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו).
בשנת 1836 מת אחיו הבכור היינריך התשעה עשר, נסיך רויס-גרייץ ללא בנים, והיינריך עלה לשלטון במקומו.
היינריך שלט שלטון אבסולוטי בנסיכות. בשנת 1848 פרצו בנסיכות מהומות כחלק ממהפכות אביב העמים, והיינריך הבטיח שיעניק חוקה לנתיניו, אולם לאחר דיכוי המהומות הוא הפר את הבטחתו ולא העניק להם חוקה. בנוסף, היינריך שירת שירות צבאי לטובת האימפריה האוסטרית, והיה הנסיך התורינגי היחיד לצד סקסוניה-מיינינגן שעמד לצד אוסטריה בשאלה הגרמנית. ב-8 בנובמבר 1859 מת היינריך בגרייץ, ובנו היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ עלה לשלטון במקומו.
שקע ברומטרי

שקע קפריסאי

ראה שקע קפריסאי.
מונטיאק

אנטומיה

המונטיאקים הם איילים בגודל קטן-בינוני: המין הגדול ביותר בסוג, מגיע לגובה 90 ס"מ ולמשקל 50 ק"ג, בעוד שהמין הקטן ביותר מגיע לגובה של קצת יותר מ-40 ס"מ ולמשקל של 12 ק"ג בממוצע. מבנה הגוף של המונטיאקים עגלגל, צר ורזה, עם גב מקושת, צוואר קצר, וראש משולש. הרגליים קצרות ומוצקות, ופלג הגוף האחורי נמוך במעט מהקדמי. מאפיינים אלו מקילים על המונטיאק לחדור לתוך סבך הצמחייה. לזכרי המונטיאק יש קרניים קטנות מאוד לעומת רוב האיילים, ולרוב המינים אין כלל סיעופים. מאידך, למונטיאקים יש מאפיין ייחודי: על המצח, צומחות זוג עצמות עבות וארוכות מאוד המכונות "גבעולים", והן מחופות בפרווה צפופה; בקצה העצם, צומחת הקרן הקטנה של האייל, כך שקרניו נראות לכאורה ארוכות בעוד שבפועל אין זה כך. לכל המינים בסוג יש בחזית הפנים זוג חריצים שחורים בולטים בצורת V, אשר הובילו לאחר מהכינויים של הסוג. צבע הפרווה הנפוץ אצל מיני המונטיאק הוא כתום-צהוב עד אדמוני. אין להם סימוני פרווה יוצאי דופן, להוציא את זוג הרצועות השחורות שעל גבעולי הקרן. הפנים בצבע דהוי. מאפיין ייחודי למונטיאק אשר מצוי אצל איילים בודדים מלבדו הוא נוכחות של ניבים ארוכים הן לזכרים והן לנקבות. אצל עופרים של חלק מהמינים, הפרווה זהה לזו של הבוגרים ואינה מנומרת כפי שמתרחש אצל רוב האיילים. 
מונטיאק הציצית המהווה סוג בפני עצמו, נבדל ממיני המונטיאק בדברים הבאים: צבע הפרווה שלו חדגוני וכהה, יש לו ציצת שיער ייחודית בדומה לצביון ואין לו V על המצח או גבעולים בולטים. הניבים של הזכר ארוכים מאוד יחסית למיני המונטיאק והוא גדול באופן כללי ממיני המונטיאק.

ביולוגיה

המונטיאקים עשויים להיות פעילים במשך כל שעות היממה, אך בדרך כלל, שיא הפעילות נעשית ביום או בדמדומים. איילים אלו מעדיפים בתי גידול גשומים במיוחד המתאפיינים בצמחייה סבוכה וצפופה אשר מקשה על הטורפים לתופסם. חלקם נפוצים באזורים נמוכים, וחלקם באזורים הרריים. המונטיאק הוא בעל חיים יחידאי הנוטה לחיות בגפו מלבד עונת הרבייה. בנוסף, הוא בעל חיים טריטוריאלי המסמן את שטחו בקביעות. מערכת הרבייה לרוב פוליגמית. העופר שוהה בשבועות הראשונים לחייו בסבך הצמחייה. תזונתם של מרבית המונטיאקים מורכבת מפירות, עלים ושיחים במידה זו או אחרת, כשאחדים מהם ניזונים באופן קבוע מחולייתנים קטנים, פגרים, וביצים. על רבים מהמונטיאקים - במיוחד אלו שהתגלו בשנים האחרונות - אין שום מידע ספציפי לגבי ההתנהגות והפעילות, ומניחים שהם דומים לשאר המינים המוכרים יותר. כל המינים בסוג מפיקים קולות נביחה המשמשים כסימן אזהרה לבעלי החיים בסביבה. 
אויביו של המונטיאק רבים למדי בשל גודלו הקטן; הבולטים שבהם הם הדהול, הנמר ואולי גם הזבד. המונטיאקים מוגבלים לדרום מזרח אסיה: מין אחד נפוץ בעיקר בהודו, מין אחד בסין העממית, שני מינים אנדמיים לאיים אינדונזים, והיתר, נפוצים כולם במדינות הודו-סין (במיוחד בוייטנאם, לאוס ומיאנמר). המונטיאקים הם בין מיני הפרסתנים הניצודים בכבידות ברחבי אסיה על ידי התושבים המקומיים. הם מהווים גורם חשוב בשוקי הבשר בהודו-סין, וניצודים גם עבור הקרניים או העור כמזכרות או עבור הרפואה הסינית. מספר מיני מונטיאק נפוצים במספרים גדולים עד שהציד כלל לא משפיע עליהם. מין נדיר אחד עשוי להיכחד בעתיד הקרוב עקב הציד, בעוד שאת המצב של מרבית המינים טרם ניתן להעריך.
P.M.I

אלבום קטנטנות

אלבום איסוף מדבקות של הטלנובלה "קטנטנות". הופץ בישראל בשנת 2002.

גורמיטי

קו גדול של מוצרים, מבובות קטנות לאיסוף ועד בובות פעולה גדולות, של חברת Giochi Preziosi האיטלקית, חברת הצעצועים הרביעית בגודלה בעולם. השקת המותג לוותה בשידור סדרת הטלוויזיה גורמיטי בערוץ הילדים. המוצר הושק בשנת 2010

מושי מונסטרס

מותג המשלב בין הצעצוע הפיזי ובין אתר אינטרנט. מותג בריטי של חברת MindCandy. המותג מאפשר גידול מפלצת וירטואלית (הזהה לצעצוע הפיזי שנרכש), לאתר רשומים למעלה מ-100 מיליון ילדים מכל העולם. המוצר הושק בשנת 2012.

אלבום Angry Birds

אלבום איסוף מדבקות של המותג Angry Birds. המוצר הושק בשנת 2012.