google/wiki40b huggingface dataset:
נערה מברלין

עלילת הספר

העלילה נפתחת בתיאור חייה של משפחת קליין, משפחה אמידה ממוצא יהודי המתגוררת בברלין בשנת 1933. אבי המשפחה, אוטו קליין, הוא רופא מנתח מכובד ובעל משרה יוקרתית בבית חולים בברלין, המגדל יחד עם אשתו אינגה קליין את שלושת ילדיהם: היינריך, הבן הבכור, רוזה, הבת האמצעית, והדי, הבת הצעירה. עלילת הספר מתחילה בתאריך 31 בינואר 1933, יום עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, ובהמשך מתארת כיצד החקיקה הנאצית מובילה לפיטורו של האב מעבודתו, באמתלה כי "טובת החולים דורשת זאת". בהמשך מתואר כיצד ככל שעובר הזמן הולכים בני המשפחה וחשים כיצד המציאות סוגרת עליהם, וכל אחד מהם מפתח אסטרטגיה אחרת לצורך הישרדות. אף שבתחילה אבי המשפחה מסרב לשקול את האפשרות להגר למדינה אחרת, בטענה כי בסופו של דבר הדברים עתידים להסתדר, בסופו של דבר, בעקבות אירועי ליל הבדולח, ושליחתם של האב והבן הבכור למחנה הריכוז זקסנהאוזן, אשר משם חולצו על ידי ידיד גרמני המשרת במשטרת ברלין, משתכנעים בני המשפחה כי הדרך היחידה לשרוד היא להגר מגרמניה. עם זאת, בני המשפחה מגלים כי כמעט כל הדרכים האפשריות להגר נחסמו זה מכבר, והאפשרות היחידה בנמצא היא לשלוח את בתם האמצעית, רוזה בת ה-15, לבדה לאנגליה במסגרת הקינדר-טרנספורט, שם תתארח אצל בן דודה של אביה. חרף חוסר רצונה להתנתק ממשפחתה, לבסוף רוזה מסכימה לנסיעה, ומטרתה היא לחפש באנגליה אחר מעסיק אשר יהא מוכן להוציא ויזת עבודה עבור בני המשפחה, וכך לחלצם מגרמניה.
לאחר הגעתה לאנגליה, נאלצת רוזה להתמודד עם קשיי התאקלמותה במדינה הזרה, אשר את שפתה אינה מבינה, ובנוסף עם יחסיה של הוריה המאמצים, אשר מתייחסים אליה כאל משרתת בביתם. בסופו של דבר, רוזה מתאהבת בבנם, סמואל, ונכנסת להיריון, מה שמוביל לשרשרת אירועים אשר בסופה בורחת רוזה מביתם, ויוצאת לחפש את מזלה בלונדון. בסופו של דבר, רוזה מתחילה לעבוד כאחות סיעודית בבית חולים בלונדון, ומתאחדת עם אהובה סמואל, כאשר ברקע היא מתמודדת עם געגועיה לבני משפחתה, אשר המכתבים המגיעים מהם מתארים את מצבם ההולך ומתדרדר בגרמניה הנאצית. העלילה מסתיימת בשנת 1947, כאשר רוזה, אשר עדיין לא גיבשה לחלוטין את זהותה, מגלה לבסוף את גורלם של בני משפחתה, ומקימה משפחה משלה.

תרגום לעברית

הספר תורגם לעברית בידי ניצה פלד, ויצא לאור בשנת 2012 במסגרת הוצאת "פרוזה".
נענע

מנתול

על העלים נמצאות בלוטות המכילות שמן ריחני, המכיל את החומר מנתול, המשמש ברפואה (בעיקר ברפואת השיניים), בארומתרפיה וכתבלין למזון - בעיקר בתעשיית התה והמשקאות, אם כי במטבח הבריטי משמשת המנתה גם לתיבול תבשילי בשר כבש וכקרם מילוי לשוקולד (כגון מוצרי אפטר אייט). 
מולקולת המנתול פועלת על קצות תאים רגישים לטמפרטורה, ומגבירה את רגישותם לקור. זוהי מולקולה קטנה מסיסה בשומן (הידרופובית) כך שהיא יכולה לחדור דרך שכבת האפיתל של הלוע ולהגיע אל העצבים האחראים לתחושת החום והקור. אכילת מנתה או נענע בפה סגור לא תגרום תחושת "רעננות" אבל הקירור הקל שגורמת שאיפת אוויר לאחר שהמנתול יפעל על קצות העצבים יגרום תחושת קור עזה.

נענע כצמח מרפא

ברפואה העממית מקובל שימוש בחליטה של עלי נענע לטיפול בבחילות, קלקול קיבה, גזים ולמערכת העיכול בכלל, התקררות, חום וכאבי ראש.
חליטה ממנתה לאחר הארוחה מקילה על צרבת, במיוחד בתקופת ההיריון.
פלפלת צ'ילי

היסטוריה

פלפלת הצ'ילי בויתה באמריקה הצפונית לפני כ-6,000 שנה. עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שגידול פלפלת הצ'ילי היה מהגידולים הראשונים בעלי האבקה עצמית. כריסטופר קולומבוס היה האדם האירופאי הראשון שנתקל בהם בביקורו בקריביים, ונתן להם את הכינוי פלפל, ככל הנראה בגלל קרבת הטעם בינם לבין הפלפל השחור המוכר למטבח האירופי. בשנת 1493, הביא עמו דייגו אלוורז צ'אנצה (Diego Álvarez Chanca), רופא במשלחת המסע השני של קולומבוס לאיי הודו המזרחית, את פלפלת הצ'ילי לספרד, כתרופה חדשה. עם השתלטות הספרדים על מקסיקו ועל נתיבי המסחר באוקיינוס השקט, התפשטה פלפלת הצ'ילי לכיוון הפיליפינים, יפן, סין, הודו וקוריאה. הצ'ילי הגיע להודו גם דרך נתיבי הסחר הפורטוגזים.

חריפות

חריפות הפרי של פלפל הצ'ילי נובעת מריכוז הקפסאיצין הגבוה ברקמת החיבור שבין הגרעינים לפרי ובבשר הפרי עצמו. בכל זן פלפל כמות שונה של קפסאיצין וחומרי טעם נלווים אליו, הקרויים קפסאיצינואידים (capsaicinoids). הקפסאיצין הוא החומר הפעיל בתרסיסי גז פלפל, והוא מוצק נטול ריח וצבע במצבו הטהור. עם אכילת פלפלת הצ'ילי, הקפסיאיצין נקשר לקולטני כאב בלשון ובלוע המשויכים בדרך כלל לזיהוי חום. אותה תחושת חום מדידה על בסיס סולם סקוביל ביחידות הקרויות SHU, המייצגות את מידת המים הנדרשת למהילת הקפסאיצין עד כדי העלמת תחושת החריפות. פלפלים מתוקים (גמבות) נמדדים ב-0 יחידות SHU, ופלפלי הבנרו, למשל, ב-100,000 עד 350,000 יחידות.

שימושים במטבח

פלפלת הצ'ילי היא חלק חשוב במטבח המקסיקני ובמטבח דרום ארצות הברית, ומהווה חלק עיקרי במספר תבשילים ידועים, כגון התבשיל הלאומי של טקסס, צ'ילי קון קרנה. אף על פי שבאפריקה ובאסיה הצ'ילי הוא תוספת מאוחרת (לאחר גילוי העולם החדש), פלפלת הצ'ילי מהווה חלק נכבד במטבחים מזרח אסייתים רבים, ופופולרית גם במטבחי צפון אפריקה. היא חלק עיקרי בממרחים כגון האריסה התוניסאית, תבשילי קארי הודיים, ובסמבל המלזי והאינדונזי. בצפון הודו נהוג לנגוס בפלפל צ'ילי טרי במהלך הארוחה, וחלק מהמאכלים מוגשים עם פלפלי צ'ילי ירוקים כתוספת, לצד פרוסות עגבניות וליים. באיטליה נהוג לפזר פלפלי צ'ילי חתוכים דק כתוספת לפיצה. עלי צמח פלפלת הצ'ילי הם מרכיב במטבח היפני, הקוריאני והפיליפיני.
סטיבן יוניברס

עלילה

אבני-החן הן צורת חיים חייזרית בת שתי צורות: אבן-חן דוממת (כמו אלו שבכדור הארץ), וצורה דמוית אדם ("גוף") שמאפשרת לה לפעול בעולם. עולם הבית שלהן (באנגלית: "Homeworld"), בהנהגת היהלומים, ניסה להשתלט על כדור הארץ ולהפוך אותו לקולוניה, עד שקבוצת מורדות בשם "אבני הקריסטל" בהנהגת אבן-חן בשם רוז קוורץ, נלחמה נגד הכיבוש ועצרה אותו.
עלילת הסדרה מתמקדת בקורות אבני הקריסטל במאה ה-21, אלפי שנים לאחר תום המלחמה, ובפרט בסטיבן, נער בן 14 שהוא חצי אבן-חן וחצי בן אדם. את כוחותיו ירש מאמו רוז קווארץ, שוויתרה על גופה הפיזי כדי ללדת אותו. מושבן של אבני הקריסטל הוא בעיר אמריקנית בדיונית בשם "ביץ’ סיטי" (מילולית: עיר החוף), אך לעיתים קרובות הן משתמשות במכשיר הטלפורט בביתן כדי ללכוד אבני-חן שנפגמו וקיבלו צורת מפלצת, ובכך להגן על כדור הארץ ותושביו.
התפתחות העלילה מלווה את התבגרותו של סטיבן, שלומד לאיטו על המלחמה שבה היו מעורבות אימו וחברותיה, במקביל למאמצים הולכים וגוברים מצד עולם הבית לפגוע בפעילותן של אבני הקריסטל.
השחר

הַשַּׁחַר היה ירחון עברי שהוציא לאור פרץ סמולנסקין בין השנים 1868–1885 (תרכ"ט-תרמ"ד) בווינה.
סמולנסקין יסד את הירחון כדי להפיץ את רעיונות ההשכלה בין יהודי מזרח אירופה. סמולנסקין, שהיה גם העורך, פרסם בו מאמרים שקראו להפצת העברית, ללאומיות ולשיבת ציון, ואף נתן במה לרעיונות רדיקליים וסוציאליים. הוא ביקר את הרבנים ואת היהדות הדתית, שהתאפיינה לתפיסתו בקיפאון ובבערות; מן העבר השני, ביקר גם את המשכילים שקראו להשתלבות באימפריה הרוסית. סמולנסקין פרסם בכתב העת את מאמרי הביקורת שלו על משה מנדלסון ותלמידיו, שחסרו לפי דעתו את הרוח הלאומית היהודית והביאו להתבוללות ולשמד.
הירחון הושפע מכתבי עת אירופיים – בעיקר גרמניים – בני התקופה, והכיל מלבד מאמרים גם חומר ספרותי, מאמרים מדעיים, ביוגרפיות וסקירות חדשותיות מן העולם היהודי. הוא הופץ בכל אירופה, והיה פופולרי במיוחד באימפריה הרוסית, חרף קשיי הצנזורה, וקראו בו בסתר גם חלק מתלמידי הישיבות הליטאיות. העיתון סבל מקשיים כספיים ניכרים ולעיתים אף נפסקה יציאתו הסדירה לאור. אברהם בר גוטלובר, שהתנגד לרעיונותיו של סמולנסקין, הקים את כתב העת "הבוקר אור" כמתחרה לעיתונו של סמולנסקין.
בין הכותבים בכתב העת היו מרדכי דוד ברנדשטטר, יהודה ליב גורדון, משה ליב ליליינבלום, דוד כהנא, שלמה רובין (שאף סייע לסמולנסקין בהקמת הירחון ובעריכתו), פרופ' דוד צבי מילר, יהודה ליב לוין (יהל"ל), הלל נח מגיד שטיינשניידר, שלמה מנדלקרן ומנחם מנדל דוליצקי.
בכתב העת פורסם ב-1879 גם מאמרו הראשון של אליעזר בן-יהודה, "שאלה נכבדה" (במקור "שאלה לוהטה", אך בעקבות הסתייגות של סמולנסקין שונתה הכותרת), שעסק בהתעוררות הלאומיות היהודית והזכיר בדרך אגב גם את תחיית הלשון העברית. כאן גם הופיע לראשונה שירו הידוע של יל"ג: "קוצו של יוד". השיר הארוך התפרסם בהמשכים בשנת 1876, ובגרסתו הסופית - בשנת 1878.
בסך הכול יצאו 12 כרכים של "השחר", והוא הפסיק לצאת לאחר מותו של סמולנסקין ב-1885.
הבריחה (ספר)

על השמות

בני המשפחה עברתו את שמם עם עלייתם ארצה. לפני שעלתה לארץ שמה של חוה היה אוולין. אולם בהקדמה לספר אסתר מציינת כי כל השמות בספר מלבד חוה וז'קלין בדויים. כמו כן שם המדינה ממנה ברחו נשאר חסוי, ובספר שמה הוא "ערב" שהוא שם כולל (אף על פי שיכול להיות שמדובר בסוריה מאחר שהמרגל הישראלי הוא אלי כוהן)

תקציר העלילה

אסתר שואלת את אחת מתלמידותיה מאיפה עלתה לארץ. הנערה משיבה כי באה מאחת ממדינות ערב העוינת לישראל. היא מספרת לה את סיפור הבריחה, ואסתר כותבת את הסיפור, בגוף ראשון. אוולין גדלה בבית יהודי, גאה במוצאה, ומשפחתה האמידה. היא חיה בבית גדול, עם הוריה,סבתה, אח ואחות קטנים. אחותה הגדולה נישאה וחיה עם בעלה בשכונה אחרת. אחיה הגדול נסע לצרפת ללמוד רפואה, ואז עלה לישראל. עם גילויי שנאה כלפי היהודים, שהתעוררה בעקבות גילוי של מרגל ישראלי, המשפחה סופגת נזק רב. הוריה הפסידו את אדמתם. בוזזים הרסו את חנות הבדים שלהם. סימון האח הקטן הוכה בידי ילדי שכניהם כמו גם מרסל האחות הבכורה ובעלה. חברה טובה של אוולין סיפרה לה שהיא עוזבת את ערב באמצעות חוליית מבריחים. אוולין רוצה לעזוב גם כן, אבל הוריה היססו. לבסוף מחצית מביתם נלקחת מהם וניתנת לעורך דין, שהיה חבר של אביה והחליט להתנכל להם. עורך הדין מרהיב עוז ומסביר למשפחה כי בשלב מסוים גם שאר הבית עומד בסכנה, כמו גם החנות. כאשר ההורים מבינים כי פרנסתם כבר אינה בטוחה, מחליטים גם הם לעזוב את ערב. המשפחה נעזרת בחוליית מבריחים, אותה חוליה שהבריחה את חברתה של אוולין. העומד בראשה התחבב על אוולין והיא קראה לו "פנטלון". גם אמה סומכת על פנטלון ומאמינה שיעביר אותם בשלום. האב מהסס, אבל לבסוף סומך על אשתו ועל אוולין. הוא מגייס סכום עתק עבור כל המשפחה, מלבד מרסל,ובעלה שאינו רוצה לעזוב. הם גם משלמים עבור שמואל, בן הרב, צעיר שניסה להגיע לישראל, פעם אחת בעצמו, ונכשל. לאחר שגייסו את הכסף והעבירו אותו, המשפחה יוצאת לדרכה. היא פוגשת שלושה מבריחים (הקוראים לעצמם ואחד, תניין, ותלאתי, אחת, שתיים ושלוש בערבית) שמלווים אותם בדרך ההררית הקשה מעבר לגבול. תניין מציל את אוולין כאשר היא כמעט טובעת בביצה שהיה עליהם לעבור. הם גם סוחבים את סבתה של אוולין רוב הדרך. אוולין מספרת בהתרגשות על סבתה, שקשיי הדרך לא מנעו ממנה לעזוב איתם, למרות הסבל הרב שעברה. כאשר המשפחה מגיעה למדינה השכנה (שכנראה מדובר בסוריה) מגיע איש הסוכנות היהודית, שאול שנותן לאוולין את שמה החדש- חוה. שאול גם שופך אור על דמותו של פנטלון. בניגוד לדימוי החמדן, שאול מסביר כי הכסף מיועד כמעט לגמרי לשחד את שומרי הגבול ולא לכיסו הפרטי של פנטלון. במדינה השכנה הילדים נתקלים שוב באותו עורך דין שגזל מהם את ביתם. הוא כמובן רוצה שייעצרו מייד באשמת שהייה בלתי חוקית ויוסגרו חזרה לערב. שאול, מצליח לסכל את זממו. למרות שהסכנה המיידית תמה המשפחה עדיין הייתה מאוד מודאגת, ושאול מרגיע אותם ומספר להם שעורך הדין נאסר, ולא יגרום לבעיות עבורם, ועבור מרסל שנותרה בערב. המשפחה מצליחה לעלות על מטוס ומגיעים לישראל. במטוס הם נתקלים בשמואל, שגם אותו פנטלון הוציא מערב. בישראל הם מתקבלים בשמחה על ידי משפחתם. הסכנה הגדולה בה היו עברה והספר מסתיים בבוקר הראשון של חווה בבית החדש.

הוצאה מחודשת

בשנת 1992 הספר יצא בהוצאה מחודשת בהוצאת עמיחי. אסתר הוסיפה הערת מחברת בתחילת המהדורה המחודשת.
מוראביה

מוראביה (בצ'כית: Morava, להאזנה (מידע • עזרה), גרמנית: Mähren, להאזנה (מידע • עזרה); בפי היהודים: מעהרין) היא חבל הארץ המזרחי של צ'כיה. זהו אזור היסטורי, שאין לו מעמד רשמי כלשהו בתוך הרפובליקה הצ'כית. מקורו של השם הוא בנהר המוראבה. עיר הבירה של החבל היא ברנו, העיר השנייה בגודלה בצ'כיה.

גאוגרפיה

מוראביה שוכנת ברוב חלקו של השליש המזרחי של מדינת צ'כיה. בצפון גובל חבל מוראביה בגבול פולין ובחבל שלזיה הצ'כית; במזרח גובל החבל במדינת סלובקיה; בדרום באוסטריה ובמערב בבוהמיה. גבולו הצפוני של החבל תחום בהרי הסודטים ההופכים להרי הקרפטים במזרח. נתיבו המתפתל של נהר טאיה (Thaya או Dyje) יוצר את גבולו הדרומי של החבל עם אוסטריה, באזור זה הוכרזה שמורת טבע משני עברי הנהר.

אוכלוסייה

תושבי מוראביה הם ברובם נוצרים קתולים, המדברים בדיאלקטים מקומיים של השפה הצ'כית. במפקד מ-1991 הגדירו 1.36 מיליון תושבים את עצמם כמוראבים מבחינה לאומית, ואילו במפקד מ-2001 ירד המספר ל 380 אלף, והיתר הגדירו עצמם כצ'כים. שאלת קיומו של לאום מוראבי נפרד עולה לעיתים, אך אין לה מימד פוליטי חריף.

היסטוריה

תולדות הארץ שזורות באלה של בוהמיה, שכנתה ממערב, המהווה את החלק העיקרי השני של צ'כיה של היום. מקורה של האוכלוסייה הנוכחית בהתיישבות של קבוצות סלאביות שהגיעו למקום בתקופת המאה החמישית לספירה. בימי הביניים הייתה מוראביה לפרקים מדינה עצמאית (מרקיזות מורביה), לפרקים יחידת משנה אוטונומית בדרגות עצמאות שונות ולבסוף חלק מהקיסרות ההבסבורגית. 
לאחר פירוק אוסטריה-הונגריה ב-1918 נעשתה חלק מצ'כוסלובקיה, ועם פירוקה ב-1993 נעשתה חלק מן הרפובליקה הצ'כית.

יהדות מוראביה

יהדות מוראביה (מעהרין) הייתה קהילה יהודית עתיקה שהתקיימה כיחידה מובחנת במרחב האשכנזי עד התפרקות האימפריה האוסטרית.
לקהילות יהדות מוראביה היה מבנה ארגוני מסודר, שלושה אזורים ("גלילים") ושבע קהילות מרכזיות: ברודי, בוסקוביץ, הלישוי, טרייביטש, לייפניק, ניקלשבורג וקרמזיר. רב המדינה היה הסמכות העליונה בכל ענייני הקהילות, ובדרך כלל נבחר לתפקיד זה רבה של ניקלשבורג שהייתה הקהילה החשובה ביותר במוראביה. עד ראשית המאה ה-18 נבחרו הרבנים לקדנציות של 3 ו-8 שנים, והמינוי היה צריך לקבל חידוש בתום כל תקופת כהונה. אך מאז בחירתו של רבי דוד אופנהיים בשנת 1701 כרב המדינה לכל ימי חייו, שונה המנהג וכל הרבנים שאחריו נבחרו אף הם לכהונה לכל ימי חייהם.
הגוף העליון שניהל את ענייני יהדות מוראביה, היה ועד שהורכב מרבני שבע הקהילות הגדולות ושישה "ראשי מדינה". כל אחד משלושת גלילות מוראביה, היה יכול לבחור שני אנשים לתפקיד ראש המדינה, ופעם בשלוש שנים התכנס ועד המדינה וקיבל החלטות נחוצות באשר להנהגת יהדות מוראביה בשנים הבאות. לוועד המדינה היו סמכויות אוטונומיות מוכרות מטעם השלטונות, ונוהלי העבודה שלו אושרו בידיהם ולא ניתן היה לחרוג מחוקי הוועד שאושרו. ישיבות מוראביה, שפעלו עד אמצע המאה ה-19 (והיו כמעט האחרונות במרכז אירופה), היו מרובות וחשובות. תקנה קהילתית מ-1610 קבעה שכל קהילה שיש בה שלושים בעלי-בתים צריכים להחזיק ישיבה של שישה בחורים לפחות.
קו תחתון

מקור הסימן

מקורו של הסימן בתקופה שבה כתבו במכונות כתיבה. על מנת ליצור  קו תחתון מתחת למילה נדרש היה לכתוב את המילה, לחזור אחורה ולכתוב את הסימן "_" תחת האותיות שנכתבו.
דייוויד ביטי (מושל ניו זילנד)

ראשית חייו

דייוויד ביטי נולד בסידני שבאוסטרליה וגודל על ידי אמו בטקפונה שבאי הצפוני של ניו זילנד. הוא התחנך בבית הספר דילוורת' שבאוקלנד.
ב-1941, בגיל 17, הוא התגייס לצבא ניו זילנד, שירת במלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת סמל. לאחר מכן הוא עבר לחיל המילואים של הצי בדרגת סגן משנה.

שופט

לאחר המלחמה למד ביטי משפטים אוניברסיטת אוקלנד וב-1984 הוא הוסמך והחל לעבוד כעורך דין פרטי. ב-1969 הוא מונה להיות שופט בבית המשפט הגבוה לערעורים (High Court of New Zealand) וכיהן בתפקידו זה עד 1980.
הוא היה מעורב מאוד בעסקנות ספורט ושימש כנשיא הוועד האולימפי של ניו זילנד במשך 11 שנים. הוא היה נשיא האגודה האולימפית ולמשחקי משחקי חבר העמים הבריטי ב-1989 ונשיא אגודת הספורט פעמיים. פעילותו זכתה להכרה כאשר הוענק לו תואר "המסדר האולימפי" (Olympic Order). הוא היה הפטרון של איגוד הרוגבי של ניו זילנד, של התאחדות האיגרוף של ניו זילנד, של התאחדות הסקווש של ניו זילנד ושל פיקוד "ליגיון אנשי הספר" (Legion of Frontiersmen) בניו זילנד. הוא היה שחקן גולף וטניס נלהב ודייג חובב.

המושל הכללי של ניו זילנד

ב-1 באוגוסט 1980 הוענקו לביטי תואר אביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש והזכות לשאת את התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייו. זמן קצר לפני מינויו לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד הוענק לו גם התואר אביר במסדר ג'ון הקדוש. הוא מונה לתפקיד המושל הכללי על ידי המלכה אליזבת השנייה בעצת ראש ממשלת ניו זילנד, רוברט מולדון ותקופת כהונתו החלה ב-6 בנובמבר 1980 ונמשכה עד 10 בנובמבר 1985.
בשיאה של פרשת ביקור נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה בניו זילנד ב-1981, קיים ביטי פגישה עם נציגי קבוצת הלחץ "עצרו את כל הביקורים הגזעניים" (HALT). ביטי הבטיח להם לדון בסוגיה עם ראש הממשלה רוברט מולדון. הוא הושם ללעג על ידי תומכי הביקור וכתוצאה מכך סירב מולדון לשוחח עם ביטי על אודות הפגישה עם נציגי HALT.
בהזדמנות נוספת גרם ביטי למחלוקת ציבורית כאשר פגש באנשי קבוצת מחאה שניסו לעתור למלכה בחגיגות יום ואיטנגי ב-1983, לאחר שראש הממשלה סירב לקבל אותם. כתוצאה מכך, הודיע מולדון שתקופת כהונתו של ביטי כמושל הכללי לא תוארך מעבר לחמש השנים המקובלות.
צעדו השנוי במחלוקת האחרון של ביטי היה כאשר הוא ייבא שתי מכוניות מרצדס-בנץ לקראת סוף תקופת כהונתו ב-1985. באותה תקופה היה עדיין המושל הכללי פטור מתשלום מיסים, כולל על ייבוא כלי רכב. שווי הטבת המס ברכישה זו עמד על 85,000 דולר ניו זילנדי.
לאחר הבחירות הכלליות של 1984 פרץ בניו זילנד משבר חוקתי. מולדון, שמפלגתו הובסה בבחירות על ידי מפלגת הלייבור, סירב לפעול על פי הנחייתו של ראש הממשלה הנבחר, דייוויד לאני, כפי שמתבקש מבחינה חוקתית. באותה עת חשו רבים שעל מולדון לציית לדרישותיו של לאני. נאמר שביטי הציע לחברים בכירים במפלגה הלאומית של ניו זילנד שהוא יפטר את מולדון וימנה תחתיו את סגנו, ג'ים מק'לאי, כראש הממשלה זמני עד להשבעתו של לאני (מק'לאי היה אמור להחליף את מולדון כמנהיג המפלגה מאוחר יותר אותה שנה). בכל אופן, צעד כזה התברר כבלתי חיוני, שכן חברי הקבינט של מולדון איימו להדיחו בעצמם מתפקיד מנהיג המפלגה אם הוא לא יקבל את הנחיותיו של לאני. המשבר הוביל לחקירה שבעקבותיה הומלץ על חקיקתו של "חוק החוקה" (Constitution Act 1986).
דייוויד ביטי מת באפר האט (Upper Hutt) שבפרברי ולינגטון בפברואר 2001.
דנה שרייר

ביוגרפיה


דנה שרייר נולדה בישראל. היא בוגרת בית הספר למשחק ניסן נתיב.
הקומסומולץ המוסקבאי

היסטוריה

העיתון פורסם לראשונה על ידי ועדת מוסקבה של הקומסומול ב-11 בדצמבר 1919 בשם הקומונאר הצעיר (ברוסית, "Юный коммунар"). במהלך השנים הבאות העיתון שינה את שמו מספר פעמים, כך מספר חודשים לאחר הגיליון הראשון הוא נקרה יונושסקאיה פרבדה (ברוסית: Юношеская правда, "אמת נוער"). בשנת 1924, לאחר מותו של לנין, שמו שונה למולודוי לנינץ (ברוסית: Молодой ленинец, "איש לנין הצעיר"). העיתון קיבל את שמו הנוכחי בספטמבר 1929.
בשנים 1931–1939 הפסיקה העיתון לפרסם. הוא קם לתחייה בשנת 1940 אך לא לזמן רב: המלחמה קטעה את הפרסום שוב באוגוסט 1941. ההוצאה לאור התחדשה רק ב-2 באוקטובר 1945. עד 1990 שימש כשופר עיריית מוסקבה והוועדה המוסקבאית של הליגה הקומוניסטית הצעירה הלניניסטית. בשנת 1991, עם גל ההפרטה, צוות העורכים השתלט על מערכת העיתון.

עורכים ראשיים

מאז 1983 משמש פאבל גוסב כעורך ראשי.

תוכן

העיתון מתמחה בפרסום חומרים חברתיים ופוליטיים אקטואליים, סקרים כלכליים, חדשות עירוניות, ידיעות עירוניות ומידע מגוון.

פרסי ZD

העיתון ידוע גם כמארח את מצעד הלהיטים הוותיק ביותר ברוסיה - זבוקובאיה דורוז'קה (ברוסית: Звуковая Дорожка, "מסלול הקול"). הוא נוסד בסתיו 1975 על ידי ארתור גספריאן ופורסם מדי חודש בעיתון מאז 1977. המצעד נקרא גם פרסי ZD, הוא מכיל להיטים רוסים ובינלאומיים כאחד. מאז 2003 הוא מוצג בטקס באולמות קונצרטים ונחשב לאחד מפרסי המוזיקה הרוסית הגדולים והחשובים.

תפוצה

על פי סקר שנערך במאי 2004 על ידי מרכז לבדה, 9% מהרוסים ו-33% מהמוסקבאים שהגיבו קראו את העיתון "פחות או יותר באופן קבוע". נכון לשנת 2000 הסקר דיווח על 11% ו-40% בהתאמה.
יש לו תפוצה מודפסת של בין 700,000 ל-930,000 עותקים.
שעה טובה

שעה טובה הוא שבועון חרדי המזוהה עם הימין.

היסטוריה

בשנת 1987 נוסד שבועון חרדי בשם "השבוע". עורכו הראשון של העיתון, שמאוחר יותר עבר לערוך את "שעה טובה", היה אשר צוקרמן. במקור העיתון היה במתכונת של דו-ירחון, היוצא אחת לחודשיים או לקראת החגים, אולם בתקופה מאוחרת יותר הפך העיתון לשבועון ונקרא בשעתו "השבוע של משפחה". בשבועות הראשונים החל העיתון לצאת במתכונת שבועית, ואנשי צוותו התפצלו לשני שבועונים מתחרים: "משפחה" ו"השבוע".
מ. ארבל, שכתב רבי המכר "קשר גורדי" ו"בלתי הפיך", פרסם את ספריו בהמשכים בעיתון, ומאז שנת 2000 ועד 2009 התפרסמו בו סיפורי מתח בהמשכים מאת הסופר נחמן גרשונוביץ.
ב-2003 נאלץ עורך העיתון להתפטר, וזאת לאחר שפרסם כתבות בגנות חסידות גור. בעקבות התפטרותו חדל העיתון לצאת לאור, ולאחר זמן הופיע בשם החדש "שעה טובה". למרות השם החדש, נותרה צורתו החיצונית כשהייתה. סגנון העיתון כמו גם כותביו ובעלי הטורים נותרו אף הם כבגלגולו הקודם.
ב-2007 נרכש העיתון על ידי אשר דויטש, איש עסקים חסידי צעיר, ואשר צוקרמן, המשמש גם כעורך-עמית וככותב טור בו. זמן קצר לאחר מכן מינו את אהרן קליגר כסמנכ"ל, ולאחר מספר חודשים הצטרף העיתונאי דוד זאב רוטנברג כיועץ תוכן וכאחראי על השבועון, אך כעבור זמן קצר פרש.
ב-2008 העיתון נקלע לקשיים כלכליים, ואיש העסקים יואל ערבליך קנה את חלקו של אשר דויטש בעיתון, והצליח לשקם אותו מבחינה כלכלית.
בתחילת מאי 2018, העיתון חדל להופיע לחלוטין לאחר ש"נעקץ", לטענת עורכו, אשר צוקרמן, על ידי אחת מהחברות שעבדה עם העיתון. חודש וחצי לאחר מכן, פורסם כי העיתון אמור לצאת מחדש לאור, לאחר שמספר אנשי עסקים חרדים קנו אותו וערכו בו שיפורים שונים.
באמצע יולי 2018, העיתון חזר להופיע בחנויות - תחת הנהלה חדשה כשמחיר העיתון יורד מ-17.90 ל-9.90, כמו כן ארבעת המוספים (שעה טובה, שעה טובה בבית, שעה טובה לילדים ושעה טובה במטבח) מתמזגים לגיליון אחד.
לחופש נולדה

עלילה

כשג'ון אדמסון נאלץ להרוג אריה, אחרי שאריה עורר בהלה בכפר ילידים, ולאחר מכן הורג לביאה נוספת מתוך הגנה עצמית, הוא מביא הביתה את שלושת הגורים המיותמים ומנסה להגן עליהם. אדמסון מגן על שלושת הגורים היתומים ומטפל בהם, וכאשר מגיע הזמן והם גדלים, 2 הגורים הגדולים יותר נשלחים לגן החיות ברוטרדם, בעוד אלזה הלביאה (הקטנה מבין הגורים)נשארת עם ג'וי. כאשר אלזה גורמת לעדר של פילים לנוס דרך הכפר, ג'ון קנדל, הבוס של אדמסון, נותן לזוג שלושה חודשים בהם ישקמו אותה כך שתוכל לחזור חזרה אל הטבע או שישלחו אותה אל גן החיות. ג'וי מתנגדת לשליחתה של אלזה לגן החיות, ומבלה עם אלזה זמן רב בטבע כדי להרגיל אותה מחדש לחיי בר בשמורה רחוקה. לבסוף, ג'וי מצליחה, ועם רגשות מעורבים ולב שבור, היא מחזירה את חברתה אלזה אל הטבע. לאחר מכן, הזוג אדמסון חוזרים חזרה לביתם שבאנגליה. שנה לאחר מכן, הם חוזרים לקניה לשבוע, בתקווה למצוא את אלזה. הם אכן מוצאים אותה ושמחים לגלות שהיא לא שכחה אותם, והיא אמא של שלושה גורים. הזוג אדמסון עשו הסכם לא להתערב בענייני הגורים, כפי שעשו עם אלזה.

בין שני עולמות

אלזה פיתחה יכולת לעבור בן-רגע מחיים עם בני-אדם לחיי בר. שוב ושוב ניצבה בפניה הבחירה אם להצטרף לאדמסונים ולפינוקים שהציעו או להיכנס לסבך על שפע גירוייו למשך ימים רבים. המוטיבציה הראשונית שלה להתנתק מהאדמסונים הייתה הייחום, ולאחר מכן - לידת הגורים, שנערכה במסתור בין סלעים. היכולת לצוד ולשמור על הטרף נרכשה בהדרגה, אך נראה שאלזה ניחנה מלידה בכישורים בסיסיים, כגון מארב והיכולת להבריח את הטרף לעבר הלהקה (כלומר, אל האדמסונים). הספר רצוף בתיאורים מצמררים של אלזה העורכת ציד בחברת אנשים אך מרסנת את עצמה כלפיהם גם בלהט הציד, מסייעת להם לגרור חיה שניצודה או מבקשת מהם סיוע בגרירת חיה או בשמירה עליה. קשה לדעת עד כמה היא היטיבה לתקשר עם אריות אחרים, אך ברור שהיא הייתה אם מצוינת, ובמקביל לזה הפגינה חיבה עצומה כלפי האדמסונים בחיכוכים, ליקוקים, חיבוקים, גרגורים, נהמות ובעצם השהייה בחברתם. אלזה ידעה לשחק עם ג'וי בעדינות רבה ככל יכולתה - בניגוד למשחק הפרוע שלה עם גוריה הקשוחים. האימהוּת לא פגעה כלל בידידותה עם האדמסונים, והיא עשתה מאמצים גדולים לקרב את הגורים ל"חברי הלהקה" האנושיים שלה - למרות חשדנותם של הגורים. למעשה, נראה שג'ספה הגור קינא בג'וי וניסה לתקוף אותה בכל הזדמנות, ואלזה מנעה זאת ממנו על ידי כך שניצבה ביניהם; במצבים אלה היא גם הפגינה קרירות כלפי ג'וי, לעומת גילויי החום שלה כאשר הגורים לא ראו. התקשורת בין האישה ללביאה הייתה כה מפותחת, עד שכאשר רצתה ג'וי שאלזה תצא לחפש את ג'ספה שנעלם, היא חיקתה את הגור ואלזה מיהרה לצאת לחפשו.

צוות

וירג'יניה מקאנה מגלמת את ג'וי אדמסון,
ביל טרוורס מגלם את ג'ורג' אדמסון,
ג'ופרי קן מגלם את ג'ורג' קנדל,
פיטר לוקוי מגלם את נורו,
סוריה פטל מגלמת את הדוקטור,
ג'ופרי בסט מגלם את ווסטון, צייד גדול,
ביל גודן מגלם את סם,
בסרט מופיעים גם דמויות האריות והגורים.

הפקה

ג'ורג 'אדמסון שימש יועץ טכני הראשי של הסרט ודן במעורבותו באוטוביוגרפיה הראשונה שלו. לדברי בן מנקייביץ, אשר מציג את הסרט כסרט קלאסי, הם השתמשו בעיקר באריות מהטבע לצורך צילום הסרט, וראיינו יותר מ-3,000 אנשים.
עשיית הסרט הייתה חוויה ששינתה את חיי השחקנים וירג'יניה מקאנה ובעלה ביל טראוורס, אשר הפכו בעקבות הסרט לפעילי זכויות בעלי חיים. בנוסף, היה להם תפקיד מרכזי ביצירת הקרן "נולד חופשי".
מספור גזעי הכלבים על פי הפדרציה הבינלאומית לכלבנות

מספור גזעי הכלבים על פי הפדרציה הבינלאומית לכלבנות היא שיטת מספור ייחודית של גזעי הכלבים הנמצאת בשימושה של הפדרציה הבינלאומית לכלבנות. לפי שיטה זו, כל גזע שהוכר על ידי הפדרציה, באופן קבוע או זמני, מקבל מספר סידורי. מספר סידורי זה מאפשר לאחר מכן את זיהויו של הגזע במדינות ובשפות שונות, בהן שם הגזע שונה, ומאפשר להבדיל בינו לבין גזעים אחרים בעלי שם דומה.
כריסטינה מור

ביוגרפיה

כריסטינה נולדה בפאלאטיין שבאילינוי. בצעירותה שרה והופיעה בכנסייה של משפחתה ובתיאטרון מוזיקלי בתיכון. לאחר סיום לימודי תיאטרון באוניברסיטת וזליאן באילינוי עברה ללוס אנג'לס לשם פיתוח קריירת המשחק שלה. בשנת 1996 התארחה בנשואים פלוס ובוורלי הילס 90210. בשנים הבאות קיבלה תפקידים קטנים במספר סדרות וסרטים.
ב-2002 הצטרפה לצוות התוכנית מד טי.וי. במסגרת התוכנית ביצעה חיקויים של סלבריטאיות, ביניהן כריסטינה אגילרה, שאנון אליזבת, שרון סטון ובריטני מרפי. בסיום העונה עזבה את התוכנית לטובת מופע שנות ה-70, שם החליפה את ליסה רובין קלי בתפקיד לורי פורמן.
ב-2004 השתתפה בסרט הקולנוע שיגעון בנהר.
ב-2005 כיכבה בסדרה "רכוש חם", קומדיית מצבים בת 13 פרקים.
בשנת 2008 החלה לגלם את אימה של נעמי קלארק בסדרה 90210, והופיעה ב-11 מפרקי הסדרה.
בשנים 2009–2011 השתתפה בסדרת הטלוויזיה הות'ורן, כאשר בשתי העונות הראשונות קיבלה תפקיד ראשי ובעונה השלישית התארחה.
בשנים 2011–2015 גילמה את האם במשפחת רוס בסדרה ג'סי.
ביולי 2008 נישאה לשחקן ג'ון דוסי.
בשנת 2015 כתבה את התסריט לסרט "Running Wild". בסרט יככבו טומי פלנגן, ג'ייסון לואיס ושרון סטון.
בשנת 2017, חזרה לגלם לתפקיד אורח את האם במשפחת רוס בסדרה קיקיוואקה: מחנה קיץ.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-276 (ורמאכט)

היסטוריה

ב-4 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-580, שהוקמה ב-25 באוגוסט 1944, והועמדה תחת פיקוד קורט מהרינג. בדצמבר 1944 הוכפפה הדיוויזיה להקורפוס ה-80, כחלק מהארמייה השביעית, ולחמה עמו במהלך הקרב על הבליטה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בלוקסמבורג ובמערב גרמניה, ובמרץ 1945 הושמדה הדיוויזיה.