פסיכופתיה

פסיכופתיה היא מונח בפסיכיאטריה, בפסיכולוגיה ובקרימינולוגיה להפרעת אישיות שמאפייניה העיקריים הם דפוס מתמשך ועקשני של התנהגות אנטי-חברתית, היעדר אמפתיה, היעדר אשמה או חרטה, תכונות אופי נועזות, חסרות עכבות, ואגואיסטיות. התווית "פסיכופת" בדרך כלל מתלווה לסטיגמות ולהשלכות רבות הקשורות לחומרת העונש על מעשים פליליים, טיפול רפואי וכן הלאה. לכן, בשנים האחרונות נעשו מאמצים על מנת להבהיר את משמעות המונח. אף על פי שאף ארגון פסיכיאטרי או פסיכולוגי לא אישר את האבחנה שכותרתה היא "פסיכופתיה", נעשה שימוש נרחב בהערכות של מאפיינים פסיכופתים במסגרות פורנזיות ומשפטיות שונות ובבתי סוהר, ובמדינות מסוימות להערכה עלולה להיות השלכות חמורות על האינדיבידואל המאובחן, ואף להוביל לעונש מוות. חקר הפסיכופתיה הוא תחום מחקר פעיל, והמונח נמצא גם בשימוש בקרב הציבור הרחב, בפסיכולוגיה פופולרית, בעיתונאות, ובעבודות בדיוניות. המונח הוא נפוץ ולעיתים קרובות משמש כקללה פסיכולוגית בצירוף עם מילים כמו "משוגע", "מטורף" ו"חולה נפש" אבל עם הקשר מוסרי של רוע ומסוכנות, ולעיתים קרובות אנשים אינם מבחינים בין אלו עם פסיכוזה לבין אלו עם פסיכופתיה.
על פי מדריכי אבחנות פסיכיאטריות רשמיים המונח מקביל להפרעת אישיות אנטיסוציאלית עם זאת פסיכופתיה נבדלת מהפרעה זאת בכמה מישורים. ההבדל הראשון מתבטא כבר באופי האבחון. אבחון של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית יהיה התנהגותי בעיקרו, דהיינו מתמקד בהתנהגות הנבדק, בעוד אבחון של פסיכופתיה הוא אישיותי בעיקרו. הפרעת האישיות האנטיסוציאלית מאובחנת באמצעות הכלי האבחוני של האיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי – DSM. אבחון זה מתבסס על דפוסי התנהגות, ולא על תכונות אישיותיות. דפוסי ההתנהגות הנבחנים בהקשר של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית כוללים, בין היתר, התנהגות עבריינית, שקרנות חוזרת ונשנית, תוקפנות, הפרת התחייבויות, מעבר תכוף מעבודה אחת לאחרת וכדומה, אשר מופיעים כבר בתקופת הנעורים. על אבחון זה נמתחה ביקורת רבה בגין היותו סינונימי במידה רבה לעבריינות. מחקרים מראים כי אבחון של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית תקף פחות מאבחון של פסיכופתיה באמצעות רשימת הפסיכופתיה של רוברט ד' הייר. האבחון ברשימת הפסיכופתיה של הייר מגדיר אישיות בעלת מרכיבים רגשיים, בין-אישיים, התנהגותיים, ואורח חיים מובחנים, אשר נבדלים באופן ברור מסממנים של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.

היסטוריה

השם פסיכופתיה נגזר מהשפה היוונית פסיכה (נפש) ופתוס (ייסורים), המונח שימש בעבר לתיאור כל צורה של מחלת נפש. תיאורים המאפיינים את האישיות הפסיכופתית ניתן עוד למצוא בזמני קדם. תאופרסטוס, תלמידו של אריסטו, תיאר אבות-טיפוס מוסריים שונים בספר שלו "טיפוסים". התיאור שלו של 'חסר המצפון' מתאים לתפיסות המקובלות כיום בנוגע לפסיכופתיה:
"חסר המצפון ילך ללוות יותר כסף מבעל החוב שלו לו הוא עדיין לא שילם.. כאשר הוא יוצא לשוק הוא מזכיר לקצב שלו שירות כל שהוא עשה בשבילו, אם הוא יכול, הוא זורק קצת בשר ועצמות למרק שלו. אם הוא מצליח, אז טוב שכך. אם לא, הוא יחטוף חתיכת בשר ויצחק."
תוויות שונות לדפוסי האישיות ודפוסי ההתנהגות שאופייניים לפסיכופתיה קיימים ברוב התרבויות. בניגריה הכפרית, אנשי היורובה עשו שימוש במונח "אראנא-קאן" כדי לתאר "אדם שדואג רק לענייניו ללא התחשבות באחר. מלא כוונה רעה, עקשן, ולא משתף פעולה." האינואיטים השתמשו במילה "קונלאנגטה" כדי לתאר אדם אשר "יודע מה צריך לעשות אבל לא עושה את זה." הפסיכיאטרית האנתרופולוגית ג'יין מ' מרפי, כותבת שבצפון מערב אלסקה, המונח קונלאנגטה עשוי להיות מוחל על "אדם ש... משקר שוב ושוב, גונב דברים ולא הולך לצוד, וכשהאחרים יוצאים מהכפר, הוא מנצל מינית נשים רבות, מתעלם מנזיפות, ותמיד מובא לפני הזקנים לקבלת עונש."
בתחילת המאה ה-19 הפסיכיאטר הצרפתי פיליפ פינל היה הראשון שניסה לסווג את האישיות של המטופלים שלו. פינל הגדיר את האישיות הפסיכופתית כאישיות עם "שגעון אך ללא הזיות". פינל חשב שהאדם צריך להיקרא 'משוגע' כי יכולות הרגש שלו פגומות, אף על פי שתפיסת המציאות שלו תקינה.
הקלינאי קארל אוטו מקופנהגן היה הראשון שהפריד בקליניקה שלו בין אסירים 'טבעיים מבחינה מוסרית' מאסירים שהיו 'משוגעים אך ללא הזיות', משום ששם לב שהם התנהגו בצורה לא הגיונית ללא כל סיבה. הוא תיאר את האסירים 'המשוגעים' כאסירים שאוחז בהם טירוף, ואת האסירים הרגילים תיאר כחתרנים ופיקחים.
בשנת 1812 הפסיכיאטר בנג'מין ראש תיאר אינדיבידואלים כבעלי שחיתות מוסרית מולדת אותה ראה כמערכת פגומה. ראש התעסק בשאלות מוסריות ואמר שאדם חולה לא מואשם בהיותו חולה – אין לו יכולת בחירה, ולכן הוא אינו צריך לשאת באחריות מעשיו. כך הצליח ראש להעביר את הדיון לזירה המוסרית לעומת פינל שדיבר במושגים שהיו רפואיים בימיו. בנג'מין ראש גם ראה אנשים כאלה כאנשים שמגיעה להם חמלה ושניתן לעזור להם עם מחלת הנפש שלהם, גם אם זה היה בכלא או מה שהוא כינה 'המערכת הנוצרית של המשפט הפלילי'.
בשנת 1835 הפסיכיאטר האנגלי ג'יימס פריצ'רד נחשב כמי שטבע את המושג אי שפיות מוסריות. פריצ'רד המשיך את עבודתו של ראש אך המשיך עם מושג אי השפיות כדי לתאר מצבים שבהם האדם היה חסר התמצאות מוסרית או שהיה בעל תפיסה מוסרית לקויה אף על פי שהיה בעל מודעות לערכים מוסריים מקובלים. ראש טען כי אנשים אלה חיים את חייהם בצורה חסרת אחריות, ואינם חווים תחושה של בושה או היסוס בגלל ההשלכות ההרסניות של מעשיהם.
בשנת 1891 יוליוס לודוויג אוגוסט קוך היה הראשון שהשתמש במושג נחיתות פסיכופתית שהתפרסם בתוך גרמניה ומחוצה לה. קוך השתמש במושג כדי לתאר מטופלים עם סוגים שונים של תפקוד לקוי או התנהגות מוזרה בהיעדר סימן של מחלת נפש אחרת או פיגור שכלי.
קוך היה נוצרי וגם הושפע מתורת הניוון שהייתה פופולרית באירופה באותה עת, אם כי הוא התייחס לשני טיפוסים של פושעים, כאלה שנולדו ככה וכאלה שרכשו סגנון חיים כזה. אף על פי שפשיעה מתוך הרגל הייתה רק חלק קטן מתפיסתו, הציבור הגרמני השתמש בגרסה המקוצרת של "נחותים" כדי להתייחס לכל מי שסובל כביכול מנטייה מולדת לפשע. היו רופאים וקלינאים שעברו להשתמש במושג של קוך 'נחיתות פסיכופתית', אך במקביל היו רופאים שעדיין השתמשו במושג 'אי שפיות מוסרית'. לאחר מלחמת העולם השנייה החליפו פסיכטארים גרמנים את המושג 'נחיתות פסיכופתית' עם 'אישיות פסיכופתית' כדי להימנע מלהישמע ביקורתיים.
בסוף המאה ה-19 השפעתן של מגמות אי-שפיות-הדעת החלה לדעוך. הסיבה המרכזית לדעיכה הייתה השפעה דתית אמריקאית שחששה כי קבלת המגמות הרפואיות בתחום אי-שפיות-הדעת תביא לפגיעה באמונה הדתית האמריקאית ולפגיעה בסטנדרטים המוסריים ובפרקטיקה המשפטית בארצות הברית.

המשגות מודרניות

על פי ה-PCL-R אישיות פסיכופתית מתאפיינת על ידי קבוצה של תכונות אופי, הכוללות קשיחות וחוסר אמפתיה, מניפולטיביות, קסם שטחי, אגוצנטריות, גרנדיוזית, אפקט שטוח, ושליטה עצמית נמוכה. ברמה הרגשית הם נוחים-להתרגז, חסרי יכולת ליצור קשרים רגשיים חזקים עם הזולת ולוקים בחוסר באשמה, חרטה או רגשות עמוקים. המאפיינים הבין-אישיים והרגשיים הללו חוברים לסגנון התנהגות סוטה-חברתית שכולל התנהגות אימפולסיבית ובלתי-אחראית ונטייה להתעלם או להפר מוסכמות חברתיות ומוסריות. הפסיכופת נכשל תכופות בניסיונו לעקוב אחר תוכניתו לחיים, והניעות להתנהגותו לקויות. לכאורה הוא נראה רציונלי, אדם רגיל למראית-עין, אך היכרות קרובה יותר חושפת רמת נחשלות הדומה לאי-שפיות. אפשר לומר שהוא אי בודד – אין לו יכולת לבסס חיבורים חיוניים אשר יקשרו אותו לאנשים אחרים ויקנו משמעות להשתתפותו בחברה, לנאמנותו לה ולהימנעותו מפשיעה. הרגשות ההופכים את חייו של אדם לבעלי משמעות נעדרים אצל הפסיכופת. מכיוון שהוא אינו עסוק בחוויותיו הרגשיות, הוא פנוי להבחין בנקודות תורפה ובחולשות האחר, שאותם הוא מנצל לצרכיו האישיים או הנאתו האישית. מכיוון שהפסיכופת אינו רגיש לגירויים, הוא זקוק לגירויים תמידיים, מתמשכים ומרגשים. בשל דלות רגשית זאת הפסיכופת אינו מסוגל לחוש סיפוק, הוא משתעמם בקלות, ומשום כך מתקשה להשלים משימות. הוא אינו מסוגל לחשוב בזהירות ובבהירות על עתידו, ונוטה לסכן את עצמו באופן שנראה חסר היגיון. התנהגותו האימפולסיבית מתבטאת במגוון היחסים הקצרים והשטחיים שהוא מנהל ובחוסר יכולת מובהק לעמוד בהתחייבויות ומחויבויות. הוא אינו מסוגל לדחות פיתויים ודחפים, והתנהגותו בלתי-צפויה ונמהרת. הפסיכופת מתקשה להפיק לקחים מעונשים שמוטלים עליו. לא רק שהוא אינו מסוגל לדמיין את עתידו ואת מעשיו לטווח רחוק, הוא גם אינו ירא מפני ענישה. באותה המידה הפסיכופת יכול להתנהג באופן מקסים ושרמנטי מאוד, בהיותו חסר מודעות עצמית, הוא משקר ללא הנד עפעף, הוא חלקלק, וסגנון דיבורו קליל ושוטף, אלא שזהו קסם מפוקפק, שטחי, מיידי וזמני, שמטרתו האחת והיחידה היא הפקת הנאה אישית ומיידית.
במהלך השנים היו קיימות מספר הגדרות שונות לפסיכופתיה, וחלקן עלולות להיראות סותרות לפעמים. המודל הטריארכי משלב ממצאים אמפיריים, תפיסות, והגדרות שונות של פסיכופתיה ומדגיש שלושה מאפיינים של פסיכופתים בדרגות שונות. אף על פי שהמודל אינו פותר ויכוחים מתמשכים על אלו תכונות הם מרכזיות לפסיכופתיה, או יוצר הגדרה אופרציונלית חדשה, הוא כן יוצר סדר בפרספקטיבות המגוונות על מה היא פסיכופתיה ומה היא לא, ומספק מערכת קוהרנטית דרכה ניתן לבחון מה יש לכל כלי אבחון להציע להגדרה של פסיכופתיה. בשאלונים הנוכחיים – במידות שונות – כבר יש מדדים שונים שכוללים בתוכם אלמנטים של תעוזה, היעדר עכבות, ורשעות. בוצעו מחקרים שונים שבודקים את ישימות המודל בכלי אבחון שונים כמו שאלון PCL-R ושאלון PPI.
תעוזה. יכולת להישאר רגוע וממוקד בסיטואציות שמערבות לחץ או סכנה ממשית, יכולת להתאושש במהירות ממתח. ביטויים התנהגותיים בולטים הם רוגע, יציבות חברתית, דעתנות ויכולת שכנוע, אומץ, וחיפוש אחר ריגושים. השאלונים הנוכחים מודדים זאת בצורה יחסית גרועה, שאלון PCL-R מדגיש אלמנטים של תעוזה דרך אלמנט אחר של רשעות, ושאלון PPI באמצעות גורם שנקרא דומיננטיות חסרת-פחד. על ממד זה נמתחה ביקורת רבה בגין היותו לא קשור, או קשור רק באופן חלקי לפסיכופתיה.
היעדר עכבות. שליטה לא טובה בדחפים, בעיות בראיית הנולד, בתכנון ובניית תוכנית חיים, צורך בסיפוקים מיידיים, ושליטה עצמית נמוכה. ביטויים התנהגותיים בולטים של חוסר עכבות הם חוסר אחריות, קוצר רוח, פעולה אימפולסיבית המביאה לתוצאות שליליות, ניכור וחשדנות, התנהגות תוקפנית (תוקפנות לא מכוונת, תוקפנות תגובתית) חוסר אמינות, נטייה לבעיות סמים ואלכוהול, ומעורבות בנורמה אסורה או פעילויות אחרות המפרות נורמות. שאלון PCL-R מודד פריטים אלה דרך גורם 2, ושאלון PPI דרך גורם שנקרא "אימפולסיביות אנוכית". המאפיין גם מקביל לליקויים הנוירולוגיים שניתן למצוא אצל פסיכופתים בקליפת המוח הקדם-מצחית ששולטת על התנהגויות דומות.
רשעות. מחסור באמפתיה, שחצנות, היעדר קשרים רגשים חזקים עם הזולת, וסגנון בינאישי פעיל ששואב הנאה וסיפוק ללא התחשבות בצרכי הזולת. ביטויים התנהגותיים בולטים של רשעות הם התרסה על סמכות, הבעת בוז ולעז כלפי אחרים, תחרותיות אגרסיבית או תוקפנית, אכזריות פיזית כלפי אנשים ובעלי חיים, תוקפנות קרה (פרו-אקטיבית, מתוכננת מראש), ניצול אסטרטגי ואכזרי של אחרים למטרות רווח אישי, וחיפוש ריגושים הרסניים. שאלון PCL-R מודד את התכונות ההללו באופן כללי אך בעיקר באמצעות הפריטים מגורם 1.

מדדי אישיות

מכיוון ששאלון PCL-R עוצב למטרות מחקר, ואפילו לא למטרת מחקר על מנת לשפר את ההבנה של יסודות ההפרעה, חוקרים בתחום טענו שיש לבחון ממדי אופי ולא רק קבוצה של תכונות.
הוצע כי פסיכופתיה קשורה לממד הפסיכוטיסיזם – ממד תאורטי המתייחס להתנהגויות מחוספסות, תוקפניות או עוינות. היבטים מסוימים מתוך הממד הזה הקשורים לפסיכופתיה הם חוסר סוציאליזציה וחוסר אחריות, עצמאות מנורמות הקבוצה, אימפולסיביות, חיפוש ריגושים (במקרים מסוימים) ותוקפנות. יש להבחין בין 'פסיכוטיות' שהוא מונח דינמי המייצג הפרעות נפש ללא בוחן מציאות לבין 'פסיכוטיסיזם'.
מדדים גבוהים של פסיכופתיה קשורים לחוסר נעימות (low agreeableness; למשל, רמת חשדנות גבוהה, נטייה לרמות או להוליך שולל, אנוכיות, גסות רוח) אצל מתבגרים ומבוגרים כאחד, אם כי אצל מתבגרים מדדים אלה מופיעים באופן סלקטיבי יותר יחד עם נוירוטיות גבוהה (למשל, עוינות, פְּגִיעוּת, דיכאון) מאשר בקרב מבוגרים.
מדד נוסף שמזוהה מאוד עם תכונות פסיכופתיות הוא מצפוניות נמוכה, הנמצא בכל אמצעי המדידה הנוכחיים ובמודלים שונים של פסיכופתיה.
אוטו קרנברג, מנקודת מבט פסיכואנליטית, האמין שפסיכופתיה היא חלק מהספקטרום של נרקיסיזם פתולוגי; אישיות נרקיסיסטית נמצאת בקצה הנמוך, נרקיסיזם ממאיר באמצע, ופסיכופתיה בקצה העליון. מספר מחקרים שנערכו בנושא מצאו כי יש לפסיכופתיה ונרקיסיזם פתולוגי מספר תכונות משותפות, אך מדובר בשתי פתולוגיות אישיות שונות.

ביקורת

באופן כללי, המונח "פסיכופתיה" תמיד ספג ביקורת. למשל, הקרימינולוג הנס טוך טען כי המונח הוא צורה של העברה-נגדית שלילית (רגשות שאופיים שלילי כלפי המטופל), בעוד שקלוואלדינו טען שמבנה האישיות הפסיכופתי הוא "הטפת מוסר תחת המסווה של מדע רפואי". אך אולי הביקורת הרחבה מכולן נמתחה על רשימת הפסיכופתיה של רוברט ד' הייר. חוקרים רבים בתחום אבחון הפסיכופתיה רואים בשאלון PCL-R את "סטנדרט הזהב" אך בשנים האחרונות נמתחה ביקורת רבה על הישענותו של כלי האבחון על התנהגויות בכלל והתנהגויות אנטי-חברתיות בפרט במקום סמני אישיות.
המבקרים טענו כי רבים מהאנשים רואים את הרשימה כההגדרה המודרנית של פסיכופתיה, אך היא משמיטה מספר מרכיבי מפתח, כי היא הופכת את העבריינות למרכיב מרכזי כחלק מתהליך האבחנה. המבקרים טענו כי התנהגות אנטי-חברתית היא תוצר לוואי של פסיכופתיה ולא חלק מרכזי ממנה, וכי הדבר מוביל לבעיות באבחון יתר, ולשימוש ברשימה כדי להבטיח הרשעה של עבריינים.
חלק מהמחקרים מצביעים על כך שהדירוגים שנעשו באמצעות שאלון PCL-R תלויים באישיותו של האדם שעושה את הדירוג, כולל מידת האמפתיה שלהם. חוקרת משפטית אחת הציעה כי מחקרים עתידיים צריכים לבחון את הרקע החברתי, את הגזע ואת האמונות הפילוסופיות של המאבחנים, משום שהשיפוט שלהם עלול להיות מוטה כלפי אנשים שמגיעים מחלקים של החברה עבורם הם לא מגלים הבנה או אמפתיה. למשל, מאבחן חסר ניסיון או ללא נקודת מבט נייטרלית עלול גם לתת להתנהגות עבריינית אחת של הפרט (למשל, עבריין שביצע עבירת מין על ילד) לצבוע את כל תהליך האבחנה באור שלילי.
מחקר אחד הראה כי נאשמים שתוארו כפסיכופתים דורגו כאמינים פחות מנאשמים שלא תוארו כפסיכופתים, ושסביר יותר שהם ימצאו אשמים ויקבלו דירוג גבוה יותר בהערכת סיכון לאלימות או לסיכון מוגבר לרצידיביזם ללא קשר למגדר שלהם או לגיל שלהם. דבר אשר מעיד על כך כי פסיכופתיה, כפי שהיא מתוארת על ידי שאלון PCL-R, פתוחה להשפעות תיוג שונות.
כלי האבחון ספג ביקורת נוספת ונאמר עליו כי הוא לא ישים בעולם האמיתי, ושהוא נוטה כלפי טאוטולוגיה. כאמור, עבריינות היא חלק מרכזי מרשימת הפסיכופתיה של הייר, אך השימוש בשאלון כדי לנבא ולהסביר התנהגות עבריינית עתידית כדי להוכיח את התוקף התאורטי של השאלון היא טענה טאוטולוגית, או מעגלית.
אף על פי שמספר מחקרים תומכים ביכולת הניבוי החזקה של שאלון PCL-R, מחקרים עדכניים ומטה-אנליזה בקנה מידה גדול הטילו ספק רב אם הערכת המסוכנות של הכלי טובה יותר מכלים אחרים. הביקורת טוענת שהערכת המסוכנות של הכלי מבוססת על היסטוריית הנבדק, ולא על תכונות אישיותיות שמייחדות אותה. לכן, אף על פי שבסביבות מחקר מבוקרות האמינות של שאלון PCL-R עשויה להיות משביעת רצון, במציאות האמיתית נמצא כי קיימות אי-הסכמות רבות בין מדרגים שונים, בייחוד אי-הסכמה על ציונים של התכונות האישיותיות (בינאישי/רגשי: קסם שטחי, רדידות רגשית, גרנדיוזיות, שקרנות, מחוספסים, ערמומיים), ובעיקר בקרב עברייני מין.
נאמר עליו כי הוא אינו יכול להסביר הפרעה כה מורכבת מפריטים כה פשוטים, ושאינו מקדיש מספיק תשומת לב להקשרים של ההתנהגות העבריינית ולטבע הדינמי של ההתנהגות האנושית. מאמר שבחן 18 קטינים שחיכו להוצאה להורג במדינת טקסס באמצעות מספר מבחנים, כולל מבחנים נוירולוגיים, קבע כי מחצית מהקריטריונים יכולים להיות סימנים של מאניה, היפומאניה, או חוסר תפקוד של האונה המצחית (למשל, קסם אישי, גרנדיוזיות, שליטה עצמית נמוכה, מתירנות מינית וחוסר אחריות) ולא בהכרח סימנים של פסיכופתיה.
אף יש כאלה שאמרו שצריך לדחות את ההגדרה המודרנית בשלמותה, בשל אופיה המעורפל, הסובייקטיבי, והשיפוטי שיכול לגרום לה להיות מנוצלת לרעה.

תסמינים וסימנים

כלפי חוץ עשוי אדם עם פסיכופתיה להפגין התנהגות נורמטיבית ובמקרים מסוימים גם קסם אישי שטחי. פסיכופתים לעיתים קרובות מובילים סגנון חיים נוודי ולא מאורגן, שנוטה בסופו של דבר להכניס אותם לצרות עם החוק. הם אגוצנטריים, חסרי דאגה בנוגע לעתיד, חסרי אחריות, אימפולסיביים, בעלי דימוי עצמי גבוה, ושואפים באופן גרנדיוזי להצלחה יוצאת דופן בתחומים שונים בחיים, ללא בסיס מסוים מבחינת יכולותם הריאליות להשיג מטרות אלו.
פסיכופתיה מתבטאת בפגיעה ביחסים בינאישיים, רגשות, התנהגות ואורח חיים. אדם עם פסיכופתיה לא חש אשמה או חרטה על מעשיו, גם אם הם פגעו באחר, ומוצא דרך להסביר אותם באמצעות רציונליזציה, מניפולציה רגשית, האשמת אחרים או הכחשת מעשים אלו. הוא לא מביע אמפתיה או חרטה כלפי האחר אף על פי שביכולתו לומר שהוא מרגיש כך, אך לעיתים קרובות יהיה ניתן לראות ניתוק רגשי עמוק בין הבעות מילוליות של רגשות ובין התנהגותו. הפסיכופת יודע את המילים, אך לא את המוזיקה המסתתרת מאחוריהן. הרגשות שהפסיכופת חווה הם בסיסיים וראשוניים, ונקראים "פרוטו-רגשות" או "רגשות פרימיטיביים", כלומר, תגובות פרימיטיביות על צרכים מידיים בלבד, כגון הנאה וכאב. בזמן שאדם עם פסיכופתיה יכול להראות קר וחסר רגש, הוא עשוי להציג רגשות באופן דרמטי, בצורה רדודה וקצרת חיים אשר עשויה להשאיר בוחנים ואנשים זהירים תחת הרושם שהוא משחק בהצגה ואין משמעות אמיתית מתחת לפני השטח. אדם עם פסיכופתיה לא חש כל ייסורי מצפון על מעשיו או התנהגותו, הוא יכול לנשק או להרוג ללא כל מחשבה.
באופן פרדוקסלי פסיכופתים הם חסרי אמפתיה אך אין זה אומר שהם לא יכולים לשים את עצמם בנעליהם של אחרים. להפך, פסיכופתים אינם מתקשים בקריאת כוונות של אחרים, בחיזוי התנהגות האחר, בהבנת האופן בו משפיעה התנהגותם שלהם על רגשות אחרים, בהבנת נורמות ההתנהגות המצופות מהם, בהעמדת פנים וכו'. מחקרים מצאו ובדקו כי לפסיכופתים אין פגיעה בתאוריה של תודעה, הם מתבוננים באופן חופשי, ללא ייסורי מצפון, כיצד התנהגותם משפיעה על אנשים אחרים ולאחר מכן משתמשים בידע הזה כדי להפעיל מניפולציות על אחרים בשביל לקבל את שהם רוצים, בין אם זה כסף, טובות מיניות, סטטוס, או משהו אחר. על כן הפסיכופת מנוסה מאוד בהפעלת מניפולציה על הסובבים אותו ועשוי להיראות מקסים וכריזמטי.

אינטליגנציה

פסיכופתיה נקשרת לעיתים קרובות לאינטליגנציה גבוהה או מעל הממוצע, אך גוף מחקר גדול מצא כי קיים יחס הפוך בין פסיכופתיה לבין אינטליגנציה, כולל רמת אינטליגנציה מילולית. למרות הממצאים, רוברט ד' הייר ועמיתו קרייג ניומן ציינו במחקרם כי חלק גדול מהספרות המקצועית מצביעה רק על קשר חלש בין אינטליגנציה לפסיכופתיה.
הייר וניומן לא התעלמו מהפרופיל הקליני של קלקלי שכלל אינטליגנציה טובה בתוכו, וציינו כי הוא היה מושפע מהטיית בחירה מכיוון שרבים מהמטופלים שלו היו אנשים משכילים מרקע מעמד הביניים או המעמד העליון, וכי אין סיבה תאורטית ברורה למה פסיכופתיה צריכה להיות קשורה לאינטליגנציה. יש פסיכופתים מבריקים, ויש כאלה שלא.
מחקר אחד הראה כי היבטים שונים של פסיכופתיה (למשל, מאפיינים בינאישיים, רגשיים, התנהגותיים, אורח חיים) יכולים להראות קשרים שונים לאינטליגנציה, והתוצאה יכולה להיות תלויה בסוג מבחן האינטליגנציה.
בנוסף לכך, מספר מחקרים מראים כי לפסיכופתים יש ליקויים משמעותיים באינטליגנציה רגשית. באחד מראיונתיו, קנט קיהל, אחד מהחוקרים המובילים בחקר הפסיכופתיה, אף טען כי יש לפסיכופתים איטנלגנציה רגשית ברמה של ילדים בני 5.

פסיכופתיה בקרב נשים

תופעת הפסיכופתיה בקרב נשים זוכה לתשומת לב מוגברת בשנים האחרונות. יש הטוענים כי פסיכופתיה בקרב נשים, והתנהגות אנטי-חברתית של נשים, זוכים לתת-דיווח מסיבות מגוונות, ביניהן הנטייה להסוות אותה כטיפול יומיומי, או הנטייה לדיכוטומיה מגדרית, לפיה נשים נתפסות נפגעות אך לא פוגעות וגברים פוגעים אך לא נפגעים. ואכן, על פי דיווחים נשים עם רמות גבוהות של פסיכופתיה הם מחזה נדיר במסגרות משפטיות ופסיכיאטריות.
מחקרים שונים מציעים הסברים שונים לכך, הסבר אחד להבדלים הסטטיסטיים המובהקים בין נשים לגברים הוא ההבדל בחומר אפור בקליפת המוח הארובתית-מצחית שקשורה להתנהגות אנטיסוציאלית ופשיעה בקרב שני המינים. נפח החומר האפור באזור זה הוא קטן יותר אצל גברים וגבוה יותר אצל נשים. דבר אשר מעיד על כך כי נשים הם מוגנות יותר מפני התפתחותה של פסיכופתיה. עם זאת, אין זה אומר שנשים לא יכולות ללקות בהפרעה אך ייתכן שדרושים גורמים סביבתיים חריגים על מנת שאישה עם הפרדיספוזיציה תבטא את התכונות. לכן, הנטייה של נשים עם פסיכופתיה להתנהגות חסרת עכבות עשויה להיות חמורה במיוחד אף יותר מזאת של גברים.
רוב המחקרים, אך לא כל המחקרים מצאו ניתוח גורמים דומה אצל גברים ונשים עם פסיכופתיה. במחקר אחד הגורם העברייני ברשימת הפסיכופתיה של הייר היה מזוהה עם אימפולסיביות בקרב גברים, ופתיחות (openness to experience) בקרב נשים. מימד אשר מאופיין בסקרנות, מקוריות, ואופקים רחבים. בניגוד לגברים אשר עשויים להציג תכונות פסיכופתיות בסביבות רבות, מחקר אחד טען כי נשים עם פסיכופתיה בדרך כלל מבטאות את התכונות שלהם בתוך יחסים בין-אישיים וסביבות של משק בית. הדבר עשוי, בין השאר, לשקף תפקידים מגדריים סטריאוטיפיים, שלפיהן נשים נוטות ליטול על עצמן תפקידים אכפתיים וחינוכיים. הוצע כי פסיכופתיה אצל גברים מתבטאת יותר כדפוס של הפרעת אישיות אנטי-חברתית, ואילו אצל נשים היא מתבטאת כדפוס של הפרעת אישיות היסטריונית (למשל, פתיינות, התנהגויות דרמטיות, יהירות, התרכזות-עצמית ואנוכיות ) או הפרעת אישיות גבולית. מחקרים שנערכו על הנושא מצאו תוצאות מעורבות ולא חד משמעיות. מאידך, לפסיכופתיה בקרב נשים יש קשר משמעותי עם פגיעה עצמית ועם התנהגויות מופנמות נוספות (Internalizing disorder), בניגוד לגברים, עם זאת דרושים מחקרים נוספים על מנת לאושש השערות אלה. בשני המינים קיים קשר ברור ומשמעותי בין פסיכופתיה לבין שימוש בחומרים פסיכו-אקטיביים ואלכוהול. מחקרים אלה עשויים להעיד על כך כי אצל נשים קיים ביטוי התנהגותי שונה של פסיכופתיה אצל נשים עם זאת אין מספיק מחקרים על נשים עם פסיכופתיה על מנת לאושש השערות אלה.
אף על פי שהתוצאות הם שונות ולא חד משמעיות, מחקרים אחדים מצביעים על כך כי גברים עם פסיכופתיה מציגים לעיתים קרובות יותר תוקפנות פיזית, נשים מציגות תוקפנות מילולית, או "תוקפנות ביחסים" (Relational Aggression), סוג תוקפנות זה למשל, עשוי להתרחש באמצעות מניפולציה של רשתות חברתיות בניסיון לנדות את הקורבן מהקהילה. המטרה של סוג תוקפנות זה היא לשמר את המעמד של התוקפן על חשבון המעמד של הקורבן ובאופן כללי הוא נחקר ונצפה יותר בקרב נשים ומתבגרים. כאמור, התוצאות הם שונות ולא חד משמעיות. למשל, מחקר אחד שנעשה על בנות עם הפרעת התנהגות ומאפיין של קהות לב מצא כי בדומה לגברים הן נקטו גם בתוקפנות תגובתית וגם בתוקפנות אינסטרומנטלית.
מחקר אחד מצא הוריאציות השונות של ההפרעה, פסיכופתיה ראשונית ופסיכופתיה שניונית, נמצאים גם בקרב נשים. נשים עם פסיכופתיה שניונית היו מאופיינות באפקט שלילי, חוסר עכבות, התפרצות מוקדמת של התנהגות אנטי-חברתית ועבריינית, שימוש מוגזם בסמים, התנהגות אלימה, ויותר בעיות נפשיות, כולל תסמינים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית וניסיונות התאבדות. נשים עם פסיכופתיה ראשונית הציגו מספר תכונות אישיותיות מובחנות, אך ניהלו קריירה עבריינית במשך רוב חייהן, והציגו מספר קטן יחסית של בעיות נפשיות למרות חשיפה לאירועים טראומטיים רבים במהלך חייהן.

סימנים מקדימים בילדות

הפרעת התנהגות מאובחנת על בסיס דפוס מתמשך של התנהגות אנטי-חברתית בילדות או בגיל ההתבגרות, וניתן לראותה כהפרעה שמנבאת (לא תמיד) הפרעת אישיות אנטיסוציאלית כמו גם התנהגות עבריינית ופסיכופתיה. כמה חוקרים העריכו כי קיימים שתי תת-סוגים של הפרעת התנהגות שמהוות מסלולי התפתחות שונים לפסיכופתיה בבגרות. ה-DSM-5 מסתמך על מחקרים אלה ועושה את ההבחנה בין ילדים עם בעיות התנהגות לפני גיל 10 ובעיות התנהגות לאחר גיל 10.
החוקרת טרי מופיט ופול פריז הפרידו בין מסלול התפתחות חריף יותר של ההפרעה המאפיין התפרצות בגיל צעיר ובין מסלול נפרד ומתון יותר המאפיין התפרצות בגיל מאוחר יותר. ילדים שאצלם ההתפרצות חלה בשלב מוקדם בחיים סובלים מפרוגנוזה חמורה יותר. הטיפול בהם סבוך יותר ומאופיין בשיעור הצלחה נמוך יותר. החלוקה הבסיסית היא בין התפרצות בילדות שניתן לחלקה לשני סוגים, ובין התפרצות בנעורים. להתפרצות המתחילה בילדות בדרך כלל משויכים גורמים נוירלוגיים, גנטיים בנוסף לגורמים סביבתיים.
התפרצות המתחילה בנעורים מוגבלת בדרך כלל להקשר סביבתי ספציפי ואינן צובעות את פעולות הפרט בכל תחומי חייו. התסמינים בקבוצה זו מתמעטים עם היציאה מגיל הנעורים כאשר המתבגרים מתגייסים למשימות חברתיות כגון רכישת השכלה, פיתוח קריירה, הקמת משפחה, ביסוס הזהות וכן הלאה.
ה-DSM-5 כולל מאפיין עבור אלה עם הפרעת התנהגות שמציגים סגנון בינאישי קשוח, וחסר רגישות בסביבות רבות והקשרים רבים. ילד בעל קהות לב ודלות רגשית מאופיין בהיעדר תחושת אשמה, חוסר דאגה לגבי רגשותיהם של אחרים, אכפתיות נמוכה לגבי השתתפות בפעילויות חשובות (בית ספר וכדומה), רגש שטוח או חסר (למשל לא מבטא או חושף רגשות כלפי אחרים בדרך שאינה שטחית או מלאכותית או שהוא מבטא אותם רק למען השגת אינטרס אישי), דפוס התנהגותי תוקפני, חמור ויציב לאורך זמן, תגובתיות נמוכה מאוד לענישה, הנמכה בפחד ובחרדה והגבהה בחיפוש אחר ריגושים, התפתחות מוסרית לקויה שפוגעת בצמיחה תקינה של מצפון. המאפיין מבוסס על מחקר שמציע כי אלו עם הפרעת התנהגות שמתאימים למאפיין זה מבטאים צורה חמורה יותר של הפרעה זאת, ומציגים תגובה אחרת לטיפול פסיכולוגי. במסגרות מחקר רואים מאפיין זה כמקביל לפסיכופתיה ראשונית שניתן לראות אצל מבוגרים, ורמות גבוהות של תעוזה ורשעות במודל הטריארכי. בסרט חייבים לדבר על קווין דמותו של קווין מתאימה למאפיין זה, אם כי ניתן להסביר את התנהגותו גם על ידי גורמים אחרים.
הוצע כי השילוב של הפרעת התנהגות מוקדמת עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות עשוי להיות קשור להתנהגויות אנטי-חברתיות מתמשכות, כמו גם לפסיכופתיה. יש ראיות כי ילדים עם שילוב זה הם אגרסיביים יותר, ויותר אנטי-חברתיים מאשר אלה עם הפרעת התנהגות לבד. ילד שיש לו קשיים בוויסות עצמי מאופיין באימפולסיביות, קשיים באינטליגנציה מילולית, קושי להבין מצבים חברתיים, רמות תוקפנות נמוכות יותר מאשר במסלול א', ומתמקדות בתוקפנות תגובתית – שבאה כמענה להתגרות אמיתית או מדומיינת. קשיים ביכולות המשגה והמללה לצד פרשנות שגויה של מצבים חברתיים עלולים להוביל לבעיות בשליטה בהתנהגות. קשיים בעיבוד מידע חברתי לצד תגובתיות גבוהה להתגרות עלולים להוביל לתוצאות בעיתיות במישור החברתי, למשל לתגובה אימפולסיבית שפוגעת באדם אחר ללא תכנון מראש. הילד יחוש אחר כך חרטה, אך גם במקרים עתידיים הקושי בשליטה עצמית יחזור על עצמו. עם זאת, זוהי לא קבוצה מובחנת של ילדים שכן לרוב המכריע של ילדים צעירים עם הפרעת התנהגות יש גם הפרעת קשב וריכוז.
בשנת 1970 ערכה החוקרת לי רובינס שורה של מחקרים על ילדים עם בעיות התנהגויות, ועקבה אחריהם עד גיל ההתבגרות. המחקרים האלו חשפו שני דברים. הראשון היה שכמעט כל מבוגר שאובחן כפסיכופת היה אנטי-חברתי במהלך ילדותו. הדבר השני שהמחקר חשף הוא שכמעט 50% מהילדים שהציגו מדדים גבוהים של תכונות אנטי-חברתיות לא הפכו לפסיכופתים בבגרות. ציוני המבחן המוקדמים, במילים אחרות, היו נחוצים אך לא מספיקים כדי לחזות מי הפך בסופו של דבר לעבריין אלים.
הפער הזה הוא מה שנותן לחוקרים תקווה. אם פסיכופתיה מושפעת מגורמים גנטיים, ההיגיון עוקב, כי הסיכון יכול להיות ממותן על ידי השפעות סביבתיות – בדיוק באותה הדרך בה תזונה נכונה יכולה להוריד את הסיכון התורשתי למחלות לב. למשל, מחקר הנערך בארץ הראה כי התערבות מוקדמת עם הורים מפחיתה תכונות של קהות לב בילדות המוקדמת. במחקר נוסף שנערך בארץ הראו את מנגנון השינוי וכיצד הורות שלילית או לא עקבית תרמו להחמרה של התכונות. מספר מחקרים תומכים בעדויות לכך שהגברה של הורות חיובית או הפחתה של הורות שלילית ולא עקבית מפחיתה תכונות של קהות לב אך יש מעט מאד מחקר על התערבות טיפולית ישירה עם ילדים, כך שטרם הצטברו עדויות חד משמעיות למנגנון השינוי. המשמעות הנגזרת מכך היא שקהות לב בילדות המוקדמת (ובהמשך פסיכופתיה) היא תופעה התפתחותית גמישה; אינה לגמרי תורשתית או דטרמיניסטית; מופיעה בהדרגה במהלך ההתפתחות; וניתנת לשינוי באמצעות התערבות טיפולית מקודמת ברמת ההורות.

אבחון והערכת מסוכנות

על פי מומחים רבים בתחום פסיכופתיה צריכה להיות מוערכת בזהירות ומקצועיות. שאלות רבות עולות מהשימוש של אנשי מקצוע במילה "פסיכופת" ואם קביעות מסוג זה מבוססות על אבחנה מקצועית או שהן ביטוי של כוח וכעס שמופעלים על מטופל לא נעים (פסיכופת = אדם "רע" מהווה העברה נגדית). הקרימינולוג הנס טוך, אמר בסוף נאומו בכנס על פסיכופתיה "אינני יכול לחשוב על מקרה בו ההבנה שלי לגבי עבריין הייתה נתרמת מלהעריך אותו כפסיכופת", כלומר, שלכנות מישהו "פסיכופת" אינו עוזר לנו להבין אותו ואת בעיותיו.

מבחן MMPI-2

מבחן ה-MMPI-2 הוא מבחן אישיות נפוץ ביותר ברחבי העולם. מלכתחילה לא נבנה המבחן במטרה להעריך עבריינות, ובוודאי שלא להערכת מסוכנות. עם זאת, בשל היותו כלי מובנה עם ציונים ונורמות ועם סדרה של סולמות הרלוונטיים לתכונות עברייניות, ומספר סעיפים שנמצאו כבעלי מתאם מסוים לפסיכופתיה, הוא משמש לעיתים קרובות ככלי עזר למיון ולהערכה.

שאלון לבנסון להערכת פסיכופתיה

השאלון של לבנסון להערכת פסיכופתיה הוא סולם קצר הכולל 25 שאלות. בדומה למבחן MMPI, הוא מנוסח כך, שעל הנבדק לציין עד כמה הוא מסכים עם ההצהרות. מספר הצהרות בשאלון לקוחות מעולם העבריינות ומתבססות על ומתבססות על החשיבה העבריינית. כך לדוגמה ישנן הצהרות כמו "מי שעובדים עליו בגלל טיפשותו – מגיע לו", "ערכים גבוהים לא מעניינים אותי", "אני לא מתכנן שום דבר לטווח הרחוק". ניתן להעריך מהשאלון שני מדדים המאפיינים תכונות שונות של פסיכופתים: התנהגות עבריינית מרדנית-בוטה ותכונות של אנוכיות וחוסר אמפתיה ומצפון.

PCL-YV רשימת פסיכופתיה, מהדורת נוער

קיים סולם פסיכופתיה שנבנה עבור נוער עברייני והוא מיועד לסייע במחקר על תכונות פסיכופתיות בקרב בני נוער בגילאי 12–18. אחת הבעיות הקשות בשימוש בכלי זה הוא החשש מלתת לנער תווית קשה של "פסיכופת" או למנוע ממנו שיקום או טיפול, וזאת בשל התפיסה שאנשים בעלי ציונים גבוהים אינם מסתייעים בטיפול. בגלל חששות אלו המחברים מזהירים שאין זה נכון לכנות נער "פסיכופת" או לשלול ממנו תוכניות טיפול או שיקום בגלל ממצאי המבחן. ניתן לראות בעיות אלו כמהותיות בשימוש במבחנים של הייר, ורלוונטיות גם לגבי מבוגרים.
ככלל, הכלי בנוי בצורה דומה מאוד לשאלון PCL-R. הוא בעל אותו מספר של פריטים, והוא מקודד בשיטה דומה. ישנם פריטים מסוימים שהותאמו לאנשים צעירים, בפרט נושאים הקשורים לתעסוקה ונישואין.

PCL-SV רשימת פסיכופתיה, מהדורת סינון

סולם ה-PCL-SV הוא כלי הערכה הדומה לסולם הפסיכופתיה של הייר, אך ניתן להעריך בעזרתו פסיכופתיה בצורה מהירה הרבה יותר: הוא כולל רק 12 פריטים, ניתן לקדד אותו ללא עיון בתיקים האישיים של הנבדק, והוא מתאים גם להערכת פסיכופתיה בקרב אוכלוסייה נורמטיבית. הוא מקביל לתחומי הבדיקה של ה- PCL-R ומכיל בתוכו באופן יחסי כ־60% מתוכו. הוחלט כי אבחון שמתבצע באמצעות הכלי לא יעמוד בפני עצמו, כי אם יהווה גורם מסנן ונבדק שיקבל ציונים גבוהים בכלי זה, יעבור הערכה חוזרת ברשימה הפסיכופתיה המלאה, ה-PCL-R.
אך עם זאת, הגרסה המלאה של כלי זה היא מעמיקה ויסודית יותר. תכונות אלו הן קריטיות במיוחד להערכה של הפרעת אישיות כה מניפולטיבית ואמביוולנטית. מאבחנים חסרי ניסיון יכולים "ליפול ברשת" של המטופל הפסיכופת ולגרום להטיות באבחון.

כלי להערכת סיכון לאלימות כללית HCR-20

מבחן ה-HCR-20 הוא מהנפוצים ביותר בתחום הערכת מסוכנות. כלי זה, כמו כלים אחרים בתחום, משלב בתוכו את שאלון PCL-R ואת הערכת הפסיכופתיה.
אחד מהדברים המעניינים בכלי זה הוא שהפריט שמעריך פסיכופתיה אינו ממוקם בחלק הקליני של כלי האבחון, אם כי בחלק שבודק את היסטוריית הנבדק. ההיגיון של המבחן הוא שאבחון של פסיכופתיה הוא אבחון סטטי שכמעט ואינו משתנה. האבחון של פסיכופתיה על פני ה-PCL-R נבנה על היסטוריה של התנהגויות מעבר למה שנראה בראיון, ועל כן פסיכופתיה ממוקמת בחלק ההיסטורי. באופן כללי, אבחון של מסוכנות יכול להוביל להערכה מקובעת: ש"עבריין תמיד יישאר עבריין", ו"אדם מסוכן הוא אדם מסוכן". ההערכות עלולות לא להשתנות עם הזמן ולהשפיע על התנהגות הנבדק. ה-HCR מציע גישה שונה: יש תכונות רבות במבחן הניתנות לשינוי על ידי הנבדק ועי"י הסביבה שלו והן רלוונטיות שמעריכים מסוכנות. בנסיבות מסוימות אדם מסוכן כבר לא יהיה מסוכן, ולהפך.

DSM-5, מודל חלופי

המודל הטריארכי שפותח בשנים האחרונות כולל תכונות כגון תעוזה, ביטול עכבות, ורשעות. סעיף III במודל החלופי של DSM-5 כולל מאפיין של פסיכופתיה שמבוסס על תכונות אלה. המאפיין, הפרעת אישיות אנטיסוציאלית עם תכונות פסיכופתיות מאופיין ב, "בהיעדר חרדה או פחד, התנהגות בין-אישית נועזת המסתירה התנהגויות הרסניות (למשל הונאה). מאפיינים נוספים הם ניתוק ונסיגה מקשרים חברתיים וצורך עז בתשומת לב. תחת המאפיין, מאפיינים רגשיים ובינאישיים מודגשים יותר על פני מאפיינים התנהגותיים. המאפיין אינו מהווה אבחנה בפני עצמה אלא מאפיין חמור יותר של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית. למרות זאת, חוקרים רבים הביעו דאגה כי המאפיין אינו מצליח לכסות את כל הממדים שבבסיס מצב זה וכי הוא זקוק למחקר נוסף.

המצב בישראל

המצב בישראל בתחום השימוש בכלים להערכת המסוכנות אינו מספק; הבעיה העיקרית היא שהמודעות לקיום (גם בקרב אנשי מקצוע) הכלים נמוכה ולכן אין שימוש נרחב בהם ולא קיימים הרבה מחקרים שהתפרסמו בספרות המקצועית בישראל בתחום הערכת הסיכון לאלימות. לפני מספר שנים נערך בארץ מחקר על ידי הג'וינט בנושא פיתוח ושימוש בכלים להערכת מסוכנות עבור ארגון של פסיכיאטרים משפטיים. בדו"ח המסכם עלה כי אין איסוף נתונים מספק בתחום בישראל, כמעט ולא פותחו כלים המתאימים לישראל, ולא נוסו בישראל כלים שפותחו מחוץ לישראל. התחום העיקרי בו כן נעשה מחקר הוא בהערכת סיכון בתחום האלימות במשפחה.
שתי סיבות מרכזיות עלו לשימוש המועט בכלים מובנים: א. קשיים תקציביים: פיתוח כלי, כמו גם מחקר והכשרת בעלי מקצוע לשימוש בו, דורשים מימון מתאים. ב. בחלק מהמקרים קיימת התנגדות לשימוש בכלי מובנה, שמקורה הן בהכשרה של אנשי מקצוע אשר לא הורגלו לשימוש בפרוצדורות מובנות, והן בטענה/הנחה שתוקף הכלים לא מספק ולכן ההשקעה בשימוש בהם לא כדאית. על כן ברוב המקרים מתבצעת "הערכה קלינית" אינטואיטיבית על סמך ניסיונו של איש המקצוע.
חוסר המודעות וחוסר ההכרות עם הכלים מובילים לחששות ולרתיעה מהשימוש בהם. טבעי היה שהפסיכולוגיה תקדם את הנושא, מכיוון שמדובר בהערכת תכונות והתנהגויות ובפיתוח כלי הערכה. אך נראה שהפסיכולוגיה איננה מתעניינת בפיתוח הכלים או במחקר עליהם. לפסיכולוגיה הקלינית במדינת ישראל נטייה ברורה לכיוון הדינמי-פסיכואנליטי, עם דגש והכוונה לטיפול פרטני. בארץ אין כמעט קורסים בתחום פסיכולוגיה משפטית, ובשלב זה אין גורם באקדמיה שיוביל מחקר לאיסוף נתונים ונורמות.
חשש נוסף אפשרי הוא, שהכלים יעודדו מדיניות נוקשה יותר. כלים המתמקדים במסוכנותו של העבריין, גורמים להתרכזות בצדדים אלו ופחות בגורמים חברתיים וסביבתיים התורמים להתנהגותו העבריינית. התרכזות באישיות העבריין עלולה לגרום להאשמתו ולתפיסת האחריות רק בו. התרכזות באחריותו האישית של העבריין עלולה להביא להחמרת הענישה. בארצות הברית יש בשנים האחרונות נטייה לענישה קשה יותר, וכתוצאה מכך אחוז אחד מכלל האוכלוסייה של ארצות הברית, מיליוני אנשים, נמצאים בבתי הסוהר. גם בישראל נראה שיש נטייה להחמרת האכיפה, כפי שניתן לראות, למשל, בחוק המחייב פיקוח על עברייני מין מסוכנים לאחר ריצוי מאסרם ובהקמת משטרת ההגירה. באווירה חברתית של יד קשה נגד עבריינות, ההתמקדות בתכונות האישיות של העבריין היא דרך נוחה להפחית מאחריות החברה, ויכולה לגרום להתעלמות מהנסיבות שהובילו לתכונות אלו. יש התמקדות ב"רוע" הנמצא "בתוך" העבריין. ייתכן וסיבה זו תורמת לקבלה הסוחפת של סולמות הפסיכופתיה של הייר בארצות הברית: נוח לקרוא לסגנון האישיות הזו "פסיכופת". הנוקשות וגישה אנטי-טיפולית עלולות להגיע מתוך חשיבה שעם "רוע" או "פסיכופתיה" אין מה להתפשר, אין למי לתת הזדמנות חוזרת, אין במי לטפל.

עבריינות

מספר מחקרים מצאו מתאם כבד משקל בין ציון גבוה בשאלון PCL-R לבין סוגים שונים של עבריינות. במונחים של קורלציות פשוטות, ספר ההדרכה של שאלון PCL-R קובע כי הציון הממוצע של אסירים מצפון אמריקה הוא 22.1 בשאלון, וש-20.5% מכלל האסירים בצפון אמריקה קיבלו ציון של 30 או גבוה יותר (החתך להימצאות פסיכופתיה). ניתוח של מדגמים שנעשו מחוץ לצפון אמריקה מצאו ציון ממוצע של 17.5 נקודות בשאלון. מחקרים רבים מצאו כי ציונים גבוהים ברשימת הפסיכופתיה של הייר מתואמים באופן משמעותי עם חזרה למאסר, כליאה במתקנים עם סיווג ביטחוני גבוה, הפרות משמעת ואלימות בתוך בתי הסוהר, קריירה עבריינית, שימוש לרעה בחומרים פסיכו-אקטיביים או אלכוהול, ותקופות של חוסר בית.
למרות המתאמים המשמעותיים, אין זה אומר שפסיכופתיה היא סינונמית עם עבריינות. מכיוון שהדלות הרגשית היא מאפיין מרכזי, עיקרי ומובהק של הפסיכופת, התנהגותו היא למעשה א-סוציאלית, ולא אנטיסוציאלית, מכיוון שהפסיכופת אדיש ושווה-נפש לנורמות חברתיות, ואינו מורד בהן בעוינות אקטיבית, ולכן פסיכופתיה אינה סינונמית עם עבריינות. ניתן אף לומר כי התנהגות אנטיסוציאלית מחייבת רגשות עזים, שהפסיכופת חסר אותם. מרד או מאבק בחברה מחייבים אקטיביות רגשית, אשר חסרה לפסיכופת. רמת עוררות נמוכה היא זאת שעלולה להוביל להתנהגות האינסטרומנטלית או האימפולסיבית של הפסיכופת.

רצידיביזם

כיום יש מספר גדול יחסית של מחקרים המציינים כי אנשים עם פסיכופתיה מדרדרים חזרה לעבריינות בשיעורים גבוהים יותר מאנשים שאינם פסיכופתים. למשל, במחקר אחד, ניתן שאלון PCL-R ל-231 עבריינים לפני שחרורם מבתי הכלא. בתוך 3 שנים, 25% מהאנשים שאינם פסיכופתים נכלאו מחדש. לעומת זאת, 80% מהעבריינים עם פסיכופתיה הפרו את תנאי השחרור שלהם. במחקר אחר עקבו אחרי 299 עבריינים, ובתוך 3 שנים 65% מהעבריינים עם פסיכופתיה הורשעו בעבירה חדשה, לעומת 25% בלבד מעבריינים שאינם פסיכופתים. נתונים דומים נמצאו במחקרים שנערכו באירופה.
במדגם שנערך בשוודיה בו השתתפו מטופלים ממסגרות פורנזיות נמצא כי נבדקים שקיבלו ציון של 25 ומעלה בשאלון PCL-R פשעו שוב בצורה אלימה בשיעור של 66%, לעומת אלה עם ציון של מתחת 26 נקודות בשאלון.
בבלגיה שיעור ההרשעות מחדש על עבריינים פסיכופתים היה 44% בממוצע עבור עבריינים שקיבלו ציון גבוה, 21% עבור אלו עם ציון בינוני, ו-11% עבור אלו עם ציון נמוך.
מחקר בינלאומי שנערך על 278 עבריינים פסיכופתים מצא נתונים מעניינים במיוחד. המחקר מצא כי 82% מהעבריינים הפסיכופתים הורשעו מחדש, ורק 40% מקבוצת הלא-פסיכופתים הורשעה מחדש. באותה קבוצה, 38% מהנבדקים שקיבלו ציון גבוה בשאלון PCL-R ביצעו עבירות אלימות לאחר שחרור, אבל רק 2.7% מאלו עם ציון נמוך ביצעו עבירות מסוג זה שוב. שתי הקבוצות לא הראו שיעורי הרשעה מופחתים לאחר טיפול. אך הדפוס השתנה כאשר הסתכלו על נבדקים עם ציון גבוה בגורם 1 בשאלון PCL-R (בינאישי/רגשי: קסם שטחי, גרנדיוזיות, שקרנות, מחוספסים, רדידות רגשית) בקפידה. נבדקים עם ציון גבוה בגורם זה פשעו מחדש בשיעור של 86% לאחר השתתפות בלפחות תוכנית טיפול אחת, לעומת 59% בקבוצת הלא-פסיכופתים. ממצא זה עורר פסימיות רבה סביב הפרוגנוזה ואפשרויות הטיפול הקיימות עבור עבריינים שאובחנו עם פסיכופתיה.

אלימות

הוצע כי פסיכופתיה קשורה לתוקפנות 'אינסטרומנטלית' הידועה גם כתוקפנות פרו-אקטיבית, או תוקפנות 'קרה', צורה של אלימות המאופיינת ברגש מופחת שנועדה לגרום נזק באופן מתוכנן על-מנת להרוויח דבר מה. כך, למשל, תוקפנותו של רוצח שכיר, עבירה של שחקן כדורסל בעקבות הוראה של המאמן, או אדם השודד אחר במטרה להשיג את כספו היא תוקפנות אינסטרומנטלית.
מסקנה אחת בעניין נעשתה במחקר על הריגה משנת 2002 נמצא כי כמעט כל הפסיכופתים שנבדקו (93.3) הרגו כאמצעי לשם השגת מטרה אחת. כלומר, הסיכוי שפסיכופת יהרוג לשם השגת מטרה אחרת גבוה פי שניים מהסיכוי שעבריין לא-פסיכופת יפעל כך (48.4%). עם זאת, יותר משליש ממקרי הרצח שבוצעו על ידי פסיכופתים עירבו גם מרכיב של עוררות רגשית.
האינסטרומנטליות של ההתנהגות הפסיכופתית נצפית גם במעבדה באמצעות "דילמת האסיר". בדילמה זו מוצגים שני שחקנים, אשר בוחרים, באופן עצמאי אך בו-זמני, אם לשתף פעולה אם האחר או לערוק. קיימות ארבע אפשרויות: א. שחקן 1 ושחקן 2 משתפים פעולה; (ב) שחקן 1 משתף פעולה ושחקן 2 עורק; (ג) שחקן 1 עורק ושחקן 2 משתף פעולה; (ד) שני השחקנים עורקים. שיתוף פעולה הדדי מזוהה עם חברות, אהבה, אמון ומחויבות, בעוד עריקה משותפת משויכת לרגשות של שנאה ודחייה. שיתוף-פעולה של אחד ועריקה של האחר מולידים תחושת כעס את משתף-הפעולה, וחרדה, אשם או התרוממות-רוח אצל העורק, בשל הצלחתו בניצול האחר לתועלתו האישית.
האסטרטגיה המיטבית במשחק חוזר ונשנה ממין זה היא מידה כנגד מידה: בתחילה משתפים פעולה, ואז פשוט גומלים לאחר על בחירתו מהסיבוב הקודם. אסטרטגיה זו מניבה תוצאות חיוביות שמוכיחות כי שיתוף הדדי מועיל לאורך זמן. יש משתתפים שמרגישים כי יש להעניש על עריקה ולגמול על שיתוף, בעוד אחרים מחשבים את פעולותיהם לפי מקסום שכר כולל. נמצא כי משתתפים בעלי ניקוד גבוה בכלי המאבחן פסיכופתיה, בעיקר גברים, ערקו לעיתים קרובות יותר ושיתפו פעולה לאורך זמן קצר יותר. נוסף על כך, ההסתברות שמשתתף בעל ניקוד פסיכופתי גבוה יערוק לאחר שיתוף-פעולה מצד שותפו הייתה גבוה באופן משמעותי בהשוואה למשתתפים בעלי ניקוד פסיכופתי נמוך. כמו כן נצפתה אצל משתתפים בעלי ניקוד פסיכופתי גבוה פעילות פחותה באזור האמיגדלה כתגובה על עריקה של שותף, כלומר התניה אוורסיבית פחותה לתוצאות אלה.
פרופילאים מה-FBI מציינים כי פגיעה חמורה בקורבן היא בדרך כלל מתוך תוקפנות תגובתית, התנהגות שמונעת על ידי רגשות של כעס ועוינות, מספר מחקרים תומכים בכך, לפחות בכל הנוגע לעבירות מין. בנוסף, נמצא כי המרכיבים הרגשיים של פסיכופתיה לבדם מנבאים חומרת עבירות מופחתת. למשל, עבריין רגוע לא יפעל בלהט הרגע במהלך פריצה לבית.
מחקר אחד מצא שיעור עבריינות חמור יותר של עבריינים שאינם פסיכופתים בממוצע מאשר עבריינים עם פסיכופתיה (למשל יותר מקרי רצח אצל עבריינים "רגילים" לעומת שוד מזוין ועוד עבירות רכוש).
מחקרים שנערכו על מבצעי אלימות במשפחה מצאו כי יש למתעללים שיעור גבוה של פסיכופתיה, עם שכיחות שמוערכת סביב 15-30%. יתר על כך, לאלימות במשפחה יש מתאם עם גורם 1 בשאלון PCL-R שכולל מאפיינים בינאישיים ורגשיים של פסיכופתיה ומתואר כשימוש אנוכי ואכזרי בזולת.
שכיחות הפסיכופתיה בקרב מתעללים במשפחה מעידה על כך שתכונות הליבה של פסיכופתיה כמו קשיחות, היעדר חרטה וקשרים רגשיים חזקים עם הזולת, מניעות את אלו עם פסיכופתיה לבצע עבירות אלימות במשפחה, ומעידה שהעבריינות שמבוצעת על ידי אנשים אלו מבוצעת מתוך תוקפנות אינסטרומנטלית ולא מתוך תוקפנות תגובתית, ולכן היא אינה מושפעת מהתערבויות פסיכו-סוציאליות (מצבים רגשיים נלווים שמשפיעים על אורח החיים) שבדרך כלל ניתן למצוא אצל מתעללים שאינם פסיכופתים.
ה-FBI מדווח כי התנהגות פסיכופתית היא שכיחה בקרב רוצחים סדרתיים. למשל, חיפוש אחר ריגושים, העדר אשמה או חרטה, אימפולסיביות, צורך בשליטה על אחרים, והתנהגות טורפנית. כמו כן, נמצא כי הקורבנות של פסיכופתים אשר ביצעו עבירות רצח היו בעיקר נשים, בהשוואה לעבריינים שאינם פסיכופתים. עם זאת, לא ניתן להסיק מנתונים אלה שכל רוצח סדרתי הוא פסיכופת, או שכל פסיכופת הוא עבריין אלים.

עבריינות מין

פסיכופתיה קשורה לעבריינות מין, וכמה חוקרים אף טענו כי היא מתואמת עם העדפה להתנהגות מינית אלימה. מחקר שפורסם ב-2011 אשר בחן גברים משוחררים על תנאי מצא כי פסיכופתיה אצל עברייני מין הייתה קשורה לעבירות אלימות ולא-אלימות נוספות. ואילו אצל גברים שביצעו התעללות מינית בילדים פסיכופתיה הייתה קשורה גם לעבירות מין נוספות. על פי רוברט ד' הייר בספרו ללא מצפון כמחצית מהאנסים הסדרתיים והעבריינים אשר חוזרים לאנוס לאחר שחרור הם פסיכופתים. מחקרים נרחבים על אנסים סדרתיים חושפים עקביות בין אישיותם לאישיות פסיכופתית. רוב הקורבנות הם נשים זרות, שנבחרות על בסיס קרבת מקום, זמינות, וגישה לבתיהן.
מחקר שנערך על הקשר בין ניקוד בשאלון PCL-R לסוגי התוקפנות במדגם של רוצחים שרצחו על רקע מיני, מצא כי 82.4% מהעבריינים עם ציון של מעל 30 ומעלה ברשימת הפסיכופתיה של הייר היו מעורבים באלימות סדיסטית (שאבו הנאה מביצוע המעשה), לעומת 52.6% מבין אלו עם ציונים של מתחת ל-30. בסך הכל לציון גבוה בפריטים של גורם 1 ברשימת הפסיכופתיה של הייר יש קשר משמעותי לאלימות סדיסטית. למרות זאת, זה מדווח כי לעבריינים עם פסיכופתיה (הן עברייני מין ולא עברייני מין) יש סיכוי גבוה של פי 2.5 לקבל שחרור על תנאי.
ניתן ללמוד ממחקרים שונים כי הקשר שבין פסיכופתיה לרצידיביזם מיני הוא קלוש ולא מובהק. עם זאת, נמצא כי רמות גבוהות של פסיכופתיה לצד רמה גבוהה של משיכה מינית סוטה מצביעים על רמת מסוכנות גבוהה במיוחד, ועל קשר משמעותי ומובהק לרצידיביזם מיני.

גורמים אטיולוגים

אמונה הקשורה לפסיכופתיה היא ש"פסיכופתיה היא מולדת, לא נרכשת". הבנה עכשווית של יחסי הגומלין בין תורשה, סביבה והתפתחות האדם חושפת כי התנהגויות מסוגים שונים (למשל, עבריינות) הולכות נגד הסבירות כי כל הפרעה נפשית, כולל פסיכופתיה, היא לגמרי "מולדת", או "נרכשת". כלומר, פסיכופתיה אינה לגמרי תורשתית או דטרמיניסטית. במקום זאת, על סמך מה שידוע לנו כיום, נראה כי: (א) יש לפסיכופתיה מספר אטיולוגיות ו (ב) גורמים גנטיים יהיו מושפעים ומעוצבים על ידי גורמים סביבתיים. למשל, תומכי המודל הטריארכי מאמינים כי פסיכופתיה מתפתחת בעקבות אינטראקציה של המאפיינים הגנטיים עם סביבה שלילית. מה שנתפס כשלילי עשוי להשתנות בהתאם לפרדיספוזיציה הגנטית: למשל, משערים כי אנשים בעלי תעוזה גבוהה עשויים להגיב בצורה לא טובה לענישה אבל עשויים להגיב בצורה טובה יותר לפרסים וסיפוקים.

גנטיקה

מחקרים גנטיים מבוקרים מצאו השפעות גנטיות בינוניות (וגם לא גנטיות) למאפייני האישיות האופייניים לאנשים שמאובחנים עם פסיכופתיה. המתאמים המובהקים ביותר נמצאו בקשר להיבטים הרגשיים והבין-אישיים של פסיכופתיה (גורם 1 בשאלון PCL-R). נמצא כי תתי-התחומים דומיננטיות חסרת-פחד (היעדר פחד: חיפוש נלהב אחר ריגושים, כמו גם חוסר הפחד שבדרך כלל מתלווה אל חיפוש זה) ומרדנות אימפולסיבית (התעלמות מנורמות חברתיות והתנהגויות מקובלות מבחינה חברתית) בשאלון PPI מושפעות מגורמים גנטיים שונים. ההשפעות הגנטיות האלה מוערכות סביב 47%; ההפרש הנותר 53% מיוחס להשפעות סביבתיות לא-משותפות, כאלה שעוברות על חלק מבני המשפחה ומבדילות אותם מהשאר בתחומים שונים בחיים (בית ספר, חינוך שונה) וכו'.
גורמים גנטיים עשויים להשפיע על התפתחות הפסיכופתיה ואילו גורמים סביבתיים משפיעים על הצורה בה התכונות מתבטאות. מחקר שנערך על קבוצה גדולה של ילדים מצא קשר של 60% בין תורשתיות לבין תכונות אופי קהות לב ודלי רגשות המתואמות עם הפריטים של גורם 1 ברשימת הפסיכופתיה של הייר, וכי בעיות התנהגות בקרב בנים ובנות בעלי תכונות אלה היו גבוהות יותר (בין 70%-80%) מאשר בקרב ילדים ללא תכונות אלה (בין 30%-50%). מחקר נוסף שעקב אחרי 3500 תאומים הוכיח כי תכונות קהות לב ודלות רגשות עברו בתורשה ב-67% מהמקרים כבר בגילאי 7 וכי ילדים עם תכונות חמורות של קהות לב כלל לא הושפעו מהשפעות סביבתיות-משותפות.
אחת התפיסות המוטעות היא שהשפעות גנטיות חזקות פירושן כי השפעות סביבתיות אינן חשובות אך גם כאשר מדובר בתכונה או הפרעה בעלת השפעה גנטית חזקה, לגורמים סביבתיים יש השפעה מכרעת על דרגתה ועל צורת ההתבטאות שלה. תפיסה מוטעית נוספת היא שהגנים מובילים את הפוטנציאל להתפתחות תכונות האישיות אך לא כך הדבר. הפוטנציאל הגנטי עשוי להשתנות אם סביבתו של הפרט משתנה.

גורמים סביבתיים

גורמים סביבתיים הקשורים להתפתחות הפסיכופתיה הם התעללות בילדות, טראומה, הדרכה הורית שלילית, אחים עבריינים, מעורבות נמוכה של האב עם הילד, הכנסה משפחתית נמוכה, משפחה גדולה, הורה מורשע, רמת השגחה נמוכה, אם צעירה, אם מדוכאת, מעמד חברתי נמוך, תנאי דיור ירודים, והגעה ממשפחה שבורה ומפוצלת. במחקר אחד עקבו אחר 411 בנים מגיל 8 עד גיל 50 באמצעות ראיונות אישיים חוזרים ונשנים, ועיון בתיקים פליליים. בגיל 48, 93% מהבנים כבר רואיינו, ו-41% מהם הורשעו. בנים שחדלו מעבריינות לפני גיל 21 היו דומים לאנשים אחרים שלא הורשעו בהצלחות חייהם וכבר לא היו מתאימים לאבחנה של פסיכופתיה כפי שהיא מתוארת על ידי שאלון PCL:SV. תוצאות אלה מצביעות על כך שפשע יכול להיות מופחת על ידי התערבויות מוקדמות שמסכלות גורמי סיכון בגיל הרך ובמהלך הילדות.
על פי מחקר שנערך על 7,450 עבריינים עם מאפיינים פסיכופתיים בהולנד וארצות הברית נמצא כי הם לא הושפעו רק מגורמים סביבתיים, אלא גם מגורמים תרבותיים. המחקר הציע כי אף על פי שלכל הפסיכופתים היו תכונות משותפות, התכונות ורמת החומרה שלהן יכולים להשתנות בהתאם לתרבות שלהם. צוות המחקר השתמש בשאלון PCL-R כדי להעריך את התכונות האישיותיות וההתנהגויות האופייניות לפסיכופתיה. המחקר מצא כי קשיחות וחוסר אמפתיה הייתה התנהגות שבלטה יותר עבור עבריינים בארצות הברית ואילו בעבריינים מהולנד ההתנהגויות הבולטות ביותר היו חוסר אחריות וסגנון חיים פרזיטי.

לסיכום, נתונים שנאספו ממחקרים שבוצעו על תאומים מצביעים על כך כי באופן כללי, פסיכופתיה מושפעת באופן בינוני מגורמים גנטיים וסביבתיים. עם זאת, עבודות מסוג זה משאירות שאלות רבות ללא מענה. לדוגמה, שאלה לא ברורה היא כמה גדולה היא התרומה של גנים תורשתיים להתפתחות המרכיבים הבינאישיים-רגשיים של פסיכופתיה (גורם 1) לעומת המרכיבים ההתנהגותיים-אורח חיים (גורם 2). יתר על כן, טבעם של הגנים והדרך בה השפעתם מופעלת לא צוינה. כמו כן, הדרכים שבהן הסביבה משפיעה באופן ישיר על מערכת העצבים או על הגורמים הגנטיים – מעולם לא נקבעו. לכן, יש להתייחס לתובנות ראשוניות אלה כצעד קטן בדרך לפתירת התעלומה האטיולוגית של פסיכופתיה.

פגיעה מוחית

בשנת 1975 צמד החוקרים בלומר ובאנסון טבעו את המונח פסאודו-פסיכופתיה כדי לתאר את אישיותם של אנשים שעברו פגיעה מוחית באזור האונה המצחית. הם שמו לב שלאחר הפגיעה המוחית אישיותם השתנתה והם הפכו לחסרי טקט וחסרי שליטה עצמית.
בניגוד לפסיכופתיה שבה מופיעות מופיעות תכונות פסיכופתיות בילדות ובגיל ההתבגרות, פסאודו-פסיכופתיה מתרחשת בעקבות הפגיעה מוחית. פסאדו-פסיכופתיה מאופיינת בתוקפנות תגובתית, פגיעה באמפתיה, חוסר מוטיבציה, פגיעה בארגון ותכנון, אימפולסיביות, חוסר אחריות, בתובנה לקויה, ועכבות חלשות. במקרים מסוימים יש נטייה לגרנדיוזיות ולסילוף של המציאות.
בשנת 2010 מחקר חדש הראה דמיון בולט בין ליקויים נפשיים שנצפו בפסיכופתים לבין נפגעי ראש עם נזק באונה המצחית, דבר המצביע על כך שהסיבה הבסיסית להפרעות התנהגויות שנצפו בפסיכופתיה עשויות לנבוע מחוסר תפקוד של האונה המצחית. בנוסף, פגיעה באמיגדלה עלולה לפגוע ביכולתה של האונה המצחית לפרש פידבק מהמערכת הלימבית, דבר שעלול להוביל להתנהגות חסרת עכבות שמתבטאת בהתנהגות אלימה ותוקפנית. עם זאת, פגיעה מוחית לבדה אינה מסבירה את כל הסימפטומים. למשל, מטופלים עם פגיעה מוחית מבטאים רק לעיתים רחוקות תוקפנות אינסטרומנטלית ואינם מציגים קשיחות – תכונות עיקריות של פסיכופתיה.

תאוריות אחרות

פסיכופתיה קשורה למספר תוצאות שליליות בחיים כמו גם לסיכון תמותה מוגבר פי 5 כתוצאה מאלימות, תאונות, רצח והתאבדויות. עובדות אלו, בשילוב עם הראיות להשפעות הגנטיות של ההפרעה הם תמוהים מבחינה אבולוציונית, וחוקרים מתחום הפסיכולוגיה אבולוציונית הציעו מספר הסברים אפשריים לכך.
מספר מחקרים טענו כי פסיכופתיה היא מנגנון הסתגלות אבולוציוני שנועד להגביר את הצלחת הרבייה ועשוי לעבוד כל עוד יש אוכלוסייה גדולה של אנשים אלטרואיסטיים ונותני אמון. מאחר שאין לפסיכופתים את היכולת לפתח קשרים רגשיים חזקים עם הזולת, יש להם את היכולת להפרות נשים רבות מבלי להרגיש את הצורך להישאר בסביבה לאחר מכן. ייתכן שזאת הסיבה בגללה יש שיעור גבוה יותר של פסיכופתיה אצל גברים. עבור הפסיכופת מדובר ביתרון כי ללא רגשות פרו-חברתיות הוא יכול להפיץ את הזרע שלו מהר יותר, אך הוא לא ידאג לביטחון או הצלחת הצאצאים שלו.
מחקר אחד הראה כי לאנשים עם ציון גבוה בשאלון PCL-R יש יותר ילדים.
ביקורות על התאוריות האבולוציוניות אמרו כי עדיף לבחון את הגורמים האישיים התורמים להתפתחות תכונות האופי, ולא להתייחס אל פסיכופתיה כמבנה ייחודי עקב יכולות הבדיקה הלוקות בחסר. עדויות אמפיריות לגבי הצלחת הרבייה גם הן לוקות בחסר.
תאוריות אחרות אומרות כי באופן כללי, האישיות מושפעת ממספר גדול של גנים, והיא ניתנת לשיבוש על ידי מוטציות אקראיות, לכן פסיכופתיה עשויה להיות תוצאה של מטען גנטי גבוה.
תאוריות אחרות הציעו כי פסיכופתיה עשויה להיות ספנדרל, או תופעת לוואי; תכונות פנוטיפיות שהם תופעת לוואי של האבולוציה של מאפיין אחר, בניגוד לתכונה שהיא תוצר של ברירה טבעית, ולא מנגנון הסתגלות בפני עצמה.

ספרות וקולנוע

דמויות עם פסיכופתיה או סוציופתיה הן חלק מן הדמויות היותר ידועות לשמצה בקולנוע ובספרות, אך מאפייני האישיות שלהם קשורים רק באופן סתמי או באופן חלקי להגדרה המודרנית של פסיכופתיה בפסיכיאטריה, בקרימינולוגיה ובמסגרות מחקר. הדמויות בדרך כלל מזוהות כפסיכופתיות בתוך היצירה הבדיונית עצמה, על ידי יוצריה, או על ידי דעות הקהל והמבקרים, והיא עשויה להתבסס על סטראוטיפים פופולריים ידועים ולא ידועים של פסיכופתיה, "פסיכופתים הם תמיד רגועים ומתוכננים" וכו'. דמויות פופולריות כאלו הם הג'וקר, חניבעל לקטר, ודמותו של דקסטר.
דמויות כאלה מתוארות לעיתים קרובות בצורה מוגזמת ובדרך כלל יש להם תפקיד של נבל או אנטי-גיבור, ובדרך כלל נעשה שימוש במאפיינים הכללים והסטריאוטיפים הקשורים לפסיכופתיה כדי להקל על היווצרות קונפליקט וסכנה בעלילה.
מאחר שההגדרות, הקריטריונים והתפיסות המקובלות לגבי פסיכופתיה השתנו במשך השנים, וממשיכות להשתנות גם כיום, רבות מן הדמויות המאופיינות כפסיכופתיות בעבודות פופולריות אינן מתאימות יותר להגדרה של פסיכופתיה.
התפיסה הציבורית משקפת שילוב כל שהוא של חשש מבוגימן מיתולוגי, של אנשים מתועבים ומתוחכמים, שופעי קסם וכריזמה, ולפעמים אולי אפילו קנאה באנשים שעשויים להיראות כאילו הם חיים את חייהם ללא צרכים רגשיים וללא חשש מאשמה, מצוקה או חוסר ביטחון.

סוציופתיה

המילה 'סוציו' (כוחות חברתיים) הייתה קיימת מאז המאה ה-19 והשתמשו בה במילים מורכבות. את המונח 'סוציופתיה' ככל הנראה טבע הפסיכיאטר קרל בירנבאום בשנת 1909.
בשנת 1930 הפסיכולוג החינוכי ג'ורג פרטרידג' עשה שימוש במילה כתחליף למונח פסיכופתיה. נעשה במונח שימוש כדי לתאר הפרה של נורמות חברתיות, או התנהגות אנטי-חברתית, והיא הייתה נקשרת, לעיתים קרובות, לסיבות סביבתיות וביולוגיות.
רוברט הייר טוען בספרו "נחשים בחליפות" שאף על פי שהמונח אינו אבחנה רשמית, פסיכולוגים ופסיכיאטרים רבים עשויים להשתמש בו כדי לתאר את אישיותם של אנשים שמקור ההפרעה שלהם הוא בגורמים סביבתיים, ואילו המונח פסיכופתיה מועדף על ידי אלה הסבורים כי מעורבים גורמים פסיכולוגיים, ביולוגיים, גנטיים בנוסף לגורמים סביבתיים. הייר גם סיפק את ההגדרות שלו: הוא תיאר פסיכופתיה כהיעדר אמפתיה ומוסר, וסוציופתיה כתחושה שונה של טוב או רע מזאת של האדם הממוצע.
במסגרות מחקר לא נעשה שימוש במילה ובמקום זאת משתמשים במילה פסיכופתיה שניונית כדי לתאר הפרעה בה הליקויים הרגשיים נרכשים כתוצאה מגורמים סביבתיים.

מחקרים

בסריקות מוחיות אפשר לראות שאזור האמיגדלה, וקליפת המוח הקדם-מצחית האמצעית התחתונה, לקויים בתפקודם אצל הפסיכופת. עם זאת, לאחר מקרים כגון פרופ' ג'יימס פאלון שביסס על ממצא זה את מחקריו על פסיכופתים, ומצא בהמשך כי גם אצלו אזורים אלו פגומים, ושאופיו הוא פסיכופתי. למרות זאת, רווחת כיום ההנחה כי דרושים גורמים גנטיים וסביבתיים חריגים (כגון חוויות התעללות בתקופת הילדות, השכיחות מאוד אצל פסיכופתים מאובחנים), על מנת שאדם עם תפקודי המוח יעמוד בקריטריונים לאבחנה של פסיכופתיה כפי שהיא מוגדרת על ידי שאלון PCL-R.
בקהילה המקצועית האבחון העצמי של ג'יימס פאלון עורר סקפטיות. מומחים בתחום אף אמרו שג'יימס פאלון אינו פסיכופת משום שההתנהגות שלו איננה כזאת ושסריקות מוחיות לבדן אינן מעידות על מבנה אישיות פסיכופתי.
מחקר אחד יצא מההנחה כי היכולת להימנע מגילויים של עוררות רגשית תורמת ליכולת לשקר באופן "מוצלח". בעבר הוצע כי לפסיכופתים, שבדרך כלל נוטים להצליח מאוד בהולכת-שולל, יש השקעה רגשית מועטה מאוד במילים בהן הם משתמשים והחוקרים החליטו לבחון האם אמפליטודת הקול של פסיכופתים שונה מזו של אלו שאינם פסיכופתים, כאשר הנושא המדובר הוא רגשי במהותו. לצורך כך חילקו קבוצת אסירים לשתי קבוצות על בסיס ציונם ב-PCL-R וקיימו איתם ראיון בנושאים שונים, בחלקם רגשיים. הראיונות המוקלטים נותחו מבחינה קולית בעזרת מחשב.
החוקרים גילו כי פסיכופתים נוטים לדבר בקול נמוך יותר מאחרים, דבר שיכול להיות אפקטיבי בשיכנוע המאזין כי הדובר כנה בדבריו. כמו כן, התגלה כי בניגוד לקבוצת הביקורת, הפסיכופתים לא הראו הבדל ברמת הקול כאשר ביטאו מילים נייטרליות או מילים רגשיות, דבר המעיד על כך כי פסיכופתים אכן מתייחסים למילים רגשיות כאילו הן משוללות כל רגש.
מחקר אחד בדק האם קיים ליקוי ביכולת של פסיכופתים להבין את המצבים המנטליים של זולתם (ליקוי ב"תאוריה של התודעה") וזאת בעקבות הצעת חוקרים רבים כי הבנה לקויה של מצבים מנטליים יכולה להוביל להתנהגות אנטי-חברתית ואגרסיבית ולפסיכופתיה בשל העובדה כי הבנה תקינה של המתרחש בראשו של הזולת עשויה להיות תנאי-מוקדם לתגובה אמפתית. בעזרת שאלון ה-PCL-R בדקו החוקרים קבוצת אסירים ואלו מהאסירים שציונם היה 30 ומעלה שויכו ל"קבוצת הפסיכופתים". יתר האסירים שויכו ל"קבוצת הביקורת". האסירים ענו על מבחן ("Reading the Mind in the Eyes" test) שבו הוצגו להם תמונות של אזור העיניים של בני-אדם ועל בסיס מידע זה בלבד היה עליהם לייחס מצב מנטלי מסוים (מתוך רשימה מצומצמת) לאדם בתמונה. במחקר לא נמצא הבדל מובהק בין קבוצת הפסיכופתים לקבוצת הלא-פסיכופתים, דבר המלמד על כך שככלל אין לפסיכופתים ליקוי בכושר ה"תאוריה של התודעה".
מחקר אחד גייס 14 עבריינים עם פסיכופתיה – כולם עם היסטוריה ארוכה של פשיעה אלימה ביותר לתוכנית אינטנסיבית שמטרתה לשלוט בפעילות המוחית שלהם. בשנים האחרונות הוכח שהשימוש בנוירופידבק (ביופידבק של גלי המוח, אימון גלי המוח), הראה תוצאות טובות מאד בטיפול בילדים ומבוגרים שאובחנו כסובלים מ-ADHD או ADD. במהלך המחקר הפסיכופתים חוברו למכונת אלקטרואנצפלוגרם כדי לפקח על פעילות המוח שאז מיוצגת במסך מחשב על ידי אובייקט גרפי. לאחר מכן ביקשו החוקרים מהפסיכופתים לנסות ולהזיז את האובייקט על ידי שליטה על פעילות המוח שלהם (מפעילים את המחשב על ידי המחשבה שלהם דרך האלקטרודות) וקיבלו משוב חיובי בכל פעם שהצליחו להזיז את האובייקט בכיוון המבוקש, כמו במשחק מחשב. צוות החוקרים נתן לפסיכופתים לבצע אימון גלי מוח בשיטת נוירופידבק במהלך 25 מפגשים שנפרסו על פני 3 חודשים. לאחר המחקר, נבדקים הראו שיפור ניכר בפעילות המוחית של האזורים שנחקרו. הנבדקים דיווחו על רמות מופחתות של אימפולסיביות ותוקפנות, שהוערכו באמצעות שאלון לפני ואחרי ההתערבות.

טיפול

אמונה הקשורה לטיפול בפסיכופתים היא ש, "פסיכופתים לא יכולים להשתנות" – למרות הפופולריות, האמונה היא חסרת תמיכה מדעית משכנעת. אמונה זו כל כך מושרשת בקרב הציבור הרחב, אנשי מקצוע וחוקרים שהיא קיבלה תשומת לב מחקרית מועטה מאוד, אבל מחקרים אמפיריים מהשנים האחרונות מצביעים על כך שתכונות אישיות באופן כללי, ותכונות פסיכופתיות באופן ספציפי, עוברות שינויים במעברים התפתחותיים גדולים וכי ילדים ובני נוער עם ציונים גבוהים בשאלון PCL:YV יכולים להראות שינוי מהותי לאחר טיפול אינטנסיבי. מספר מחקרים מראים כי תכונות פסיכופתיות אצל ילדים ובני נוער הם יציבות יחסית עד ההגעה לבגרות לכן הממצאים מבטיחים מאוד.
אך למרות הממצאים המבטיחים מהשנים האחרונות, הפחתת התנהגות עבריינית היא – וניתן לטעון כי צריכה להישאר – המטרה העיקרית של תוכניות טיפול כאשר מדובר בפסיכופתים. אין ראיות ישירות המעידות על שינוי בתכונות האישיותיות של הפסיכופת (בינאישי/רגשי: קסם שטחי, גרנדיוזיות, שקרנות פתולוגית, מחוספסים, ערמומיים, רדידות רגשית), למעשה, אין אפילו מחקר אחד שהתמקד במעקב אחר שינוי בתכונות אלה. אין אפילו כלי מדידה תקף שנועד לעקוב אחר שינוי שכזה, אם כי אחד מאוד מבטיח נמצא בימים אלה בפיתוח. ואכן, מומחים מובילים בתחום מניחים כי התכונות האישיותיות של פסיכופתיה לא צריכות להיות המטרה העיקרית של תוכניות טיפול, אלא הפחתת הסיכון למועדות. למרות היעדר גיבוי אמפירי, יש משיכה אינטואיטיבית כלפי עמדה זאת משתי סיבות. הראשונה, פסיכופתים בדרך כלל מופנים לטיפול בעקבות בעיות אחרות – לדוגמה, להפחית את הסיכון לפשיעה מחדש או להיגמל משימוש בסמים – ולא על מנת לתקן את תכונות האישיות הלא נעימות שלהם. שנית, התכונות האישיותיות משוערות כתכונות עקשניות שקשה מאוד לטפל בהם; לדוגמה, החוקר P.Wong (2000) טען כי "זה לא מציאותי לנסות ולשנות את מבנה האישיות הפסיכופתי". שאלה הנשאלת לעיתים קרובות היא האם תכונות האישיות של הפסיכופת באמת בלתי ניתנות לטיפול ולכן עדיף להימנע מהתערבות טיפולית שכזאת? שוב, ראיות עקיפות מצביעות על כך שהתשובה עשויה להיות לא.
ראשית, מחקרים רבים מראים שתכונות כמו אימפולסיביות, חום וחיבה, ויציבות רגשית נוטות להשתפר במהלך השנים, אפילו ברמות קיצוניות של הפרעת האישיות. שיעורים אלה הם גבוהים יותר אצל נשים מאצל גברים אך בעשור הרביעי של החיים, רוב התכונות וההיבטים האנטי-חברתיים והפסיכופתיים נמצאים במצב של רמיסיה.
שנית, שיטות טיפול חדשות מראות שיפור בסימפטומים של הפרעות אחרות, כגון הפרעת אישיות גבולית, לה יש מתאם חיובי עם הפריטים של גורם 2 בשאלון PCL-R, ולעיתים קרובות ניתן למצוא מאפיינים גבוליים אצל נבדקים ציון גבוה בגורם ההתנהגותי בשאלון.
ושלישית, ניתן לטעון כי תוכניות טיפול אינטנסיביות שתוכננו במפורש עבור עבריינים בסיכון גבוה כבר מטפלות בתכונות פסיכופתיה רלוונטיות כגון רשעות ודיס-אינהיביציה. התוכניות הללו מתמקדות בשינויי גורמי סיכון משתנים שניתן לראותם כמאפייני אישיות יציבים יחסית כמו גרנדיוזיות, שחצנות כלפי אחרים, אמפתיה נמוכה, קשיחות והיעדר אשמה, הונאה, שקרים והפעלת מניפולציה על אחרים. פריטים דומים מהווים את הבסיס לדירוג פסיכופתיה אצל עבריינים. לכן התקדמות בטיפול בגורמי סיכון משתנים עשויה להתברר בעתיד כהתקדמות לשינוי תכונות פסיכופתיות, להפחית את אחוז רצידיביזם, ואפילו לשנות את הצורה בהם הם מתבטאות.
אף על פי שתכונות הליבה של פסיכופתיה (בינאישי/רגשי: קסם שטחי, גרנדיוזיות, שקרנות פתולוגית, מחוספסים, ערמומיים) הוכיחו את עצמם כקשות מאוד לטיפול, התנהגויות אנטי חברתיות החוברות אליהם עשויות להיות מושפעות יותר מטיפול, לכן שיטות טיפול שמתמקדות בכך הם המטרה העיקרית של תוכניות טיפול במתקני מעצר ובבתי כלא. הוצע שהטיפולים שעשויים להיות יעילים ביותר בהפחתת התנהגות אנטי-חברתית קיצונית הם אלה המתמקדים באינטרס עצמי, תוך השמת דגש על הערך המוחשי והחומרי של התנהגות פרו-חברתית, עם התערבויות המפתחות כישורים כדי להשיג למטופל מה שהוא רוצה מהחיים בדרכים פרו-חברתיות. לשם כך נשפטו שיטות טיפול שונות במטרה לצמצם את הפעילות הפלילית של עבריינים עם פסיכופתיה, עם הצלחה חלקית.
השיטות הטובות ביותר למדידת השינויים אצל העבריינים הפסיכופתים שנמצאים בטיפול נשארו לא ברורות. למרות זאת, ישנם שני מחקרים בהם מאבחנים מוסמכים אספו מידע רב מתצפיות על פני שתי נקודות זמן (התחלת ההתערבות הטיפולית וסיום ההתערבות), תוך שימוש בכלי מדידה תקף הרלוונטי ליעדי הטיפול - VRS, סולם הסיכון לאלימות. ישנם ארבעה שלבים עיקריים לשיטת מדידה זאת:
(א) בהתחלה הסולם מעריך את רמת הסיכון של כל אחד מגוון רחב של גורמי סיכון דינמיים (למשל, שקיעה במחשבות מיניות, שימוש בסמים, אימפולסיביות, עמדות עברייניות); (ב) קובע, לכל עבריין, מה הם גורמי הסיכון ומה הם מטרות הטיפול; (ג) עוקב אחר ההתקדמות מול מטרות אלו; (ד) מסכם את ההתקדמות שנעשתה בסוף הטיפול אל ציון משתנה שמצביע אם חלה הפחתה בסיכון או לא.
מחקר אחד מצא כי מטופלים פסיכופתים בתוכניות אינטנסיביות שתוכננו עבור עברייני מין בסיכון גבוה לפשיעה חוזרת לא רק התקדמו במטרות הטיפול הקשורות לרמות הסיכון, אלא שככל שהם התקדמו במטרות הטיפול, כך התנהגותם הפכה לקיצונית פחות, והיו להם פחות הרשעות על עבירות מין ועבירות אלימות אחרות. מחקר דומה עם עבריינים בסיכון גבוה לפשיעה מחדש השיג תוצאות דומות. ככל שהם התקדמו יותר במטרות הטיפול, כך הסיכוי שלהם לבצע עבירות אלימות מחדש ירד.
מחקר שנערך בישראל בדק את השפעת הפסיכופתיה ודיכאון על מוטיבציה לטיפול גמילה בקרב אסירים מכורים לסמים. המחקר מצא כי דיכאון ופסיכופתיה שניונית מהווים גורמים מובהקים בניבוי מוכנות לטיפול. מתמכרים הסובלים מדיכאון נמצאו כבעלי פרופיל של פסיכופתיה שניונית בשכיחות גבוהה יותר מפסיכופתיה ראשונית. נתון זה מתאים לפרופיל המאפיין של פסיכופתים שניוניים בכך שהפרעות חרדה ורגש נמצאות בשכיחות גבוהה יותר בקרב פסיכופתים שניוניים בהשוואה לפסיכופתים ראשוניים. הגורמים שנמצאו כקשורים למוכנות לטיפול - כמדד מרכזי המאפשר תחזית על מסוגלות טיפולית - היו, רצון לעזרה, דיכאון, ופסיכופתיה שניונית. לפיכך השערות המחקר היו שמוטיבציה לטיפול וגמילה תימצא בקשר ישיר עם פסיכופתיה שניונית ובקשר הפוך עם פסיכופתיה ראשונית.
אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש במדיסון, ויסקונסין נקטו צעדים גדולים לטיפול בפסיכופתים צעירים עם גישה שאפתנית ומתקדמת לשיקום פלילי. התוכנית DEVELOPED AND IMPLEMENTED פותחה במתקן הטיפול לנוער במנדוטה פועלת ללא הרתעה קפדנית ועונשים שבדרך כלל ניתן למצוא במתקני כליאה לנוער. התוכנית במתקן כוללת טיפול אינטנסיבי בשיחות שנמשך מספר שעות כל יום למשך שישה חודשים לפחות ואחד מסימני ההיכר של שיטת הטיפול הוא חיזוק חיובי. הנוער הממוסד במתקן מנוטר באופן תמידי על ידי כל חברי הצוות עבור כל סימן של התנהגות חיובית, קטנה ככל שתהיה. כאשר התנהגות כזאת מובחנת, היא מחוזקת עם פרס. לנוער הכלוא במתקן גם אומרים שהפרס שלהם יכול לגדול, כלומר, אם הם מתמידים עם התנהגותם הטובה, כך גדלים הפרסים. מה שמתחיל כטפיחה על הכתף הופך לחטיף, ולבסוף מקבל הנוער את היכולת לשחק במשחקי מחשב, וכן הלאה. כך הנוער במתקן נחשף לתועלת הפשוטה של התנהגות פרו-חברתית.
הצוות במתקן מתבסס על מדעי המוח כדי להחליט על הגמול שהנוער יקבל. נעשתה השוואה של מעל ל-300 בני נוער שטופלו במתקן לבין בני נוער שלא טופלו במתקן. חוקרים עקבו אחר 2 הקבוצות במשך 5 שנים, גם לאחר ששוחררו. 98% מבני הנוער שלא טופלו במתקן נעצרו שוב, בעוד שרק 64% מהנוער שטופל במתקן נעצר שוב. במילים אחרות, התוכנית במתקן הצליחה להפחית את אחוז הרצידיביזם ב-34%. בשל הצלחתה הרבה של התוכנית היא אומצה והותאמה לארבעה אתרים נוספים, כולל מתקן לנשים צעירות, מתקן נוער המיועד לשהייה קצרה, ולעברייני מין מסוכנים. על פי נתונים משנת 2010 טופלו במתקן כ-800 בני נוער, ו-100 מבוגרים.
תרופות פסיכיאטריות עשויות להקל על סימפטומים חופפים הקשורים בהפרעה כגון תוקפנות או אימפולסיביות, כולל תרופות אנטי-פסיכוטיות, תרופות נוגדות דיכאון, או מייצבי מצב רוח, אם כי אף אחת מהן טרם אושרה על ידי ה-FDA למטרה זו.
לדוגמה, מחקר שנערך בבית חולים עם אבטחה גבוהה ומדגם קטן של אנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית ותכונות פסיכופתיות מצא כי קלוזאפין תרופה אנטי-פסיכוטית הראתה שיפור ניכר בסימפטומים של שליטה עצמית נמוכה, כעס, ואימפולסיביות. עם זאת, מחקר על הטיפול הפרמקולוגי של פסיכופתיה והפרעת אישיות אנטיסוציאלית מתבסס ברובו על מה שידוע על פרמקולוגיה של הפרעות נפשיות אחרות.
בשנת 2016 רוברט ד' הייר שינה את דעתו ארוכת השנים באחד מראיונתיו וטען כי הוא מאמין שפסיכופתים יכולים להגיב באופן חיובי לתוכניות טיפול שונות ואפילו לתעל את הפסיכופתיה שלהם למקומות פרודקטיביים יותר עבורם ועבור החברה.

היבטים חוקיים ומשפטיים

שאלת-יסוד במשפט הפלילי היא אם יש לשפוט פסיכופתים כאחראים למעשיהם הפליליים. בסוגיה זו דנים זה זמן משפטנים, פילוסופים של המוסר, ופסיכולוגים.
בחוק הישראלי אין התייחסות ברורה לפסיכופתיה. למרות זאת שופטים פסיכופתים כאחראים למעשיהם, וזאת בהסתמך על החוק הפלילי הקיים. הסייגים לאחריות פלילית בחוק העונשין אינם מאפשרים לפסיכופתים לטעון תחתם. סייג אי-שפיות הדעת אינו חל על פסיכופתיה, מכיוון שהיא אינה נחשבת מחלת נפש, אלא הפרעת אישיות. גם הסעיף הפוטר מאחריות במצב של דחף שאינו בר-כיבוש אינו חל על פסיכופתיה, מכיוון שההפרעה אינה מתאפיינת בדחפים חזקים במיוחד, אלא בעכבות חלשות ובסף רגשי גבוה לגירויים. בחוק הישראלי אין סייג המפחית אחריות מבלי לשלול אותה כליל. על-כן נוצרה בעיה בהתייחסותו של הדין הישראלי לפסיכופת.
האפשרות הפתוחה לפני בתי-המשפט היא הפחתת עונש רק בעבירת רצח. ברם, נראה שבתי-המשפט מעדיפים לדון את הפסיכופת לחומרה, ולא לקולה – בחירה שניתן להבינה בשים לב להתנהגותו העבריינית הקרה והמניפולטיבית של הפסיכופת.
פסיכופתיה אינה נחשבת הפרעה נפשית השוללת אחריות פלילית. ראשית, היא מוגדרת כהפרעת אישיות, ולא כמחלה, כפי שהחוק דורש. שנית, בשל הפרשנות הצרה והמגבילה של בית-המשפט, פסיכופתיה אינה נחשבת הפרעה שגורמת לאי-הבנה של ממש. כמו כן, פסיכופתיה אינה הפרעה היוצרת דחפים שאינם בני-כיבוש. הסיבות לכך שפסיכופתיה אינה נחשבת הפרעה המונעת את הבנת המעשה או את הבנת הפסול שבמעשה הן מורכבות. ראשית, החוק דורש בדרך-כלל שמחלת הנפש תפגע בתפקוד הקוגניטיבי על-מנת שהיא תיבחן כאי-שפיות. פסיכופתיה נחשבת הפרעה שאינה פוגעת בקוגניציה. עם זאת, יש מומחים החולקים על כך.
שנית בתי-המשפט פירשו את הגנת אי-שפיות הדעת באופן המגביל את יישומה להבנה אינטלקטואלית. ניתן לטעון כי הבנה של ממש מחייבת הבנה רגשית, מן הסוג שחסר לפסיכופת. יש הטוענים כי פסיכופתיה היא הפרעה שמפחיתה אחריות, גם אם היא אינה שוללת אותה לחלוטין.

נוירולוגיה

גוף מחקר גדול מצא כי האמיגדלה (הקדומה מבחינה אבולוציונית) וקליפת המוח הקדם-מצחית האמצעית התחתונה (vmPFC) אשר אחראי למיזוג מידע קוגניטיבי ורגשי לקויים מאוד בתפקודם אצל הפסיכופת. המערכת העצבית מצויה בקורטקס הפרה-פרונטלי – בעיקר בחלק הוונטרומדיאלי – אשר מקבל אותו מאזורים תחושתיים, מאזורים של ויסות ביולוגי ומאזורים של סיווג חוויות-עבר (בהתאם לרלוונטיות שלהן) וקשור ישירות לתגובות מוטוריות וכימיות. האמיגדלה היא חלק מהמערכת הלימבית, אשר מעורבת בבקרת תגובות אוטונומיות לא-רצוניות. מחקרים קושרים אותה למצבי-רוח, לרגשות ולזיכרונות רגשיים וכן לעיבוד תגובות רגשיות על גירויים סביבתיים. מחקרים רבים בדימות מוחי מראים כי התפקוד באזורים אלה לקוי אצל פסיכופתים עם ציונים גבוהים ברשימת הפסיכופתיה של הייר וכי אזורים אלה אינם מתקשרים כמו שצריך אחד עם השני. אזורי המוח האחרים שנקשרים באופן עקבי לציונים גבוהים ברשימת הפסיכופתיה של הייר הם פיתול החגורה הקדמי והאחורי, הסטריאטום, האינסולה, האונה הרקתית, היפוקמפוס, והגירוס הפארהיפוקמפאלי.

האמיגדלה

מחקרים בדימות מוח מראים כי האמיגדלה במוחו של הפסיכופת קטנה באופן משמעותי מהאמיגדלה של אדם נורמלי. כן נמצא מתאם בין נפח מוקטן של האמיגדלה לבין תוצאות גבוהות בשאלון PCL-R. המתאמים המובהקים ביותר נמצאו בקשר להיבטים הרגשיים והבין-אישיים של פסיכופתיה. מדידת נפח המוח באמצעות MRI מצאה כי הפרעת פסיכופתיה קשה קשורה לנפח מופחת של האמיגדלה. דימות תפקודי מצביע על מתאם בין תפקוד פגום של האמיגדלה לבין תוצאות גבוהות בשאלון PCL-R. כלומר, מחקרים רבים וטכנולוגיות שונות מצביעים על מתאם כבד-משקל בין פסיכופתיה לבין פגמים באמיגדלה.
ממצאים אלה אינם מספקים לנו אטיולוגיה של פסיכופתיה, כלומר, הם אינם מצביעים על כך שהגורם להפרעה הוא ביולוגי. אולם הם מוכיחים שפסיכופתיה אינה הפרעה התנהגותית גרידא. אישוש הטענה כי פסיכופתיה היא הפרעה מולדת או אורגנית מצריך מחקרים ארוכים אשר יעקבו במשך שנים רבות אחר ילדים בעלי תכונות או נטיות פסיכופתיות. ברם, הפתולוגיה במוח העבריין הפסיכופת מהווה ראיה הנוגדת את הטענה שעבריינים פסיכופתים הם בסך-הכל אנשים שבוחרים להתנהג כפי שבא להם מבלי להתייחס לאינטרסים ולצרכים של אחרים. אילו היו הפסיכופתים סתם מורדים חברתיים, סביר להניח שלא היינו רואים אצלם פגמים מוחיים ברמות שנמצאו. במקרה כזה סביר סביר שהממצאים היו דומים לאלה של עבריינים שאינם פסיכופתים אך לא כך הדבר.
האמיגדלה מעורבת בזיהוי פחד אצל האחר. מבחינה אבולוציונית, לזיהוי זה יש ערך הישרדותי, מכיוון שפחד של האחר עשוי להצביע על סכנה. כדי לשרוד, האייל, למשל, חייב להיות מסוגל לזהות סכנה, כגון טורף מתקרב. יכולת זו, המפעילה את מנגנון "הילחם או ברח", מחייבת בראש ובראשונה זיהוי סימני התנהגות מסוכנים אצל האחר. ברם, לא תמיד האייל המסוים רואה את הטורף בעצמו. משום כך הוא נזקק לזהות הבעות פחד אצל חבריו הסמוכים לו, שכן פחד של אייל אחד מסמל זיהוי סכנה בטווח המחיה. היכולת לזהות פחד אצל האחר קשורה באופן עקיף להתפתחות היכולת לחוש אמפתיה, הואיל ושתי יכולות אלה מחייבות רגישות לחוויות של הזולת ויכולת לייחס לו רגשות. מחקרים רבים מעגנים את תפקידה של האמיגדלה בזיהוי סכנה מתוך מגוון גירויים, במיוחד גירויים חזותיים, כגון הבעות-פנים. נמצא שפסיכופתים מתקשים לעבד רגשות המומחשים באמצעות הבעות-פנים, במיוחד הבעות המשקפות פחד או עצב. פגם זה נקשר לתפקוד לקוי של האמיגדלה במוחו של הפסיכופת. במחקרים שבהם צפו המשתתפים בפרצופים שונים המביעים מגוון של רגשות, נמצא שפסיכופתים בוגרים וילדים בעלי נטיות פסיכופתיות (קהות לב ודלי רגשות) מתקשים בזיהוי הבעות-פנים של פחד או עצב. פסיכופתים בוגרים הצליחו לזהות הבעות של פחד או עצב, אך רק כאשר ההבעה הייתה מובהקת וחד-משמעית, וגם אז התגלו טעויות רבות ביותר. במקביל נחשפו בקרב נבדקים אלה ראיות לתפקוד לקוי של האמיגדלה. ילדים בעלי נטיות פסיכופתיות טעו הרבה יותר מילדים רגילים בזיהוי הבעות של פחד ושל עצב.
במחקר שנערך בקרב ילדים עם הפרעת התנהגות ובעלי תכונות קהות לב ודלי רגשות נמצא כי פעילות האמיגדלה בזמן זיהוי הבעות-פנים מפוחדות הייתה נמוכה מזו שנרשמה אצל משתתפי הביקורת. מחקר זה מצביע על מתאם בין העוני הרגשי המאפיין את הפסיכופת לבין הפעילות הלקויה של האמיגדלה. כן מצביע המחקר על מתאם בין שני אלה לבין חוסר יכולתם של פסיכופתים להימנע מפעולות הגורמות לפחד או לעצב אצל האחר, דהיינו, להימנע מהתנהגות לא-מוסרית. ממצאים אלה מוכיחים כי הפסיכופת אינו חווה פחד באופן רגיל. נראה שזיהוי הפחד אצל האחר הכרחי לחיברות וליכולת לחוות אמפתיה.
במחקר משנת 2002 נמצא כי פסיכופתים אטומים לא רק להבעות-פנים של פחד, אלא גם לקולות המביעים פחד. המחקר בדק את יכולותיהם של בוגרים פסיכופתים לזהות רגשות שמובעים באמצעים קוליים. נמצא כי לפסיכופתים יש ליקוי חמור בזיהוי פחד המובע בקולו של האחר. כן נמצא מתאם בין ליקוי בזיהוי קול עצוב לבין ניקוד גבוה בשאלון PCL-R. מחקר זה מוסיף עוד נדבך למחקרים המצביעים על אטימותו של הפסיכופת להבעות של עצב ושל פחד אצל האחר (אשר באה לידי ביטוי גם בתגובות אוטונומיות נמוכות וגם בתפקוד נמוך של האמיגדלה). ללא יכולת לזהות פחד ועצב, אין הפסיכופת לומד להירתע מפעולות הפוגעות באחר.
במחקר דומה עם פסיכופתים בדקו חוקרים את רפלקס העירור (startle reflex), הנמדד על ידי תגובה של מצמוץ על גירויים מאיימים. רפלקס העירור נחשב תגובה הגנתית אוטומטית על גירויים מאיימים, כגון רעש חזק או דמות הנעה במהירות בסרט אימה. תגובה זו עשויה להתגבר אם ניחשף לאיומים נלמדים לפני גירוי העירור. כך, למשל, המוזיקה המצמררת הנשמעת בסרטי אימה, דוגמת "פסיכו", מגבירה את תגובת העירור ויוצרת אותה עוד לפני ההתרחשות המפחידה. התגובה מתגברת כאשר הנבדק מפוחד, ופוחתת כאשר הוא מרגיש טוב. במחקרים התבקשו המשתתפים לצפות בתמונות המראות אירועים או אובייקטים נעימים (עירום), נייטרליים (כלי מטבח) ולא נעימים (הטלת מום, ברוטליות פיזית). כצפוי, משתתפי-הביקורת הראו תגובת עירור מוגברת כאשר צפו בתמונות לא נעימות, תגובה בינונית כאשר צפו בתמונות נייטרליות, ותגובה מופחתת כאשר צפו בתמונות נעימות. תגובת העירור בקרב המשתתפים הפסיכופתים, לעומת זאת, הייתה פחותה בעת צפייה בתמונות נעימות ובתמונות לא נעימות כאחת, בהשוואה לתמונות נייטרליות.
מחקר נוסף נערך במטרה לבדוק את הקשר בין האמיגדלה לבין יכולות העיבוד של מילים רגשיות. במסגרת מטלה של קבלת החלטות רגשיות צפו המשתתפים בסדרות של שלוש מילים בעלות קונוטציות לא-נעימות (לדוגמה, ייסורים, פוליו, רצח, חדר מתים) ובסדרות של שלוש מילים נייטרליות (כגון רוח, חליפה, צעד, מגף). בכל סדרה התבקשו המשתתפים לבחור את המילה הפחות-נעימה או המילה הפחות-נייטרלית, בהתאמה. במטלת הזיכרון באותו מחקר התבקשו המשתתפים לזהות מילים שהוצגו במטלת ההחלטות הרגשיות. מחקר זה אישר ממצאים קודמים, בהוכיחו כי האמיגדלה מסייעת באחסון זיכרון לטווח ארוך, אך אינה מסייעת באחסון זיכרון לטווח קצר של חומר בעל משמעות רגשית. כן אושש תפקידה הייחודי של האמיגדלה בהערכה של מילים שאינן נעימות אך לא בהערכת מילים נייטרליות. הווה אומר, האמיגדלה חיונית לעיבוד רגשי לקסיקלי.
מחקרים שנערכו בקרב פסיכופתים הראו ממצאים דומים. החוקרים בדקו את הפעילות החשמלית המוחית בזמן עיבוד קוגניטיבי של גירויים סמנטיים, וזאת בעזרת טכנולוגיית פוטנציאל קשור-אירוע (ERP). המשתתפים התבקשו לומר אם המילים שהוצגו לפניהם הן מילים נייטרליות (כיסא) או רגשיות (אהבה או שנאה). אנשים בריאים זיהו מילים רגשיות מהר יותר מאשר מילים נייטרליות. מלבד זאת, תגובת ה-ERP שלהם הייתה גבוהה יותר לגבי מילים רגשיות מאשר לגבי מילים נייטרליות. בניגוד להם, תגובתם של פסיכופתים על מילים רגשיות ועל מילים נייטרליות הייתה זהה, הן מבחינת זמן התגובה והן מבחינת ה-ERP.
הפסיכופת יודע את המילים, אך לא את "המוזיקה" המסתתרת מאחוריהן. משמעותן של המילים שלמה אצלם כנראה, אך הקונוטציות הרגשיות או מרכיב ההניעה חסרים.
מחקרים מראים כי להפסדים פוטנציאליים יש השפעה פסיכולוגית גדולה יותר על התנהגותו של האדם הנורמלי מאשר לרווחים פוטנציאליים. זו אחת הסיבות לכך שאנו משתמשים בענישה תוך ציפייה שלאמצעי זה תהיה השפעה של ממש על הנענש, אשר תניא אותו מלחזור על פעולה ממין זה בעתיד. ברור שאי-מסוגלות ללמוד ולהפיק לקחים מענישה לא תאפשר לאדם להימנע ביעילות מפעולות המניבות נזקים, כגון פשיעה.

הקורטקס הפרה-פרונטלי הוונטרומדיאלי – vmPFC

הקורטקס הפרה-פרונטלי הוונטרומדיאלי ממלא תפקיד מכריע בקבלת החלטות מוצלחות. התנהגותם של חולים הלוקים בנזק ב-vmPFC היא אימפולסיבית ובלתי-הולמת מבחינה חברתית. למשל, במשימת משחק ההימורים של איווה (Iowa Gambling Task) נמצא שפגועי vmPFC אינם לומדים את האסטרטגיה המיטבית, וממשיכים להעדיף את החפיסות המסוכנות. התנהגותם מונעת על ידי תפיסת תועלת קצרת-טווח, ללא יכולת להתייחס לתוצאות השליליות ארוכות-הטווח.
התנהגות המאפיינת פגועי vmPFC אופיינית גם לפסיכופתים, אשר אינם מסוגלים להפיק לקחים מענישתם. ממצאים אלה הוכחו במחקרים שנערכו על למידה בדרך של הימנעות מסבילה. במחקרים אלה המשתתף נדרש ללמוד להגיב על גירויים שמניבים גמול ובה-בעת להימנע מלהגיב על גירויים שמשיתים עונש. כלומר, ההתחמקות מעונש אינה מחייבת פעולה, אלא הימנעות מפעולה. נמצא שפסיכופתים אינם לומדים לחמוק מגירויים אוורסיביים על ידי הימנעות מהתנהגות המובילה לענישה. פסיכופתים מגיבים באותו אופן, ללא קשר לסוג החיזוק: בין שמדובר בזכייה בכסף ובין שמדובר בשוק חשמלי.
במחקרים שבהם ניתנו לפסיכופתים משימות של משחקי קלפים הוכח כי הם אינם לומדים להימנע מחפיסות קלפים שמשיתות הפסדים. גם בקרב ילדים בעלי תכונות פסיכופתיות נצפתה הפקת לקחים לקויה. בקרב ילדים נמצא גם מתאם בין הביצועים במשימת משחק הקלפים לבין הביצועים במשימת הבחנה בין מוסר לבין מוסכמה וכן הפרעות התנהגותיות הקשורות לנטיות פסיכופתיות. נמצא גם שחרדה מגבירה את יכולתם של ילדים לשנות התנהגות כאשר מתברר להם שעונש מחליף תגמול. ילדים עם הפרעת התנהגות אך ללא הפרעת חרדה אינם מגיבים כך. יתר על כן, ילדים בעלי תכונות פסיכופתיות אך ללא הפרעות התנהגות לא למדו להימנע מפעולות שמובילות להפסד או לעונש. כלומר, תכונות פסיכופתיות תואמות הפרעות בלמידת הימנעות מעונש אף יותר מבעיות התנהגותיות.
במחקרים שבדקו פסיכופתים נצפו בעיות גם בלמידה מסוג של היפוך תגובה. במשימות ממין זה משתתפים אמורים ללמוד להגיב על אובייקט אחד מתוך סדרה של אובייקטים במטרה לזכות בגמול, ובהתאם לכך ללמוד לשנות את תגובתם הראשונית. פסיכופתים נכשלים במשימות מסוג זה. הם ממשיכים לקבל החלטות מסוכנות לאורך הניסוי כולו, בין שתוגמלו על כך ובין שנענשו, ואינם לומדים להימנע מבחירה מוטעית גם אחרי הפסדים חוזרים ונשנים.
בסיסית אף יותר היא אי-יכולתו של הפסיכופת לרכוש התניה אוורסיבית נורמלית. להבדיל ממשתפי-ביקורת, פסיכופתים אינם חווים גירוי מותנה כלשהו שנלווה אליו כאב ארוורסיבי יותר מגירוי שלא נלווה אליו כאב. בקרב פסיכופתים לא נצפתה מוליכות חשמלית מוגברת של העור לנוכח גירוי שהתלווה אליו כאב. כמו כן בדימות מוח פונקציונלי לא נרשמה בזמן המשימה פעילות לימבית, אשר קשורה ברגיל ללמידה רגשית. התניית פחד נורמלית מערבת את האמיגדלה, אך האמיגדלה של פסיכופתים אינה פועלת באופן רגיל. ראוי להדגיש שוב כי בניגוד ללמידה הרגשית, העיבוד הקוגניטיבי של פסיכופתים בריא ברובו.
מחקרים נוספים תומכים בממצאים אלה, ומראים כי פסיכופתים אינם מפיקים לקחים מכאב. באחד המחקרים קיבלו המשתתפים שוק חשמלי מתון שלפניו הושמע זמזון באורך של כחמש שניות. הזעה כתוצאה משוק חשמלי היא תגובה אוטומטית, בעוד הזעה כתוצאה מגירוי מותנה, דוגמת הזמזום, היא נלמדת. לאחר ניסיונות אחדים למדו משתתפי הביקורת הבריאים כי לאחר הישמע הזמזם הם יקבלו שוק חשמלי, והחלו להזיע מייד בהישמע הזמזם המתריע. הפסיכופתים, לעומתם, הראו מוליכות חשמלית מופחתת של העור בהישמע הזמזם. הם הזיעו פחות ממשתפי-הביקורת, והתחילו להזיע קרוב יותר למתן השוק החשמלי.
כן נמצא קשר בין פגיעות באמיגדלה וב-vmPFC לבין העדר יכולות לפתח מוליכות חשמלית מוקדמת של העור ובזמן התבלטות בבחירות מסוכנות. עם זאת, פגועי vmPFC יכלו לחולל מוליכות חשמלית של העור כאשר קיבלו גמול או עונש (חיקוי כסף), בעוד בקרב פגועי-אמיגדלה לא נצפתה על עורם כל מוליכות חשמלית. נוסף על כך, שלא כמו פגועי vmPFC, פגועי-אמיגדלה לא למדו דבר מהתניה פבלובית של גירוי חזיתי משולב ברעש חזק ואוורסיבי.
מחקר אחר משנת 2007 הראה כי אנשים עם פגיעה ב-vmPFC הם תועלתניים יותר מאנשים בריאים. לפני המשתתפים במחקר הוצגו דילמות מוסריות של בחירה בין פעולה המקריבה את חייו של אדם אחד לשם הצלת חייהם של כמה אנשים אחרים לבין הימנעות מהקרבה כזו. הטענה היא שכדי לבחור באפשרות ההקרבה, צריך להתגבר על תגובות רגשיות המתנגדות לגרימת פגיעה אישית בזולת. בדילמה הראשונה רכבת שבלמיה פגומים דוהרת על מסילה. באותה עת ניצבים על המסילה חמישה אנשים שלא יספיקו להימלט מפני הרכבת הדוהרת. המסילה מסתעפת גם לימין, שם עומד אדם אחד בלבד. המשתתף יכול לבחור ללחוץ על מתג המפנה את הרכבת למסילה הימנית, ובכך להציל את החמישה מוות ודאי אך לגרום למותו של אדם אחד, או להימנע מכל פעולה, ובכך לגרום למותם של חמישה אנשים.
בדילמה הראשונה, שהיא אישית פחות, משתתפים בריאים כמו-גם משתתפים עם פגיעות ב-vmPFC בחרו להציל את החמישה על-חשבון האחר. מחקרים שנערכו בהשתתפות פסיכופתים הראו כי תפקוד ה-vmPFC שלהם לקוי. אכן, התנהגותם דמתה לזו של אנשים עם פגיעה מוחית ב-vmPFC, מה שמוכיח כי לפסיכופתים יש פגם בהתייחסותם הרגשית למוסר.
כאמור, פסיכופתים נוטים לפגוע באחר ממניעים אינסטרומנטליים, כלומר, התנהגותם המקיאוולית תופסת את הזולת כאמצעי להשגת מטרה. כמו כן, חוסר הרגישות של הפסיכופת למצוקתו של האחר אינו מאפשר לו למידה אוורסיבית. הוא אינו לומד להימנע מהתנהגות שגורמת סבל לזולת. על-כן סביר שתגובתו על הדילמות הנזכרות לעיל לא תושפע מרגשות, והוא לא יהסס להקרב אדם אחד לטובת חמישה, גם אם הוא עצמו יידרש לפעול באופן אקטיבי ולהרוג את האדם.
מחקר שהשווה בעיות מוסריות שעירבו פגיעות לא אישיות (כלומר, פגיעה מרוחקת כמו לחיצה על כפתור) ופגיעות אישיות (פגיעה פיזית ישירה) על מנת להשיג את הרווח המקסימלי מסיטואציה לא מצא הבדלים בין נבדקים עם ציונים גבוהים לבין נבדקים עם ציונים נמוכים. עם זאת, מחקר נוסף באמצעות אותם בדיקות מצא כי אסירים שקיבלו ציון גבוה ברשימת הפסיכופתיה של הייר נטו לתמוך יותר בפגיעות לא-אישיות והפרת חוקים בניגוד לקבוצת הלא-פסיכופתים. עבריינים עם פסיכופתיה וציונים נמוכים בחרדה תמכו יותר בגרימת נזק אישי על מנת להשיג את מטרותיהם.

הסטריאטום

הסטריאטום (או נאוסטריאטום), הוא חלק תת-קורטיקלי של המוח, שקשור בין השאר למסלול הגמול וההנאה. מחקר משנת 2012 מצא שהעובי של כמה אזורים בקליפת המוח של פסיכופתים קטן יותר לעומת שאר האנשים. באותו מחקר נמצא גם סנכרון נמוך יותר בין הפעילות באמיגדלה ובסטריאטום לבין הפעילות בקליפת המוח הקדם-מצחית, שעשוי להעיד על בעיה בקשר בין הרגש לקבלת החלטות.
מדובר בחיזוק לתוצאות של מחקר משנת 2009, שמצא אצל פסיכופתים בעלי היסטוריה של התנהגות אלימה סימנים לפגיעה בסיבי העצב שמקשרים בין האמיגדלה לקליפה הקדם-מצחית. חומרת הפגיעה הזאת הייתה קשורה לחומרת הפסיכופתיה.
מעבר לשינויים הפיזיולוגיים, מחקרים מצאו הבדלים גם בפעילות הכימית במוחם של פסיכופתים, בהשוואה לאנשים רגילים. לדוגמה, נמצאה אצלם עלייה בהיקף השחרור של המוליך העצבי דופמין במסלול העונג במוח לאחר שימוש בסמים כמו אמפטמין, וכן עלייה בפעילות חשמלית באזור הזה כאשר הם ציפו לגמול כספי. נמצא גם קשר חיובי בין מידת החומרה של הפסיכופתיה לפעילות הזאת במוח, מה שמעיד אולי שפסיכופתים חשים מוטיבציה רבה יותר לבצע מעשים שיפעילו את אזור הגמול במוח, וייתכן שהיא באה על חשבון רגישות לרגשות הזולת ולתוצאות השליליות של מעשיהם.
מחקר אחר, שפורסם בשנה שעברה, מצא שמידת הרגישות של הקולטנים למוליך העצבי סרוטונין בקליפה הקדם-מצחית ובסטריאטום הייתה קשורה לחומרת הפסיכופתיה: ככל שהרגישות לסרוטונין הייתה גבוהה יותר, רמות הפסיכופתיה והכעס של הנבדקים הפסיכופתים גדלו גם הן. אצל עבריינים "רגילים" לא נמצא קשר כזה. הממצא הזה יכול לפתוח פתח לפיתוח טיפול תרופתי לפסיכופתיה, שיכוון לקולטני סרוטונין.

פיתול החגורה הקדמי

פיתול החגורה הקדמי אשר נמצא בקרבת מקום לקורטקס הפרה-פרונטלי הוונטרומדיאלי הוא אזור משמעותי בכל הקשור לקבלת החלטות, למידת הימנעות, ויסות רגשי, ושליטה בדחפים (פיקוח על טעויות ושגיאות). מטופלים עם נזק מוחי באזור זה מציגים שינויים בעכבות, אדישות, ותוקפנות. התנהגות אשר אופיינית גם לפסיכופתים. סקירה ספרותית רחבה מצאה בעקביות הבדלים משמעותיים בחומר אפור ובחומר לבן בפיתול החגורה הקדמי אצל עבריינים עם ציונים גבוהים ברשימת הפסיכופתיה של הייר.
במשימות GNG (Go/No-Go) נדרשים המשתתפים להגיב במהירות ובדייקנות האפשרית לסדרה של גירויים (Go Signals) המופיעה על המסך למשך 250 מילישניות. על קבוצה אחת של מבחנים (14% מכלל המבחנים) האות לא מוצג, במקום זאת, אות שונה (No-go signal) מוצג ומציין כי התגובה צריכה להיות מדוכאת. לדוגמה, ייתכן שמשתתף יידרש ללחוץ על כפתור על כל המספרים למעט מספרים שמופיעים בצבע אדום, או להגיב לכל האותיות למעט האות X. מכיוון שאותות ה-Go שכיחים יותר במשימות אלה, נוצרת נטייה לתגובה מוקדמת. זהו אחד ממבחני העכבות הבסיסיים ביותר אך פסיכופתים נכשלים במשימות מסוג זה פעם אחר פעם.
מחקר אחד שבחן את הפעילות המוחית בפיתול החגורה הקדמי במדגם של 96 אנשים באמצעות משימות GNG ודימות תהודה מגנטית תפקודי גילה כי הסיכויים שעבריין פסיכופת עם פעילות נמוכה באזור זה ייעצר שוב היו פי 2 גבוהים יותר מזאת של קבוצת הבקרה. אצל עבריינים עם פעילות גבוהה באזור זה לא נמצא קשר כזה. לאחר המחקר 53% מהמדגם נעצר מחדש.
גוף מחקר גדול מראה כי פסיכופתים משקרים באופן כרוני ומראים מעט מאוד חרטה או חרדה. מחקר שבדק מדגם של 67 אנשים מצא כי עבריינים פסיכופתים עם פעילות נמוכה באזור זה נטו לקבל החלטות לא הגונות במהירות גבוהה יותר מעבריינים רגילים.

סטטיסטיקה

לדעת חוקרים מסוימים בתחום הפרעת אישיות אנטיסוציאלית היא שכיחה בבתי כלא משום שאחד הקריטריונים לאבחנה הוא היסטוריה של עבירות, לכן האבחנה עשויה להינתן לאסירים בשוגג כי היא מזוהה עם אוכלוסיית הכלא יתר על המידה. בדומה להפרעת אישיות אנטיסוציאלית, פסיכופתיה היא הפרעה שכיחה בבתי סוהר.
נערכו מחקרים אפידמיולוגיים רבים הבודקים את שכיחות הפסיכופתיה במדגמים פליליים. אלה חושפים כי בעוד ש-80% מהאסירים בארצות הברית מתאימים לקריטריונים של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, רק כ-25-31% מהם עומדים בקריטריונים לאבחנה של פסיכופתיה כפי שהיא מוגדרת על ידי שאלון PCL-R.
במילים אחרות, כרבע מהנבדקים שמקבלים את האבחנה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית עומדים בקריטריונים לאבחנה של פסיכופתיה. בהתבסס על ממצאים אלה ועל שיעור השכיחות של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית כ-3% מהאוכלוסייה הכללית כפי שמתואר על ידי המדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות ניתן להעריך כי שיעור הפסיכופתיה אצל גברים באוכלוסייה הכללית עומד על 0.75%.
במחקר שנעשה באנגליה, בויילס ובסקוטלנד בקרב 638 אנשים בני שש-עשרה עד שבעים וארבע, מצא כי פחות מאחוז אחד מהאוכלוסייה (0.6%) הם פסיכופתים פוטנציאליים. הציונים הגבוהים שקיבלו בשאלון PCL:SV היו מתואמים עם: גיל צעיר, מין זכר; ניסיונות התאבדות, התנהגות אלימה, מאסר וחוסר בית, תלות בסמים, הפרעות אישיות אנטי-חברתיות, היסטוריוניות וגבוליות, ואצל אנשים מבוגרים; פאניקה והפרעות אובססיביות-כפייתיות. מחקר זה הראה, כפי שנמדד על ידי שאלון PCL-SV, כי פסיכופתיה היא נדירה ומשפיעה על פחות מ-1% מהאוכלוסייה הכללית, אם כי היא נפוצה בקרב אסירים, חסרי בית, ובאשפוזים פסיכיאטריים. יש התפלגות חצי-נורמלית של תכונות פסיכופתיות באוכלוסייה הכללית, כאשר לרוב אין תכונות, שיעור משמעותי של אנשים עם ציונים שאינם אפסיים (1–3), ותת-קבוצה של אנשים עם בעיות חברתיות והתנהגויות רבות וחמורות.
מחקר שנערך בשנת 2008 באמצעות שאלון PCL-SV מצא כי 1.2% מתוך מדגם של 514 אנשים באוכלוסייה הכללית של בריטניה קיבלו ציון של 13 מתוך 24 בשאלון, דבר אשר מעיד על "פסיכופתיה פוטנציאלית". הציונים היו מתואמים באופן משמעותי עם אלימות, התמכרות לאלכוהול, ואינטליגנציה נמוכה. ליותר מחצי מהמדגם היו ציונים של 0 או 1 בשאלון, ולשני שלישים היה ציון של 2 או פחות.
מחקר שנערך על מדגם של 496 אסירים בכלא בבריטניה מצא כי 7.7% מהגברים, וכ-1.9% מהנשים שרואיינו קיבלו ציון של 30 ומעלה בשאלון PCL-R.
מחקר שנערך על פסיכופתיה אצל נשים מצא כי שיעור הפסיכופתיה של נשים בבתי הכלא הוא ש-11% עומדות בקריטריונים לאבחנה. מחקר אחר מצא שיעורים מעט גבוהים יותר של 16% ומחקר אחר מצא שיעור של 17.4%. נמוך יותר משמעותית מאחוז הפסיכופתיה אצל אסירים שהם גברים. רווחת כיום הטענה שייתכן ופסיכופתיה אצל נשים היא שכיחה יותר ממה שדווח עד היום אך הטענות לא מגובות במחקרים ומבוססות במידה רבה על ספקולציות. מחקר שנערך בכלא גדול בדק ומצא כי מתוך 199 אסירות, 6% מהן קיבלו ניקוד של בין 30–40 בשאלון PCL-R, הרף המסורתי להימצאות פסיכופתיה אצל נבדקים. כשהורידו את החתך להימצאות פסיכופתיה ל-25 נקודות, בערך אחת מתוך כל חמש נשים זוהתה כפסיכופתית. התכונות וההתנהגויות שבלטו עבור נשים כללו אימפולסיביות, שליטה עצמית נמוכה, מתירנות מינית, ורסטיליות קרימינלית, מניפולטיביות, וחוסר במטרות מציאותיות לטווח ארוך. ממצא זה הוא אחד מעדויות רבות שטוענות כי נשים מציגות רמות פסיכופתיה נמוכות יותר מגברים.
לגבי שיעור הפסיכופתיה של נשים באוכולוסיה הכללית הנתונים הם מינימליים בלבד אך בהתחשב על שיעור השכיחות של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית כ-1% אצל נשים, חוקרים מעריכים כי שיעור הפסיכופתיה אצל נשים באוכלוסייה הכללית הוא 0.25%.