google/wiki40b huggingface dataset:
ליגת העל האיראנית

ליגת אזאדגאן

בעונת 1990-1991 חזרה הליגה ואסתקלאל טהראן זכתה בה, בפעם הראשונה מזה עשור שהליגה הלאומית הושלמה. מספר הקבוצות בליגה גדל משנה לשנה. פאס טהראן וסייפה שלטו בליגה בארבע השנים הראשונות. פאס טהראן ואסתקלאל טהראן השתתפו באליפות אסיה לקבוצות בתחילת שנות התשעים. מ-1995 עד 2001 שלטו שני מועדונים בליגה: אסתקלאל טהראן ופרספוליס, לשני המועדונים היו את השחקנים הטובים ביותר באיראן, נבחרת איראן הורכבה מעיקר משחקני שני המועדונים שהיו בעלי מחלקות נוער טובות.

ליגת העל האיראנית

בתחילת שנות האלפיים פדרציית הכדורגל האיראנית החליטה ליצור ליגת כדורגל מקצוענית חדשה. בשנת 2001 נוסדה ליגת העל האיראנית שהחליפה את ליגת אזאדגאן שהייתה עד אז הליגה הבכירה באיראן. עם הקמתה של הליגה הכדורגל באיראן התחיל להיות ברמה של כדורגל מקצועני: נבנו אצטדיונים גדולים יותר,השחקנים קיבלו משכורות,וקבוצות מחוץ לטהראן, כגון, פולאד וספהאן הפכו למועדונים הטובים במדינה. לאחר הקמת הליגה ליגת אזאדגאן הפכה להיות הליגה השנייה בחשיבותה במערכת הליגות באיראן. הליגה כללה 14 קבוצות בשתי העונות הראשונות אך לאחר מכן המספר גדל ל16 ונכון ל-2019 הליגה כוללת 18 מועדונים. המועדון הראשון שזכה בליגה היה פרספוליס שהובילו רק בנקודה אחת על אסתקלאל טהראן  בסיום המחזור האחרון,לאחר 25 מחזורים אסתקלאל הובילו אבל במחזור האחרון המועדון הפסיד 1-0 למאלבן ופרספוליס ניצחו באותה תוצאה את פאג'ר ספאסי במשחק ביתי.
מרתה לואיז, נסיכת נורווגיה

ביוגרפיה

מרתה לואיז נולדה ב-22 בספטמבר 1971 באוסלו, ליורש העצר דאז - האראלד, נסיך הכתר של נורווגיה ולנסיכה סוניה. הסנדקים שלה היו אולף החמישי, מלך נורווגיה, מרגרט, נסיכת שוודיה, פלמינג ולדמר, רוזן רוזנבורג, רגנהילד, נסיכת נורווגיה, דאגני הרלדסן, האקון הרלדסן, נילס יורגן אסטרופ ואילמי רידרבולד. עם לידתה הייתה השנייה בסדר הירושה אולם איבדה את מקומה לטובת אחיה הצעיר הנסיך הוקון כתוצאה מחוק העדפת הבן הבכור שהיה קיים אז. החוק שונה בשנת 1990, אך לא למפרע, כך שכיום נמצאת הנסיכה במקום הרביעי בסדר הירושה, אחרי אחיה הצעיר, הנסיך הוקון ושני ילדיו.
מרתה לואיז היא פיזיותרפיסטית מוסמכת, לאחר שסיימה תואר באוסלו והתמחות במאסטריכט, הולנד, אולם היא לא עוסקת במקצוע זה, אלא בהוצאת אלבומים של סיפורים עממיים ושירה. ב-1 בינואר 2002 היא פתחה עסק משלה, ולאחר התייעצות עם אביה היא ויתרה על התואר הנסיכה המלכותית והחלה בתשלומי מס הכנסה.
ב-24 במאי 2002 נישאה מרתה לואיז לארי בן, סופר, בצעד מעורר מחלוקת.] לזוג שלוש בנות. ב-5 באוגוסט 2016 נפרדו בני הזוג וילדיהם נמצאים במשמורת משותפת, ובשנת 2017 התגרשו השניים, ואלו היו הגירושין הראשונים במשפחת המלוכה הנורווגית.
היינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף

ביוגרפיה

היינריך נולד ב-21 ביולי 1699 באברסדורף, להיינריך העשירי, רוזן רויס-אברסדורף ולארדמוטה בניגנה מזולמס-לאובאך, בתם של יוהאן פרידריך, רוזן זולמס-בארוט ובניגנה מפומניץ. הוריו גידלו אותו אך ורק על פי ההנחיות של הפייטיזם. היינריך התיידדעם הרוזן ניקולאוס לודוויג פון זינצנדורף. ב-7 בספטמבר 1721 התחתן היינריך עם סופיה תאודורה, רוזנת קסטל-רמלינגן, בתם של וולפגנג, רוזן קסטל-קסטל ודורותיאה רנטה מצינצנדורף-פוטנדורף, ממנה נולדו לו עשרה ילדים. בחתונתו של היינריך, הרוזן ניקולאוס לודוויג פגש את אחותו של היינריך, ארדמוט דורותיאה, והם התחתנו בדיוק שנה אחת מאוחר יותר.
היינריך ייסד את הכנסייה המורבית, ומכיוון שהבדלי המעמדות בוטלו ברובם בכנסייה זו, נפגש הכפר כולו באולם הנשפים של הארמון כדי להתפלל ולשיר מזמורים. הרוזן ומשרתיו היו מתייחסים זה לזה כאל "אחים" בזמן ששהו בכנסייה. ב-22 במאי 1747 מת היינריך בהרנהאג, ובנו היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו ותאריו.
יהושע קנז

ביוגרפיה

יהושע קנז נולד בפתח תקווה. בנעוריו הושפע מהכנענים, ובעקבות זאת שינה את שם משפחתו לשם המקראי "קנז". למד פילוסופיה ושפות רומאניות באוניברסיטה העברית בירושלים וספרות צרפתית בסורבון.
קנז ידוע בעיקר בזכות הרומנים שפרסם, אך הרבה מהשפעתו נזקפת גם לעבודתו כעורך: בשנות השישים והשבעים היה מעורכי הרבעון הספרותי "קשת" ובשנות השמונים ערך עם יורם ברונובסקי את הירחון "מחברות לספרות". כמו כן ערך את מוסף הספרות של העיתון "הארץ", עמו הוא קשור שנים רבות. קנז, המסרב להתראיין ושומר בקנאות על חייו הפרטיים, חי מספר שנים בפריז. ספריו תורגמו למספר שפות והוא נחשב לסופר המחובק על ידי הביקורת והממסד הספרותי בישראל. את סיפוריו הקצרים הראשונים, בראשית שנות השישים, פרסם ברבעון "קשת" תחת שמו הספרותי "אבי עתניאל", ורמז בכך לשופט המקראי הקדום עתניאל בן קנז.
קנז מתרגם מצרפתית שירים וסיפורים (של אונורה דה בלזאק, למשל), ומתחילת המאה ה-21 עובד על פרויקט תרגום ספריו של הסופר הבלגי ז'ורז' סימנון. עד היום פורסמו (בהוצאת "עם עובד") תרגומיו לספרים: "האיש שצפה ברכבות", "מדרגות הברזל", "שעת הפעמונים", "מכתב לשופט", "מותה של בל", "מכת ירח".
זוכה פרס ביאליק ב-1997.
קנז חבר מרצ ותומך שלה עוד מימי רצ. בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במיקום ה-109 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-106 ברשימתה. בבחירות ב-2013 הוצב במקום ה-105.
איגנסיו אנאיה

ביוגרפיה

אנאיה נולד ב-15 באוגוסט 1895 במנואל בנאווידס, עיירה קטנה במקסיקו הממוקמת על גבול ארצות הברית.
הוא עבד במסעדת "El Moderno" שבעיר פיידרס נגראס שבמדינת קואווילה שבמקסיקו.
באזור שנת 1943 הוא החל להגיש במסעדה טורטייה מטוגנת מקופלת בצורת משולש כשעליה גבינה מותכת וחלפניו, כשהוא קורא לטורטייה הזו "Nachos Especiales".
לאחר שהמאכל הפך לפופולרי, אנאיה היגר לארצות הברית ופתח מסעדת נאצ'וס בשם "Nacho's Restaurant" בעיר איגל פס בטקסס. מלבד נאצ'וס, תפריט המסעדה כלל גם סטייקים, "Carne a la tampiqueña" , אנצ'ילדות ועוד.
בשנת 1969 התראיין לעיתון "סן-אנטוניו אקספרס ניוז" ואמר כי הוא לא רשם פטנט רשום על הנאצ'וס משום שלדעתו האדם היחיד שצריך להרוויח מהמאכל הוא המוכר.
הוא מת ב-9 בנובמבר 1975.

חיים אישיים

אנאיה התחתן עם מרי אנטואנט סלינס, ולשניים נולדו תשעה ילדים, חמישה בנים וארבע בנות.

בתרבות

לאחר מותו הוכרז ה-21 באוקטובר כ"יום הנאצ'וס הבינלאומי".
ב-15 באוגוסט 2019, ביום הולדתו ה-124 של אנאיה, הוציאה חברת גוגל דודל מיוחד, הכולל גיפ ובו רואים מלצר מכין נאצ'וס, בכדי לציין את יום הולדתו.
יושיאו נישינה

חייו

נישינה נולד בעיירה סאטושו שבמחוז אוקיאמה ב-6 בדצמבר 1890. הוא סיים את לימודיו בהנדסת חשמל באוניברסיטה הקיסרית של טוקיו בשנת 1918. לאחר סיום לימודיו, הוא הפך לחבר צוות המכון לכימיה פיזיקלית וכימית (כיום משתייכת לחברת RIKEN).
בשנת 1921 הוא נשלח לעסוק במחקר באירופה. הוא ביקר בכמה אוניברסיטאות ומוסדות אירופיים, כולל במעבדת קוונדיש שבאנגליה, באוניברסיטת גטינגן שבגרמניה, ובאוניברסיטת קופנהגן שבדנמרק. בזמן שהותו בקופנהגן נישינה ביצע מחקר משותף יחד עם הפיזיקאי היהודי נילס בוהר, והשניים הפכו לחברים טובים. בשנת 1928 כתב מאמר על אפקט קומפטון יחד עם הפיזיקאי השוודי אוסקר קליין בקופנהגן. השניים ביצעו תיקון לגילויו של ארתור קומפטון על האפקט, ועל שמם קרויה נוסחת קליין-נישינה. 
בשנת 1929 חזר נישינה ליפן, ושם ניסה ליצור סביבה מדעית לחקר מכניקת הקוונטים. הוא הקים את מעבדת נישינה בחברת RIKEN בשנת 1931, והזמין כמה חוקרים מערביים מפורסמים למעבדתו, כגון ורנר הייזנברג, פול דיראק ונילס בוהר וזאת על מנת לעודד פיזיקאים יפנים להצטרף לפרויקטים שלו. מעבדת נישינה נפגעה קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, ורוב הציוד היה צריך להיזרק בשל ההרס, ולהירכש מחדש לאחר המלחמה.
נישינה מת מסרטן הכבד בשנת 1951. 
לכבודו של נישינה קרוי מכתש נישינה שעל הירח.

עבודותו המדעית

נישינה חיבר יחד עם עמיתו אוסקר קליין את נוסחת קליין-נישינה. המחקר שלו התייחס לחלקיק קרן קוסמית ופיתוח מאיץ חלקיקים  ציקלוטרון בעבודתו בחברת RIKEN, על מנת לחקור את אותו חלקיק. בפרט, הוא הבחין בחלקיק שהתברר מאוחר יותר להיות מיואון בקרן קוסמית. הוא גילה גם את האיזוטופ אורניום-237 ובכך סלל את הדרך עבור מחקרים על תופעות ביקוע סימטריות שהתרחשו בהקרנת נייטרון מהיר של אורניום (בשנים 1939-1940), ופיספס רק במעט את גילוי היסוד טרנס-אורני הראשון - נפטוניום. 
הוא היה חוקר ראשי של RIKEN וחינך כמה דורות של פיזיקאים, ביניהם שני חתני פרס נובל: הידקי יוקאווה ושינאיצ'ירו טומונאגה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה ראש תוכנית הגרעין היפנית, במטרה לפתח נשק גרעיני עבור האימפריה היפנית ולהכריע את המלחמה.
סקוט מק'ניירי

ביוגרפיה

נולד בשם ג'ון מרכוס מק'ניירי בדאלאס, טקסס וקיבל את השם "סקוט" מאביו שנהג לכנותו "סקוטר" כשהיה ילד.
מק'ניירי נשוי משנת 2010 לשחקנית וויטני אייבל אותה הכיר על סט הסרט "מפלצות".
ב-2006 התפרסם בפעם הראשונה בקומדיות "מר תקן את זה" ו"סודות בית הספר לאומנויות".
ב-2007 הפיק מק'ניירי וכיכב בקומדיה הרומנטית "בחיפוש אחר נשיקת חצות", שהיה לאחד הסרטים העצמאיים המוערכים ביותר של שנת 2008.
בשנת 2010 התפרסם מק'ניירי בזכות תפקיד ראשי בתור הצלם אנדרו קולדר בסרט האימה הבריטי העצמאי המצליח "מפלצות".
ב-2012 שיחק מק'ניירי בסרטו של בן אפלק "ארגו" בתפקיד הדיפלומט האמריקאי באיראן ג'ו סטנפורד, בדרמת הפשע "הורג אותם ברכות" בתפקיד הפושע פרנקי ובסרטו של גאס ואן סנט "הארץ המובטחת".
באוקטובר 2015 שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הקומית שהפיק ג'ורג' קלוני, "משברים בע"מ" לצידם של סנדרה בולוק, בילי בוב תורנטון, אנתוני מאקי וזואי קאזאן. הסרט היינו מבוסס על סרט דוקומנטרי משנת 2005.
בשנים 2014–2017 שיחק בסדרת הטלוויזיה "קוד שרוף" בתפקיד מהנדס החומרה גורדון קלארק.
ב-2019 השתתף בעונה השלישית של הסדרה "בלש אמיתי" בתפקיד טום פארסל, אביה של ילדה שנחטפה.
בר (מונטנגרו)

מידע כללי

מבחינה תחבורתית, העיר היא שער הים של מונטנגרו, בר מייצגת שילוב של מסורת למודרניות. היא מרכז כלכלי חשוב ודינמי בתוך מונטנגרו, עיר של מסורת תרבותית והיסטוריה עשירה. חלק מן ההישגים הגבוהים ביותר של התרבות של מונטנגרו מקורו בעיר. המסמכים הכתובים הכי עתיקים והעבודה החשובה ביותר של ספרות והיסטוריית ימי הבניים של מונטנגרו נמצאים בעיר.
העיר שימשה גם כמקום מושבו של המוסד הדתי העתיק ביותר של מונטנגרו (הארכיבישוף של בר). אחד מעצי הזית העתיקים ביותר בעולם גדל בעיר, "עץ הזית העתיק של מירוביקה", שגילו יותר מ-2000 שנה.

כלכלה

סמליה הכלכליים של העיר הם: הנמל, קו הרכבת בלגרד-בר ו"מנהרת סוזינה". 
בשנת 1976, נפתח קו הרכבת בלגרד-בר, והפך את הים האדריאטי נגיש לתיירים, הקו גם יצר כיוונים חדשים ליבוא/יצוא מנמל בר. קו הרכבת, ביחד עם הנמל, יצרו פעילות כלכלית מסיבית בעיר לאורך כל השנה, בניגוד לערי חוף אחרות במונטנגרו, אשר רובן מסתמכות על התיירות בעונת הקיץ. 
תעשיית המזון "פרימורקה" פועלת בעיר במשך יותר מ-50 שנה והיא מייצרת שמן זית, מיץ רימונים ידוע. ישנם 95,000 עצי זית, כ -80,000 עצי הדר (לימון, תפוז, מנדרינה אשכולית) בקרבת האזור העירוני. 
מרכז התרבויות סובטרופיקל, שנוסד בשנת 1937, הוא המוסד המדעי הוותיק ביותר במונטנגרו. נערכים שם מחקרים בתחום תרבויות סובטרופיות והגנת הסביבה.

הנמל

הנמל של בר נבנה בשנת 1906. הנמל ניזוק קשות ברעידת אדמה בשנת 1979 ושוקם בעזרת הלוואה של 50 מיליון דולר מהבנק העולמי. 
הנמל תופס חלק חשוב בכלכלת העיר. משתרע על רצועת חוף של כ-3 ק"מ, מעסיק 500 עובדים ומסוגל לשנע 5 מיליון טון של מוצרים שונים בשנה. נמל בר הוא נקודת כניסה לכמויות גדולות של טובין מיובאים לתוך מונטנגרו, ולכן חברות סחר רבות ממקמות את המשרדים שלהן בעיר.

תחבורה

בר מחוברת היטב עם שאר חלקי המדינה, כמו גם עם שאר אזורי החוף. "מנהרת סוזינה", שהושלמה בשנת 2006, קיצרה את ההתחברות עם הכביש לבירה פודגוריצה ב-50 ק"מ.
העיר מחוברת לשאר ערי החוף בעזרת הכביש המהיר האדריאטי (מוטו-וואי) מאולצין עד הרצג נובי, ובהמשך לקרואטיה.
תחנת הרכבת של בר, היא התחנה הסופית בקו "בלגרד-בר". נמל התעופה של פודגוריצה נמצא במרחק של 40 ק"מ מהעיר. ויש ממנו טיסות סדירות ליעדים כמו בלגרד, בודפשט, ציריך, פרנקפורט, לובליאנה, פריז, רומא ווינה.

אוכלוסייה

מחוז בר, כולל את העיר סוטומורה ועיירות יותר קטנות לאורך החוף. במפקד של שנת 2011 מנתה האוכלוסייה של מחוז בר 42,068. ובעיר בר 17,727 תושבים.

ספורט

בעיר קיימת קבוצת כדורסל יצוגית: מורנר בר המשחקת בליגה הבכירה וביורוהולד.
הוכחת היתכנות

הוכחת היתכנות (נקרא גם POC, מאנגלית: Proof Of Concept) הוא מימוש של רעיון או שיטה על מנת להדגים את היתכנותה, או הדגמה שמטרתה לוודא כי לרעיון או תאוריה קיים פוטנציאל ליישום או שימוש. לרוב, הוכחת היתכנות תהווה מימוש חלקי או קטן מהפתרון הכולל.

קולנוע

בתעשיית הקולנוע יוצרים לעיתים סרטים קצרים המהווים הוכחת היתכנות לטכנולוגיות או שיטות קולנועיות חדשות. לדוגמה, הסרטים "300" ו"עיר החטאים" צולמו עם מסך ירוק וכמעט כל הנופים והאביזרים בהם יוצרו בעזרת מחשב. לפני צילומם, צולמו סרטים קצרים כהוכחת היתכנות.
חברת פיקסאר נוהגת ליצור סרטי אנימציה קצרים כהוכחת היתכנות לטכניקות מורכבות או חדשות. הסרט הקצר "המשחק של גרי" השתמש לראשונה בטכניקות אנימציה חדשות לביגוד והבעות פנים ריאליסטיות, אשר שימשו לאחר מכן בסרט "צעצוע של סיפור 2". החברה יצרה מספר סרטי אנימציה קצרים כהוכחת היתכנות לטכניקות חדשות כגון זרימה של מים, כהכנה להפקת הסרט "מוצאים את נמו".

פיתוח תוכנה

בתהליך פיתוח תוכנה, לעיתים קרובות נכתב פרויקט פיילוט בעל מיקוד צר וחלקי, המהווה הוכחת היתכנות לפתרון השלם. מטרת הוכחת ההיתכנות היא בדיקת הטכנולוגיה החדשה, לרוב לאחר פריסה וזמינות לשימוש הלקוח.
באטורי

גאוגרפיה

העיירה ממוקמת כ-72 ק"מ מברטואה, בירת המחוז וכ-312 ק"מ מיאונדה, בירת קמרון.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא נובמבר (22 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (20 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,998 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (359 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (29 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

העיירה ממוקמת ליד הכביש המחוזי P5 והכביש הלאומי N10. בנוסף, ליד העיירה, פועל שדה התעופה באטורי .
הטראם של לונדון

הקמת הטראם

שירות טראם פעל בלונדון רבתי ובכלל זה ברובע קרוידון עד לשנת 1952 ואז נסגר. שירות הטראם הנוכחי בדרום לונדון הוקם בעקבות יוזמה של מועצת רובע קרוידון ו-LRT (הגוף שקדם ל-TfL, תאגיד התחבורה של לונדון רבתי) משנת 1990. הקמת התשתית לשירות החלה ב-1996 והוא החל לפעול בשנת 2000. השירות הוקם על בסיס מסילות ברזל סטנדרטיות קיימות, שמקצתן עמדו קודם לכן ללא שימוש, בשילוב עם מסילות חדשות שהונחו במיוחד עבורו, וחלקן נבנו ברחובות הרבעים. נעשה שימוש גם בתחנות רכבת קיימות, שהרציפים שלהן הותאמו למידות הנדרשות לטראם.
בשנת 2008 רכש TfL את השליטה בשירות מידי בעליו הקודמים, תאגיד Tramtrack Croydon, תמורת 98 מיליון לירות. מאז הוא מנהל את השירות ביחד עם שירותי התחבורה האחרים של לונדון רבתי.

מערך הטראם

כיום (2019) כולל מערך הטראם שלושה קווים. מצויות בהם מסילות באורך כולל של 28 קילומטר ו-39 תחנות נוסעים, שאינן מאוישות. ראש המסילה המערבי מצוי בוימבלדון שברובע מרטון, ראש המסילה הצפון-מזרחי נמצא ב-Beckenham Junction שברובע ברומלי, וראש המסילה הדרום-מזרחי נמצא ב-New Addington שברובע קרוידון. שלושת קווי המערכת מתכנסים במרכז קרוידון.
בתחנת הטראם בוימבלדון יש מעבר לתחנת הרכבת התחתית של לונדון, בתחנת West Croydon בלב הקו יש מעבר לרכבת העילית של לונדון (מאז 2010). כמו כן יש ליד תחנות הטראם ממשק לקווים של אוטובוסי לונדון. שבע מתחנות הטראם ממוקמות בקרבת תחנות רכבת בינעירוניות. ליד תחנת East Croydon יש תחנת רכבת, שבה רכבות לנמלי התעופה גטוויק ולוטון.
נכון ל-2019 משרתים בקווי הטראם 36 קרונות משני דגמים מתוצרת החברות בומברדייה ו-Stadler.
מפעילת המערכת בחוזה עם TfL עד לשנת 2030 היא חברת FirstGroup.
בשנת 2014 החל יישומה בשלבים של תוכנית בעלות של 737 מיליון לירות להרחבת קווי הטראם, שיפור השירות בו, הכפלת מספר הקרונות והעלאת מספר הנוסעים במערכת ל-60 מיליון איש בשנה עד שנת 2031.
אליגיוס הקדוש

אליגיוס הקדוש (צרפתית: Éloi de Noyon, נולד בין 588 ל-590 - מת ב-1 בדצמבר 659 או 660) הוא קדוש נוצרי. אליגיוס הוא הקדוש המגן של הצורפים ושל עובדים אחרים עם מתכות, כמו גם של REME (כוח מהנדסי החשמל והמכניקה המלכותי של הצבא הבריטי). הוא ידוע גם כפטרונם של הסוסים ושל העובדים עם סוסים. אליגיוס היה היועץ הראשי של דגוברט הראשון, שהיה מלך מרובינגי בצרפת. לאחר מותו של המלך, מונה אליגיוס למשרת הבישוף של נואיון ועסק בשני העשורים שלאחר מכן במסע להמרת דתם של תושבי פלנדריה הפגנים. 
בנה את המקדש הראשון (לא קיים כיום) בבזיליקת סן דני. שרידיו קבורים בקתדרלת נואיון. יום חגו הוא ה-1 בדצמבר.
אירי ריקין

אירי ריקין הוא מרצה ישראלי לפילוסופיה, במאי ומגיש דוקומנטרי, מבקר ספרות ותרבות.

ביוגרפיה

אירי ריקין נולד וגדל בירושלים. לאחר סיום שירותו הצבאי למד היסטוריה כללית, פילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית, וסיים בה בהצטיינות תואר ראשון ושני, עם התמחות בהיסטוריה של הרעיונות ורומנטיקה גרמנית.
עוד בהיותו סטודנט פיתח ריקין שיטת הוראה ייחודית] המנגישה רעיונות פילוסופיים לבני נוער במסגרות כמו נוער שוחר מדע של האוניברסיטה העברית, וכמו כן החל ללמד בתוכנית ללימודי חוץ של האוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודיו החל את דרכו בתקשורת כעורך, מגיש ומבקר תרבות במגוון תוכניות בקול ישראל ("מילים שמנסות לגעת", "מה יהיה" ועוד). כמו כן החל לכתוב במדורי ספרות של "מעריב" ו"הארץ".
ב-2004 החל ריקין להגיש ולביים כתבות עבור אולפן שישי בערוץ 10.
ב-2005 הגיש יחד עם שירי ארצי את תוכנית הספרות "הסימנייה" במסגרת שידורי טלעד (ערוץ 2).
החל מ-2006 השתתף ריקין ביצירה והנחיה של ארבע סדרות דוקומנטריות: "רוצחים" (שידורי רשת, ערוץ 2); "שמונה עשרה", "בקרוב אהבה" ו"ששה שיעורים למשפחה מאושרת" (שידורי קשת, ערוץ 2).
ב-2015 הגיש את הסרט "בחצר האחורית" (שידורי קשת, ערוץ 2).
כיום מרצה ריקין ב”אסכולות” (האוניברסיטה הפתוחה), "קתדרה”, “זמן אשכול”, בית אריאלה ומסגרות רבות נוספות.
בהרצאותיו עוסק ריקין בשאלות הקטנות והגדולות של החיים, דרך פריזמה רחבה של פילוסופיה, היסטוריה, ספרות, קולנוע, פיזיקה, ביולוגיה ועוד.
ריקין הוא זוכה פרס יעקב טלמון למחקר היסטורי מטעם האוניברסיטה העברית לשנת 1987 ופרס לביקורת ספרותית בעיתונות היומית ע"ש מרדכי ברנשטיין מטעם התאחדות הוצאות הספרים, לשנת 1995.
שי צברי

ביוגרפיה

צברי גדל בבת ים לאבשלום וצביה צברי עולים חדשים מתימן. לאחר שירותו הצבאי למד מוזיקה בבית הספר "רימון".
ב-2007, אחרי שנים בהן לא עסק במוזיקה, הצטרף לפרויקט "אדומי השפתות" של ברי סחרוף ורע מוכיח, ומאז משתתף כזמר ליווי בהופעותיו ובאלבומיו של סחרוף.
השתתף כסולן במספר רב של פרויקטים שונים, ביניהם, האלבום "סאלאם טק" של להקת "מג'יק" (2002), האלבומים "בין קירות ביתי" (2008) ו-"רבע לשש" (2013) של הפרויקט של עידן רייכל, "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" (2004) ו-"מעליי דממה" משירי אהובה עוזרי (2013) של פרויקט עבודה עברית. בנוסף ביצע את השיר "נפרדנו כך" לפסקול הסרט "Made in Israel" והוציא דואט בשם "איפה בעולם" ביחד עם דיקלה בשנת 2011.
הלחין וביצע שירים במסגרת האלבומים "טוב שהעולם גדול" משירי המשורר אבות ישורון (2014) ו"עשוי מאותיות" משירי המשורר חיים גורי (2015).
בשנת 2014 יצאו הסינגלים מתוך אלבום הבכורה של צברי, בהם "קשה בלילה" שהלחין צברי למילותיו של המשורר אברהם חלפי, "המלך" שהלחין למילותיה של חביבה פדיה ו"לווי אותי", שיר של המשורר יהודה עמיחי שהלחין ברי סחרוף. "לווי אותי" הגיע למקום ה-16 במצעד השנתי של שנת תשע"ה.
האלבום המלא "שחרית" יצא בפברואר 2015 ובו מלווה את צברי "נבחרת הגרוב של המזרח התיכון" הכוללת את אסף תלמודי שגם הפיק את האלבום, אייל תלמודי, גרשון וייספירר, איתמר ציגלר וניר מנצור. שירי האלבום זכו לשבחי המבקרים, שציינו לטובה את הפרשנות החדשה שמעניק צברי למוזיקה מזרחית ופיוטים.
צברי מתגורר בבת ים. אב לשני בנים.
חביב המורה

תקציר העלילה

ג'יימס גאנון (קלארק גייבל) הוא עורך בכיר בעיתון New York Evening Chronicle. הוא עצמו ללא השכלה אקדמאית והגיע למעמדו לאחר עבודה קשה והתנסות במקצוע בשטח. הוא מתנגד תקיף ללימודי עיתונאות במוסדות אקדמאים.
גאנון מקבל בקשה מפרופסור אריקה סטון (דוריס דיי) להרצות על עיתונאות בקולג'. הוא משיב לבקשה במכתב בוטה המפרט את דעתו על לימודי עיתונאות אבל נאלץ על ידי העורך להגיע לשם.
הוא מצטרף לתלמידים בשם ג'ים גאלגר ומתרשם מהמראה המצודד של אריקה. גאנון מתנדב לכתוב כתבה קצרה ותמציתית על דיווח רצח והמרצה מתרשמת ממנו ומקריאה אותה לשאר התלמידים, הוא הופך ל"חביב המורה".
גאנון מתאהב באריקה אך לה יש כבר בן זוג צעיר, פרופסור לפסיכולוגיה נאה ומוכשר בשם הוגו פיין (גיג יאנג).
כאשר גאנון מבלה במועדון עם חברתו הזמרת פגי לרוי (ממי וו דורן) הוא מבחין באריקה והוגו ומצטרף אליהם. הוגו יודע לתופף ולרקוד יותר טוב מגאנון. לאחר שתיית אלכוהול רבה, הוגו מתמוטט. גאנון מביא אותו לדירתו וכעת מתחזק הקשר שלו עם אריקה.
אריקה מגיעה למערכת העיתון כדי לסדר עבודה לתלמיד המוכשר אבל אז מסתבר לה שגאלאגר הוא למעשה גאנון.
היא נעלבת ומנתקת את יחסיה איתו אבל לאחר זמן הם מתפייסים למרות הבדלי ההשקפות שלהם על העיתונות.
בואינג בואינג

תקציר העלילה

ברנרד לורנס (טוני קרטיס) הוא עיתונאי אמריקאי המוצב בפריז. הוא רודף נשים מושבע ויוצא בו זמנית עם שלוש דיילות שאינן יודעות על קשריו הרומנטיים.
כדי שלא ייתקלו אחת בשנייה בעת שהותן בדירתו הזכורה בפריז, הוא מארגן לוח זמנים מדויק ונעזר בעוזרת הבית הנאמנה שלו ברטה (תלמה ריטר).
שלוש הדיילות הן: ליזה הגרמניה העובדת בחברת לופטהנזה (כריסטיאן שמידטמר), ויקי האנגליה העובדת בחברת "בריטיש יונייטד איירלינס" (סוזן ליי) וז'קלין הצרפתיה (דני סאבאל) העובדת בחברת אייר פרנס.
ברטה הנאמנה חייבת להתאים את המאכלים לכל אחת: ויקי אוהבת כליות, ליזה אוהבת נקניקיות קנאקוורסט וז'קלין אוהבת סופלה. כן עליה להחליף את המצעים והבגדים של כל אחת ולהחליף בזמן את התמונות שלהן הנמצאות על השידה בסלון.
המצב מסתבך לאחר שחברות התעופה משדרגות את המטוסים שלהם למטוסי בואינג גדולים ומהירים יותר. זה משנה את זמן הגעתן של הדיילות ומאפשר להן לשהות יותר זמן בדירתו של ברנרד ומעלה את הסיכויים שלהן לפגוש אחת את השנייה.
עמיתו של ברנרד, העיתונאי רוברט ריד (ג'רי לואיס) מגלה את סודו של ברנרד וסוחט אותו כדי שיאפשר לו לגור בדירתו. מכאן מתחילה פארסה מטורפת ומהירה של כניסות ויציאות של הדיילות ושקרים על גבי שקרים של הגברים כדי למנוע הסתבכויות. ברטה העוזרת יוצאת מדעתה ומתפטרת.
לבסוף נפגשות שלוש הדיילות והעסק מתפוצץ. שני הגברים נמלטים מהדירה. הם נכנסים למונית שרות נהוגה על ידי בחורה יפה. הם מחייכים ומתחילים לחזר אחריה...
אלוגרפט

אלוגרפט הוא רקמת תאים או איבר מושתלים שנלקחו מתורם מאותו המין, אך שאינו קשור גנטית לנתרם. ברובן המוחלט של השתלות איברים ורקמות נעשה שימוש באלוגרפטים. 
רקמת תאים או איבר מושתלים שנלקחו מגוף הזהה לחלוטין מבחינה גנטית לזה של הנתרם נקראים איזוגרפט. השתלה של רקמה ממקום אחד לאחר באותו הגוף, כמו השתלת עור, נקראת אוטוגרפט. איבר מושתל הנלקח מתורם ממין אחר נקרא השתלה שלא מבן-מינו או קסנוגרפט.
אלוגרפטים וקסנוגרפטים יזוהו על ידי מערכת החיסון של הנתרם כגופים זרים ולכן יותקפו על ידה בתהליך הנקרא דחייה. תהליך זה אינו מתרחש באוטוגרפטים ואיזוגרפטים למרות שבהשתלות שבין תאומים זהים נעשה שימוש בחומרים המדכאים את מערכת החיסון למקרה שאין התאמה גנטית מוחלטת ביניהם.
איטלו מונטמצי

ביוגרפיה

מונטמצי נולד בוויגזיו, סמוך לורונה. הוא למד מוזיקה בקונסרבטוריון של מילאנו ואחר כך לימד שם הרמוניה במשך שנה.
האופרה שלו, "אהבת שלושת המלכים", שנכתבה בשנת 1913, הייתה עבורו נקודת המוצא לקריירה מוזיקלית ואפשרה לו להקדיש את זמנו להלחנה. ב-1919 ביקר בארצות הברית, שם ניצח על הבכורה האמריקאית של האופרה שלו "La Nave" (אגודת האופרה של שיקגו, 18 בנובמבר), שהופעת הבכורה העולמית שלה הייתה במילאנו ב-1918. הוא חי בקליפורניה משנת 1939, אבל חזר לעיתים קרובות לביקורים באיטליה ובשנת 1949 שב לחיות שם בקביעות.
כמלחין, זכה מונטמצי להערכה על השילוב של ליריות איטלקית מסורתית עם גישה וגנרית לשימוש בתזמורת באופרה, עם גוונים כליים בהשפעת יצירות דביסי.
צבי השיטים

תיאור

צבי השיטים נבדל מתת-מינים אחרים של צבי מצוי בגולגולתו הצרה, קרני הזכרים הקצרות יותר, עצמות האף הצרות ומוארכות, צווארו ואוזניו הארוכים יותר, חוטמו הרחב והשחור וזנבו הארוך ושעיר. צבעו כצבע אדמה כהה, עם פס לבן לאורך החלק הפנימי של רגליו האחוריות. בהשוואה לתת-המין הארץ-ישראלי (Gazella gazella gazella), הנפוץ בצפון הארץ ובמרכזה, מבנה גופו צר וארוך יותר, צבעו כהה יותר והקווים על פניו בולטים יותר, ואוזניו גדולות יותר ומוטות לצדדים, בדומה לאוזני צבי הנגב. הוא גדול יותר וכהה יותר מתת-המין Gazella gazella cora, הנפוץ בחצי האי ערב, ונבדל מהמין צבי הנגב (Gazella dorcas) בצבעו הכהה יותר, בפס הצד הכהה המפריד בין השטח החום של הגב ללבן של הבטן, ובקרניו, הדומות לאלה של צבי ארץ ישראלי.
צבי השיטים ניזון בעיקר מעלים, מענפים צעירים, מפרחים ומתרמילי פרי של עצי שיטה סלילנית ושיטת הסוכך, והוא מקבל די מים ממזונו, כך שאינו זקוק למי שתייה. הוא מסוגל לעמוד על רגליו האחוריות ולהישען ברגליו הקדמיות על ענפי העץ, וכך לאכול מן העלווה והפירות. זרעי השיטה אינם מתעכלים בקיבתו, אולם המעבר שלהם במערכת העיכול שלו מסייע לנביטתם.
הזכרים הדומיננטיים באוכלוסיית צבי השיטים מחזיקים טריטוריות בשטח של כחצי קמ"ר, שעדרי נקבות (עד 4 פרטים) רועים בהן, בעוד זכרים אחרים חיים ב"עדרי רווקים" מחוץ לטריטוריות. הנקבות מתייחמות לראשונה בגיל 18 חודשים, ובתום היריון בן שישה חודשים ממליטות עופר בודד, ומיניקות אותו במשך כמאה ימים.

הגדרת תת-המין

בשנות ה-60 של המאה ה-20 הבחין הזואולוג גיורא אילני בתת-מין זה, השונה מצבי הנגב ומהצבי הארץ ישראלי, וכינה אותו בשם "צבי הערבה". פרט אחד של תת-המין, שנלכד באזור יטבתה, הובא ב-1969 לגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב, שם חי עד מותו ב-1975. פרט זה ומספר גולגולות שימשו בסיס למחקר שערכה קבוצת חוקרים בראשות פרופ' היינריך מנדלסון, שהגדירה את תת-המין צבי השיטים ופרסמה את ממצאיה ב-1997.

תפוצה

עד אמצע המאה ה-20 חיו מאות צבאי שיטים באזור חצבה שבצפון הערבה, אך ציד פרוע על ידי חיילי צה"ל הביא לחיסולה של אוכלוסייה זו.
ב-1951 דיווח הזואולוג הבריטי ג'ון ריבס אלרמן (Ellerman) על מציאתו בדרום הערבה, אבל מאז לא הצליחו למצוא אותו בסקרים בדרום הנגב ועד 1965 הוא נחשב נכחד.] ב-1965 זיהה גיורא אילני כמה פרטים של תת-המין, ובהמשך הסתבר שיש אוכלוסייה קטנה שלו באזור יטבתה.
כיום נותרו 33 פרטים בדרום הערבה, ובהם תשעה זכרים בוגרים בלבד. על מנת להגן עליהם מפני טורפים, גודר עבורם שטח של כ-4 קמ"ר בין יטבתה לסמר. הם נתונים בסכנת הכחדה, ואם לא ישרדו, ייכחד תת-מין זה מהעולם.
ראג'פאט

היסטוריה

הקמתה של עיר בירה חדשה בתקופת השלטון הבריטי בהודו תוכננה על ידי האדריכל הבריטי אדווין לוטיינס, בזמן הקמתה של ניו-דלהי בצמוד אל העיר דלהי הישנה. כאשר הוקמה השדרה בתקופת השלטון הבריטי היא נקראה בשם "דרך המלכים" ושיקפה את שלטון המלוכה הבריטי על תת־היבשת ההודית. האדריכל אדווין לוטיינס רצה ליצור נוף פנורמי של ניו-דלהי באמצעות שדרה רחבת ידיים וארמון הנשיא הבולט בצידה המערבי והמבנה העצום של שער הודו יחד עם הכיכר הגדולה והפארק הנמצאים סביבו.