google/wiki40b huggingface dataset:
מיגל דליבס

ביוגרפיה

דליבס נולד בוַאיַּאדוֹלִיד וכתב יותר משישים ספרים. תחומי עניינו בכתיבתו המגוונת כוללים, בין השאר, יחסים אנושיים ומחאה חברתית, סיפורי מסעות, ציד ודיג, פובליציסטיקה ואוטוביוגרפיה. יצירתו נודעת הן בזכות איכותה המעולה הן בזכות כמוּתה ועקביות פרסומה. ראשית הקריירה הספרותית של דליבס בשלושה רומנים, שכבר הראשון בהם, "צל הברוש מאורך" (1948) – ספר אקזיסטנציאליסטי המתמקד בחרדותיו של אדם הנמשך למוות ומשום כך נמנע מליצור קשרים עם הזולת – זיכה את כותבו בפרס נאדאל הנכסף. שני הרומנים שדליבס פרסם לאחר מכן, "עדיין יום" (1949) ו"הדרך" (1950), התחילו לקבע את המוניטין שיצאו לכותבם. הראשון שבהם הוא מעין וריאציה אפלולית ונוגה על סיפור היפה והחיה, ואילו השני הוא סיפור חניכה, המספר על הלילה האחרון בכפר של נער העומד לעזוב את ביתו ולעבור להתגורר בפנימייה בעיר. במהלך אותו לילה נזכר הצעיר בילדותו, והוא מגולל את קורותיה. הילדות היא אחד העניינים השגורים ביותר בכתיבת דליבס, שהשתמש בטכניקות שונות כדי לתאר אותה – אחת הייחודיות שבהן היא נקודת המבט של הילד עצמו, כפי שעולה למשל מהרומן "הנסיך המודח" (1970).
העניין שגילה דליבס לאורך כל דרכו הספרותית בילדים ובעולמם נובע לדבריו מ"העדפת האנשים הפרימיטיוויים, היצורים בשלבי היווצרותם". לפי תפישת דליבס "הילד הוא האדם בתגובותיו האותנטיות והספונטניות, בלי צִעצוע וייפוי", ואילו החינוך, כמוהו כתרבות העיר, הנו "מה שבהתחלה מלביש תחפושת ובסופו של דבר מלביש מדים". רבים מספרי דליבס מביאים באמצעות סיפורי החניכה הכלולים בהם את סיפור חניכתה של ספרד מולדתו. אף־על־פי שכתיבת דליבס היא בעיקרה ריאליסטית, הרי עומק דמויותיו ועיצובן המאלף, עושר לשונו ורגישותו חסרת־הפניות כלפי הסבל האנושי מקנים לה נופך מקסים ומזעזע גם יחד. אלה הופכים את הקריאה בספרים דוגמת "בני הנערץ סיסי" (1953), "החולדות" (1962), "מלחמות אבותינו" (1975) ו"התמימים הקדושים" (1981) לחוויות מעשירות ובלתי־נשכחות.
הספר "התמימים הקדושים" תורגם לעברית פעמיים: פעם בידי משה בן-הראש (הוצאת סמנה, 1987, בשם "הקדושים והתמימים") ופעם בידי טל ניצן (סדרת "לטינו", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003).
נטול נשמה 2

תקציר עלילת הסרט

בעקבות אירועי הסרט הקודם, מקס נמלט לבאלי שבאינדונזיה. הוא נהנה מהחיים העליזים באי גן העדן ונראה שאינו מתכוון לחזור למוסקבה.  
אבל חייו משתנים באופן דרמטי כאשר למסיבה שבה הוא נוכח המשטרה עורכת פשיטה ומכניעה אותו במכות חשמל ובאלות לאחר שבחיפוש בביתו היא מוצאת סמים. כדי לא ללכת לכלא, הוא מגלה שעליו למכור את הוילה היוקרתית שלו ולעלות על מטוס חזרה לרוסיה. 
ברגע שבו הוא מאבד את כל מה שהיה לו, מקס טס למוסקבה. אבל גם בבית הוא מגלה שאף אחד לא מרוצה משובו. אנשי משטרת הפדרציה הרוסית חושפים תיקי חקירה ישנים של מקס ומציעים לו עסקה בתמורה להעלמתם. 
אם מקס ימלא את כל התנאים, הוא יקבל את החופש שלו ואת דרכונו בחזרה. מקס נשאר לבחור בין החירות לכבוד ולהחליט האם לברוח חזרה לאינדונזיה או להישאר ולהילחם על האמת.

הפקה

הפקת הסרט יצאה לדרך זמן קצר לאחר סיום העבודה על הסרט הקודם והצילומים נערכו במוסקבה ובאינדונזיה בשנים 2013-2014. לצורך הצילומים, דנילה לקח שיעורים בגלישת גלים. 
בתחילה נודע שם הסרט בשם The Downshifter, לפני שהוחלט לקרוא לו פשוט בשם "נטול נשמה 2".
מרדכי רוקח

ביוגרפיה

נולד בעיר בעלז לרבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות בעלז, ולחיה דבורה נכדת רבי מרדכי גולדמן מזוויהל. בצעירותו למד מדי יום בחברותא עם אביו. נישא לבתו של רבי דוד שלמה מקוברין ונולדו לו ממנה שני ילדים. בגיל 25 הוכתר לרב העיר בילגוריי. הקים בעיר תלמוד תורה, וכן התנהג באדמו"רות, ניהל חצר חסידית וערך שולחנות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שלח את אשתו שהייתה בעלת אזרחות רוסית וילדיו אל בית הוריה שהתגוררו ברוסיה. הוא עצמו נדד ממקום למקום ולבסוף הצטרף אל אחיו רבי אהרן רוקח האדמו"ר מבעלזא ששהה אז כפליט בפרמישלן.
בפסח שני, ט"ו באייר ה'תש"ג (1943) הגיע עם אחיו להונגריה אחרי שהוברחו מגטו בוכניה על ידי קצין הונגרי לשעבר תמורת ממון רב, ושהה בבודפשט עד כ"ד בטבת ה'תש"ד (1944), אז הוברחו הוא ואחיו הרבי מבעלזא לארץ ישראל אחרי שנודע להם שהגסטאפו עוקב אחריהם ודורש מממשלת הונגריה את החזרתם לידי השלטונות הגרמניים.
בט' בשבט ה'תש"ד (1944) הגיע לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. סייע לאחיו בשיקום חסידות בעלזא. אחרי שנודע לו שאשתו וילדיו נרצחו, נישא בשנת ה'תש"ו (1946) למרים בת רבי צבי גליק (נפטרה אור לי"ט טבת ה'תשע"ז) ונכדת רבי יעקב יחזקיה גרינוולד. בח' בשבט ה'תש"ח (1948) נולד להם בנם היחיד רבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר מבעלזא הנוכחי.
ייסד את החדר החסידי הראשון בתל אביב, ברחוב אחד העם (המרכז של חסידות בעלזא באותם ימים), וכיהן כנשיא מוסדות החינוך של חסידות בעלזא בתל אביב ובירושלים.
בסוף שנת ה'תש"ט, בעודו במסע בקרב יהודים באירופה, הורע מצבו והוא חזר לישראל. נפטר בכ"ה בחשוון ה'תש"י בגיל 49. בהלווייתו הספידו אחיו האדמו"ר מבלז, ועל פי הוראת אחיו נקבר בבית הקברות בטבריה ליד כמה מתלמידי הבעל שם טוב. על שמו נקראים רחובות "תכלת מרדכי" בקריית בעלז בירושלים ובבית שמש.

חיבוריו

כתב סדרת ספרי "פרשת מרדכי" על תנ"ך, הלכה וחסידות. הסדרה עדיין לא ראתה אור ונמצאת בשלבי עריכה והוצאה לאור וקטעים נבחרים ממנה מתפרסמים מדי פעם בעלון השבועי החסידי "עלים לתרופה" של חסידי בעלזא.
תחנת ביאליק

היסטוריה

במאי 2015 זכו ביחד חברת סולל בונה וחברת CRTG  הסינית במכרז לבניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו האדום הכולל גם את תחנת ביאליק. בנובמבר 2015 החלו העבודות על התחנה, תוך כדי שינויים בהסדרי התנועה. מספר הנתיבים לכל כיוון צומצם בדרך ז'בוטינסקי לשניים.
נערת המחר

העלילה

בשנת 3000 הגזע האנושי הגיע סוף סוף לאחר מלחמות רבות למצב של אוטופיה מבחינת התרבות האנושית אשר משגשגת, בעלת אמצעים טכנולוגים מתקדמים והחברה שוחרת שלום. האתגר העיקרי אשר עומד בפני הגזע האנושי הוא לשקם מחדש את כדור הארץ בעקבות ההרס הרב שהותיר "האסון הגדול" - אירוע קטסטרופי שהתרחש בשנת 2500 וכמעט השמיד את כל כדור הארץ. כדי לחקור את הסיבות שהובילו לאירוע קטסטרופי זה, מדען בשם ברונו יצר מכונת זמן בשם "כמוסת הזמן" ובחר באישה בשם טוליסטה להיות שפן הניסיונות של המכונה ולחזור לשנת 2500 על מנת לחקור את האסון הגדול.
כאשר כמוסת הזמן חוזרת חזרה (מיד לאחר שעזבה), טוליסטה מוחזקת כבת ערובה על ידי סילברת'ורן, פושע משנת 2500 אשר מתכוון לכבוש את העתיד. סילברת'ורן מבין כי על אף שבשנת 3000 אין לאף אחד כלי נשק, הנשק שלו לא מסוגל בפני מכשיר מתקדם בשם "מתמר" אותו מרכיבים כל תושבי העתיד על ראשם ובעזרתו הם מסוגלים להזיז חפצים ולרפא באופן טלפתי.
סילברת'ורן מצליח לקחת את תלמידתה הצעירה של טוליסטה, אלאנה, כבת ערובה אל תוך מכונת הזמן והוא חוזר לעבר, שם הוא מקווה שיהיה לו סיכוי יותר טוב. הם מגיעים לשנת 1990. אלאנה מצליחה לברוח ומתיידדת עם נערה בשם ג'ני, שעוזרת לה להסתגל לחיים בזמן ובתקופה שאינם מוכרים לה, ולאתר את "כמוסת הזמן" על מנת שהיא תוכל לחזור לעתיד ולא תשאר תקועה בעבר.
לאחר שחשבו בתחילה כי כמוסת הזמן הושמדה, ג'ני ואלאנה מגלות כי היא בידי סילברת'ורן, אשר צבר כוח וממון רב בעזרת הידע אשר מצוי במאגר הנתונים של כמוסת הזמן, ולכן הוא לא יתן לאלאנה להשתמש בכמוסת הזמן כדי לחזור לעתיד. אלאנה וג'ני מגבשות תוכנית אשר נועדה להשיג את כמוסת הזמן חזרה כדי לטרפד את תוכניותיו של סילברת'ורן, על מנת שאלאנה תוכל לחזור הביתה.
שבעת פרקי רבי אליעזר

שבעת פרקי רבי אליעזר הוא מדרש אגדה קצר בן שבעה פרקים הכולל דרשות בשמו של רבי אליעזר ומכאן קיבל החיבור את שמו.
מדרש זה התגלגל ומצא את מקומו כנספח לחיבור אחר והם נדפסו כפרקים יט-כה של מדרש סדר אליהו זוטא. במשך דורות רבים נחשב החיבור בידי חכמים וחוקרים בולטים כמו רד"ל וחנוך אלבק כשייך לפרקי דרבי אליעזר ובמאגרי האקדמיה ללשון העברית מכונה החיבור: "פרקי דרבי אליעזר (פרקים נוספים)". כלומר, נוספים על החיבור הידוע ומפורסם בשם פרקי דרבי אליעזר. אבל היו מי שפקפקו בכך. לאחרונה הוכרע ש"שבעת פרקי רבי אליעזר" הוא חיבור עצמאי ונפרד ואין לו שום קשר לפרקי דרבי אליעזר.

החיבור ותולדות המחקר

כאמור, שבעת פרקי רבי אליעזר נדפסו כחלק אינטגרלי של סדר אליהו, ועד עתה לא התגלה שום כתב יד של החיבור המכנה אותו בשם פרקי רבי אליעזר. רד"ל, בן החצי הראשון של המאה ה-19, היה הראשון שעמד על כך שהפרקים הללו אינם חלק אינטגרלי של סדר אליהו. עוד הוא מצא שבעל הרוקח ובעל ילקוט שמעוני מצטטים דרשות מן החיבור והם מכנים אותו 'פר"א'. כלומר 'פרקי רבי אליעזר'. גם מאיר איש שלום, בן החצי השני של המאה ה-19, עמד על כך, ובמהדורת סדר אליהו שלו הוא כינה לראשונה את הפרקים הללו 'פרקי רבי אליעזר'. אלא שרד"ל הרחיק לכת וביקש להסיק מכך ששבעת הפרקים הללו מקורם בפרקי דרבי אליעזר הידוע אלא שהם ניתקו ממנו ומצאו את מקומם בסדר אליהו. בדיקה מקיפה של כל כתבי היד של פרקי דרבי אליעזר וכן ניתוח לשוני מדוקדק של שני החיבורים העלו שמדובר בחיבורים שונים לחלוטין.

מהדורות החיבור

החיבור נדפס לראשונה (בתוך סדר אליהו) בוונציה בשנת ה'שנ"ח, נדפס שוב בפראג בשנת ה'תל"ו על ידי ר' שמואל היידא, ועל פי מהדורה זו חזר החיבור ונדפס פעמים רבות. היידא הגיה והשלים ולעיתים עשה בחיבור כבתוך שלו. בהקדמתו מספר היידא בהתלהבות על בכיות, תפילות, צומות והשתטחות על קברי צדיקים שערך על מנת להבין היטב את דברי החיבור. ועל כך הוא זכה לבוז ולדברי ביקורת חריפים מפי מאיר איש שלום. איש שלום מראה עד כמה הייתה ידו של היידא קלה עד כדי שכתוב החיבור לעיתים ולאחר כמה דוגמאות לטיב עבודתו של היידא הוא מסיים את דבריו בלעג: "והנה די בדוגמאות אלו לראות פעולתו בתפילותיו ובכיתו וצומו ודרישת הקברים".
החיבור כלול במאגרים של האקדמיה ללשון העברית תחת השם: פרקי רבי אליעזר: פרקים נוספים.
וילמינגטון (קרוליינה הצפונית)

היסטוריה

האירופאי הראשון שביקר באזור בו נמצאת כיום וילמינגטון היה מגלה הארצות האיטלקי ג'ובני דה וראזאנו במאה ה-16.
ההתיישבות האירופאית הקבועה הראשונה באזור נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-18 על ידי אנגלים. בספטמבר 1732 ג'ורג' בורינגטון, המושל הראשון של מושבת קרוליינה הצפונית, ייסד במקום התיישבות בשם ניו קרת'ג' (מילולית: קרתגו החדשה). בהמשך השם שונה ל"ניו ליברפול" ולאחר מכן ל"ניו טאון" או "ניוטון". ב-1739 או ב-1740 העיירה נוסדה מחדש תחת השם וילמינגטון כהוקרה לספנסר קומפטון, רוזן וילמינגטון. בהמשך הגיעו לעיירה מהגרים מהאיים הבריטיים וממושבות אחרות של בריטניה באזור.
בשנים שקדמו למהפכה האמריקאית וילמינגטון הייתה מרכז של המתנגדים לשלטון הבריטי. ב-1765 היו בעיירה הפגנות גדולות כנגד חוק הבולים, ששימש את השלטון הבריטי כדי להגדיל את המיסים.
ב-1840 הסתיימה בנייתה של מסילת רכבת שקישרה את וילמינגטון עם העיירה ולדון בצפון קרוליינה הצפונית. ולמינגטון הפכה לחניית ביניים מרכזים בחוף המזרחי, מה שתרם מאוד למסחר בה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית וילמינגטון הייתה בסיס חשוב של כוחות קונפדרציית המדינות של אמריקה. לנמל וילמינגטון הגיעו ספינות שהצליחו לפרוץ את ההסגר הימי של האיחוד והביאו סחורות מבריטניה. ככל שהתקדמה המלחמה ערי הנמל האחרות של הקונפדרציה נפלו ווילמינגטון נותרה האחרונה, עד שגם היא נכבשה בקרב וילמינגטון בפברואר 1865.
כמו בשאר מדינות הדרום בארצות הברית, גם בקרוליינה הצפונית האמריקאים אפריקאים לא השיגו שוויון זכויות מלא לאחר המלחמה. עד סוף המאה ה-19 הלבנים הגזענים מהמפלגה הדמוקרטית השתלטו על רוב מוסדות השלטון והרשויות המקומיות בקרוליינה הצפונית. ב-1898 התקיימו בחירות לראשות העיר וילמינגטון בהן נבחר ראש עיר מהמפלגה הרפובליקנית. הדמוקרטים לא היו מרוצים מכך וכעבור כמה ימים כוח של 1,500 לבנים בהנהגת אלפרד מור ואדל (Alfred Moore Waddell) תקף את העיר. הם שרפו את מערכת העיתון "דיילי רקורד", העיתון השחור היחיד בקרוליינה הצפונית, תקפו מספר שכונות של האפרו-אמריקאים, ובאיומי אקדח הכריחו את הנבחרים הרפובליקנים להתפטר. במהלך ההפיכה נהרגו כמה עשרות אפרו-אמריקאים. לאחר מכן ואדל נבחר לראש העיר החדש והרפובליקנים גורשו מהעיר. בעקבות ההפיכה עזבו את העיר 2,100 אפרו-אמריקאים, כ-10% מהאוכלוסייה הכללית של העיר באותו זמן, והרוב האפרו-אמריקאי בעיר נמחק.
בעקבות ההפיכה האספה המחוקקת של קרוליינה הצפונית העבירה חוקה מדינתית חדשה שדרשה מיסים ומבחני איות עבור זכות הצבעה, מה שגרם בעקיפין לשלילה אפקטיבית של זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים. התקנות האלו בוטלו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנתה בעיר מספנה בה נבנו למעלה מ-200 ספינות מלחמה. בנוסף הוקמו בעיר שלושה מחנות שבויים אשר הוחזקו בהם כמה מאות גרמנים.

כלכלה

הכלכלה של וילמינגטון מסתמכת על תעשייה, הכוללת בין היתר ייצור ציוד אלקטרוני, מוצרי נייר, ביגוד ועיבוד מזון, תיירות והנמל של העיר. בווילמינגטון נמצא גם אחד מאולפני הטלוויזיה והקולנוע הגדולים ביותר בארצות הברית מחוץ לקליפורניה.

חינוך

בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות ומכללות, כמו אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בווילמינגטון.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי וילמינגטון, המציע טיסות ליעדים מרכזיים בחוף המזרחי של ארצות הברית. הנמל נמצא במרחק של כ-6.5 קילומטרים צפונית למרכז העיר.
וילמינגטון היא נקודת המוצא של כביש בין-מדינתי 40, שמגיע עד קליפורניה.
וינסנט סיינט ג'ון

חייו

וינסנט סיינט ג'ון נולד בניו-פורט קנטקי, כבנם הבכור אשר שרד של סילס סיינט ג'ון ומריאן ססיליה מגי. הוא התחיל לעבוד במכרות מגיל 17 בעיירה טליורייד שבקולרדו ב-1897. 3 שנים לאחר מכן, סיינט ג'ון הפך לנשיא של פדרציית הכורים המערבית. בתפקיד זה הוא הוביל שביתה מוצלחת של כורי קולרדו ב-1901, אשר הסתיימה ביצירת גובה סטנדרטי של משכורת לפועלי המכרות. בעקבות הצלחתו, בן לילה הפך סיינט ג'ון למנהיג פועלים מחד, ולמטרה ראשית של מנהלי חברות הכרייה, אשר חששו מהשפעתו מאידך. דוגמה למתח בין שני הצדדים למאבק ניתן לראות בריצתו של סיינט ג'ון למשרת השריף המקומי בטליורייד ב-1901. סיינט ג'ון הפסיד על חודם של 36 קולות בלבד. למרות ניסיונות עקשניים מצד בעלי חברות הכרייה ואנשי עסקים מקומיים להשחיר את המוניטין שלו, סיינט ג'ון נותר אהוד בקרב אנשי העיירה ובקרב חבריו לעבודה.
לאחר שעזב את טליורייד, עקב האשמות וניסיון לטפול עליו אשמת רצח כוזבת, עזב סיינט ג'ון את טליורייד, והמשיך לאגד עובדים באזור יוטה. כאשר שמע על תחילתם של מגעים ליצירת איגוד פועלים כללי בשם ה-IWW, הצטרף לחברי הוועדה המייסדת ("ביג" ביל הייווד, דניאל דה ליאון, יוג'ין דבס ועוד) והיה שותף להקמת הארגון בכנס המייסד שנפתח ב-27 ביוני 1905 בשיקגו. סיינט ג'ון נמנה עם הסיעה של ביל הייווד, אשר העדיפה את הפעולה הישירה על פני הפעולה הפוליטית. ב-1907 הוא נבחר בוועידה הרביעית של הארגון להיות המזכיר הכללי של ה-IWW. לאחר שבע שנות פעילות, בחר סיינט ג'ון לפרוש מהארגון ומחיי העבודה המקצועית, כדי להשתקע בניו מקסיקו. ב-1917, בחלק מההפחדה האדומה של הממשל האמריקאי, סיינט ג'ון הועמד לדין באשמת בגידה ופגיעה במולדת יחד עם עוד 100 חברי IWW נוספים. סיינט ג'ון, למרות שלא היה פעיל בארגון למעלה משנתיים בזמן המשפט, נמצא אשם ונכנס לכלא לתקופה של כ-5 שנים (מ-1918 עד לשנת 1923). ב-1923 סיינט ג'ון שוחרר מהכלא באמצעות חנינה מידי נשיא ארצות הברית דאז, הרדינג. לאחר שיחרורו, סיינט ג'ון איבד את החלקה שהייתה ברשותו בניו מקסיקו, ונותר למעשה ללא כל. הוא מת בעוני בשנת 1929 בסן פרנסיסקו.
תלמוד תורה המסורה

היסטוריה

תלמוד תורה אהבת תורה-המסורה הוקם בשנת 1971], ומקור שמו המסורה הוא רמיזה להעברה מדויקת של המסורת היהודית. במוסד התחנכו אלפי תלמידים בחינוך רגיל וחינוך מיוחד מגיל גן עד כיתה ח'. בתחילה שכן הת"ת ברחוב פולנסקי בירושלים, ולאחר מכן עבר לרחוב תחכמוני, מבנה שבעבר היה בו בית הספר תחכמוני (ירושלים) בשנות ה-90, לאחר שכמות התלמידים בתלמוד תורה גדלה, הורחב מבנה התלמוד-תורה ונבנו בו קומות נוספות.
לת"ת מספר סניפים. כשהסניף הראשי הוא ברחוב תחכמוני בעיר, ובהמשך נפתחו בשכונת רוממה, ושכונת רמת שלמה.
בתלמוד תורה נלמדים לימודי קודש בשעות הבוקר, ובשעות אחר הצהריים לימודי חול. אולם לא נלמדים בו לימודי ליבה.
בתלמוד תורה מתקיים מדי שנה מבחן 'דגל המשנה' ללימוד משנה, ובמעמד המבחן השישי של חתן המשנה קיבל התלמוד תורה את עיטור "דגל המשנה" לשנת תשל"ח על ההצטיינות של הת"ת מטעם המפעל העולמי ללימוד המשנה היומית בניהולו של הרב שלמה שטנצל.
בית הכנסת "אוהל מרדכי" קיים במבנה הת"ת הישן למעלה ממאה שנה. בבית הכנסת נהג להתפלל החזן יוסלה רוזנבלט והוא נחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בירושלים. בשנת תשע"ו עיריית ירושלים החליטה להרוס את בית הכנסת. על שטח הת"ת התנהל שנים רבות משא ומתן לרכישת הקרקע הנמצאת במקום מרכזי בעיר בסמיכות לשכונת גאולה, אולם התגלה כי עו"ד תיאמו מכרז, והם הורשעו לאחר מכן בבית המשפט.

תפקידים בת"ת

מנהל הת"ת הוא הרב משה טרנובסקי. בעבר כיהן הרב שמשון פוליקמן כמנהל וטרנובסקי כסגנו. באותן שנים כיהן כיו"ר ועד ההורים מר נתן גרינברג.  
בשנת 1986 לאחר חילוקי דעות בנושא מעמדו של המוסד שנגעה לגובה התקציב ממשרד החינוך, פעלו רבנים ועסקנים ובהם הרב שמואל דויטש, (כיום יושב ראש ההנהלה הרוחנית), בגיבויו של הרב שך, והורים רבים הוציאו את בניהם מהתלמוד תורה. הרב פוליקמן נאלץ להתפטר וטרנובסקי התמנה למנהל. 
בסניף רמת שלמה משמש הרב ברוך לוי כמנהל.
אימי אוקסון

אימי אוקסון (בשוודית: Jimmie Åkesson; נולד ב-17 במאי 1979) הוא פוליטיקאי שוודי המכהן כראש מפלגת השוודים הדמוקרטים וכחבר הפרלמנט השוודי.

ביוגרפיה

אוקסון נולד בכפר במחוז קריסטיאנסטד (כיום חלק ממחוז סקונה) שבדרום שוודיה וגדל בסולבסברג שבמחוז בלקיניה. הוא מכהן כחבר מועצת סולבסברג משנת 1998.
בשנים 2000–2005 כיהן כיושב ראש צעירי מפלגת הימין השוודים הדמוקרטים. במאי 2005 נבחר ליו"ר המפלגה. בבחירות לפרלמנט ב-2010 הוביל את המפלגה לראשונה מעבר לאחוז החסימה עם 5.7% מקולות המצביעים ו-20 מושבים בריקסדאג, כולל אוקסון שנבחר כאחד מנציגי מחוז ינשפינג. מסע הבחירות של המפלגה התרכז בהתנגדות להגירה הגוברת של מוסלמים לשוודיה. בבחירות לפרלמנט ב-2014 הגדילה המפלגה את כוחה וזכתה ב-12.86% מהקולות וב-49 מושבים והייתה בכך למפלגה השלישית בגודלה בשוודיה. לאחר הבחירות יצא לחופשת מחלה של מספר חודשים.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בספטמבר 2018 הגדילה המפלגה בראשותו את כוחה כשזכתה ב-17.53% מן הקולות. תוצאה שהעניקה לשוודים הדמוקרטים 62 מושבים בפרלמנט. 
אוקסון חי בזוגיות ואב לבן.
להיט קיץ

להיט קיץ הוא מונח מתעשיית הבידור, המתייחס לשיר שמפורסם במהלך הקיץ, מגיע לשיא הפופולריות שלו במהלכו ודועך אחריו. שיר פופ יכול לצבור פופולריות בין לאומית במהלך חופשת הקיץ ועל ידי כך להפוך ללהיט הקיץ המובהק בארצות רבות. רוב להיטי הקיץ המוכרים מגיעים מחוץ לתעשיית הפופ הבריטית והאמריקאית.
בתעשיית המוזיקה מייחסים חשיבות רבה ללהיט, בהיותו מקור הכנסה מובהק. שירים המשווקים כלהיטי קיץ שכיחים מאוד ולעיתים קרובות מאופיינים בטמפו מהיר. הם עוסקים בנושאים כגון רוגע, טבע ומסיבות חוף. שירים אלו נחשבים כאידיאליים להאזנה במהלך פעילויות הקיץ. על פי רוב, להיטי הקיץ הבין לאומיים הם שירי קאנטרי (במיוחד קאנטרי פופ) ומוזיקת מיינסטרים פופולרית, אך שירי רוק מגיעים למעמד זה לעיתים רחוקות יותר.
היפוכו של להיט הקיץ בתעשיות המוזיקה של חצי הכדור הצפוני במערב הוא שיר חג המולד. קטגוריה זו כוללת בדרך כלל גם מגוון של שירי חורף כלליים.
מחשבת ישראל

מחשבת ישראל הוא תחום במדעי היהדות שעוסק ביצירות המופת של המחשבה והתרבות היהודית לדורותיה, הבנתה ומיפויה. התחום גם עוסק בקשר, בהקבלה ובהשפעה ההדדית בין דפוסי החשיבה היהודיים לבין הפילוסופיה הכללית. 
המונח מחשבת ישראל נטבע על ידי פרופ' אליעזר שביד ומורה מצפון הארץ, שיזמו שינוי רעיוני ומקצועי מקיף, שבמסגרתו אוחדו באוניברסיטה העברית "החוג לפילוסופיה יהודית וקבלה" ו"החוג לתולדות המחשבה היהודית", והוסיפו לכך גם את "המדור לספרות המחשבה והמוסר" שהיה שייך קודם לכן לחוג לספרות עברית. ביסוד שינוי זה עמדה ההכרה בצורך לחקור במכלול המחשבה היהודית מן המקרא ועד ימינו, בבחינת רצף (לעיתים שבור) אחד. הכרה זו מומשה רק בחלקה ומחשבת המקרא מעולם לא נכללה רשמית בתחומי עיסוקו של חוג זה. מאז הוקמו באוניברסיטאות נוספות חוגים בשם זה, או שתכני ההוראה באקדמיה מוגדרים בשימוש במונח.
הישיבה התיכונית מדרשית נעם הייתה הראשונה ללמד מחשבת ישראל בצורה שיטתית, על-פי תוכנית לימודים שיצר הרב שאול ישראלי. היום, רוב הישיבות התיכוניות מלמדות תחום זה, ומשרד החינוך מכיר בו כמקצוע שאפשר להיבחן בו לתעודת בגרות כחלופה לספרות.  
בישיבות הגבוהות בזרם הציוני דתי מקובל ללמוד מחשבת ישראל ולרוב קוראים ללימוד זה לימוד אמונה. הלימוד כולל לימוד ספרי פילוסופיה יהודית כגון הכוזרי וחובות הלבבות, לימוד ספרי המהר"ל וכתבי הרב קוק.  ההכנסה של תחום לימוד זה לתוכנית הלימוד בישיבה נעשתה על ידי הרב קוק כשהקים את ישיבת מרכז הרב.
מייקל גמבון

ביוגרפיה

גמבון נולד בדבלין שבאירלנד. כשהיה בן 5 היגרה משפחתו לאנגליה והוא גדל בקמדן טאון שבלונדון. ב-1963 נבחר על ידי סר לורנס אוליבייה להצטרף לתיאטרון הלאומי הבריטי, ועד מהרה החל לגלם תפקידים ראשיים. הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב"אותלו", סרטו של לורנס אוליבייה משנת 1965. אחרי כן שיחק בתפקידים שונים בקולנוע ובטלוויזיה, הבולט שבהם היה בסדרת הטלוויזיה "The Borderers" של ה-BBC. בתיאטרון היה ידוע במיוחד בתפקידיו במחזות של אלן אייקבורן. ב-1980 גילם את התפקיד הראשי בהפקה של "חיי גלילאו", ולאחר מכן הופיע בקביעות גם בתיאטרון הלאומי וגם ברויאל שייקספיר קומפני. בשנת 1987 זכה גמבון לשבחים רבים ולפרסי דרמה על תפקידו במחזה "מראה מעל הגשר".
גמבון נחשב לשחקן אופי מוכשר והוא זכה להכרה נרחבת כשהופיע ב-1986 בסדרת הטלוויזיה "הבלש המזמר" מאת דניס פוטר, על תפקידו זה זכה בפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה. תפקידו החשוב הראשון בקולנוע היה בסרט "הטבח, הגנב, אשתו והמאהב" של פיטר גרינוויי מ-1989 לצידה של הלן מירן.
ב-1992 גילם את דמותו של המפקח מגרה, גיבור ספריו של הסופר ז'ורז' סימנון, בסדרת הטלוויזיה "מגרה" של רשת ITV. ב-1997 שיחק בדמות דוסטויבסקי בסרט "המהמר" של הבמאי ההונגרי קרול מאק, שנושאו הוא כתיבת הספר "המהמר". בסוף שנות התשעים הופיע בסרטי קולנוע כגון "רוקדים בלונאסה" (1998), "פלנקט ומקלין" (1999), ובסדרות טלוויזיה ביניהם "רעיות ובנות" (לפי רומן של אליזבת גסקל) בתפקיד שזיכה אותו בפרס באפטא. כשרונו הקומי התגלה בסרטים כגון "Endgame" ו-"Perfect Strangers".
בשנת 2004 שיחק בחמישה סרטים: בקומדיה של וס אנדרסון "עמוק במים", בסרט הגנגסטרים הבריטי "לאייר קייק", בדרמה התיאטרלית "להיות ג'וליה" ובסרט הפנטזיה "סקיי קפטן", ובסרט "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן" גילם את דמותו של אלבוס דמבלדור, מנהל בית הספר הוגוורטס. גמבון התחיל לגלם את התפקיד אחרי מותו של ריצ'רד האריס ב-2002. ב-2005 שב וגילם את אלבוס דמבלדור בסרט ההמשך הארי פוטר וגביע האש. גמבון שב וגילם את דמות דמבלדור לאורך כל יתר סדרת הסרטים עד סיומה (מלבד הסרט השביעי (הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1 (2010)) ב-2011.
ב-2016 גילם את דמותו של מורטימר בסדרת ה-BBC "הכתר החלול".
ב-1992 קיבל גמבון תואר CBE, ובשנת 1998 קיבל תואר אבירות. על שמו קרוי סיבוב/פנייה במסלול התחרות של טופ גיר, אחרי שהחליק מהמסלול בפנייה זו במסגרת אתגר "הידוענים במכונית במחיר סביר" של התוכנית.
אנטול ליטבק

קורות חיים

ליטבק נולד בקייב, שאז הייתה בשטחי האימפריה הרוסית למשפחה יהודית. בנעוריו למד משחק ועבד בתיאטרון מקומי. בשנת 1925 היגר לברלין מסיבות אידאולוגיות.
ב-1933, כאשר הנאצים עלו לשלטון בגרמניה, ליטבק עבר לפריז, אשר היה מקום חביב עליו לצילום סרטים (13 מתוך 37 סרטיו בוימו שם). באותה תקופה החל ליטבק לביים סרטים אשר זכו להצלחה צנועה. בשנת 1936 ביים את הסרט Mayerling בכיכובו של שארל בואייה, אשר זכה להצלחה יחסית וכן לרימייק בשנת 1968 בכיכובם של קתרין דנב, ג'יימס מייסון ואווה גרדנר.
לאחר ההצלחה של הסרט קיבל ליטבק חוזה בן 4 שנים בחברת האחים וורנר והפך לאחד הבמאים המובילים של סוף שנות ה-30, בין סרטיו מאותה תקופה ניתן למנות את The Amazing Dr. Clitterhouse בכיכובם של אדוארד ג'י רובינסון,קלייר טרבור והמפרי בוגרט.
סרטו משנת 1940 "כל זה וגם גן העדן" היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס ליטבק, שהיה בשנות ה-30 המאוחרות לחייו, לשורות צבא ארצות הברית כבמאי סרטי תעמולה, יחד עם פרנק קפרה הוא ביים את סדרת הסרטים Why We fight, אשר מטרתה הייתה להעלות את המוראל בקרב החיילים האמריקאים. בעקבות שירותו במלחמה קיבל ליטבק את אות לגיון הכבוד והפך לחבר במסדר האימפריה הבריטית. אחד מפרקי סדרת הסרטים "הקרב על רוסיה" זכה לאהדה בקרב מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין. ליטבק השתחרר מהשירות בתום המלחמה בדרגת קולונל.
לאחר המלחמה שב ליטבק לביים סרטים עלילתיים. הבולטים שבהם: "האם את אוהבת את ברהמס?", "ליל הגנרלים", "מאורת הצפעונים", ו"סליחה, טעות במספר". מבין כוכבי סרטיו המאוחרים ניתן למנות את אינגריד ברגמן, פיטר או'טול, ברברה סטנוויק, ברט לנקסטר ואוליביה דה הבילנד.
ליטבק התחתן פעמיים. נישואיו הראשונים היו לשחקנית הקולנוע מרים הופקינס בשנת 1937. נישואים אלה נמשכו שנתיים, עד לגירושין. נישואיו השניים היו בשנת 1955 לדוגמנית סופי סטור. נישואים אלו נמשכו עד מותו בשנת 1974.
לליטבק כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פצצה קופצת

פצצה קופצת היא פצצה המעוצבת כך שתקפץ על פני המים לעבר המטרה. מסלול הפצצה מחושב כך שתימנע ממכשולים מימיים כמו רשתות טורפדו, ומאפשר לקבוע מראש את מהירות הפגיעה ואת תזמון הפיצוץ, בדומה לפצצת עומק. ממציא הפצצה הראשונה מסוג זה היה המהנדס הבריטי ברנס ווליס. עבודות פיתוח הפצצות שלו שימשו את חיל האוויר המלכותי במבצע נזיפה במאי 1943 כדי לעבור סכרים גרמניים ולהתפוצץ מתחת למים. אפקט של פיצוץ כזה דומה לפיצוץ פצצת גרנד סלאם או טולבוי, שגם את שתיהן הוא המציא.
עטרה פולונסקי

ביוגרפיה

עטרה פולונסקי נולדה בכפר תבור וגדלה בכפר חיים. בתם של משה ושרה פולונסקי שעלו מפלונסק שבפולין לנהלל. הוריה הקימו את כפר חיים. אחיה הבכור, פנחס היה לילד הראשון בכפר. בגיל צעיר התייתמה מאביה. שני אחיה היו אתלטים מצטיינים. פנחס, היה אלוף ישראל ואלוף המכביה ביידוי פטיש. אחיה הצעיר, אחיקם, השתתף אף הוא בתחרויות האתלטיקה של המכביה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בתל אביב באוקטובר 1950 זכתה פולונסקי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 32.68 מטר, אחרי פרידה ליכטבלאו
(33.28 מטר) ומרים גולדפיין (28.52 מטר), שתיהן מישראל ובהטלת כידון בתוצאה של 27.48 מטר, אחרי רעיה ברונשטיין (28.25 מטר) ולפני הדרה (26.99 מטר). מדליית ארד, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 9.86 מטר, אחרי רעיה ברונשטיין (10.27 מטר) ואולגה וינטנברג (10.15 מטר).

אלופת המכביה

בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכתה פולונסקי במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 35.28 מטר, לפני אולגה וינטנברג (34.35 מטר) ומרים גולדפיין (29.92 מטר).
בתחרות שנערכה בחיפה בפברואר 1954 קבעה פולונסקי שיא ישראלי חדש בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.15 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכתה פולונסקי במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.05 מטר, אחרי א. קיין מבריטניה (33.91 מטר) ולפני רות רחמן מישראל (30.35 מטר).
פולונסקי בעלת תואר ד"ר בחינוך גופני מארצות הברית. עבדה תחילה בהוראה במכללה בארצות הברית ואחר כך במכון וינגייט ולאחר מכן במשך כ־30 שנים הייתה סגנית מנהל המכללה לחינוך גופני ע"ש זינמן בוינגייט ומרכזת המגמה לחינוך מיוחד במכללה. היא ארגנה ולימדה את המסלול הראשון בארץ לחינוך גופני לאוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים. פרסמה את ספר הלימוד הראשון בתחום, ופעלה לארגון תחרויות הספיישל אולימפיקס בישראל. היא יזמה את הקמת המרכז לאבחון מוטורי במכללה לחינוך גופני בוינגייט המטפל בהערכה, באבחון ובאימון מוטורי וניהלה אותו במשך שנים.