google/wiki40b huggingface dataset:
שרי אנסקי

שרי אנסקי (נולדה בירושלים ב-1957) היא עיתונאית, בשלנית ומחברת ספרי בישול ישראלית.

ביוגרפיה

שרי אנסקי נולדה וגדלה בשכונת נווה שאנן בירושלים, בבית שומר מסורת, אביה היה חוקר התנ"ך פרופ' חיים גבריהו ואמה הייתה מורה לחקלאות שגידלה ירקות ופירות בערוגות ופיתחה את סקרנותה של אנסקי לסביבה, לשווקים ולמטבחים השונים. למדה בבתי הספר הדתיים "במעלה" ובבית הספר לבנות "אוולינה דה רוטשילד", במלחמת יום כיפור שכלה את אחיה ראובן , ואת ספרה "המטבח של שרי אנסקי" הקדישה לו.
אחרי עשר שנים בהן עבדה כגרפיקאית במעריב, החלה אנסקי לכתוב ב-1992 טור בנושאי אוכל בעיתון מעריב. בכתיבתה היא משלבת לעיתים קרובות סיפורים אישיים מילדותה והתבגרותה בירושלים. באמצע 2011 הפסיקה לכתוב במעריב ופתחה דוכן לכריכי דג מלוח בשם "שרי הרינג" ב"שוק הנמל המקורה" שבמתחם נמל תל אביב.
התגוררה בירושלים ובתל אביב עם חברה לחיים, הצלם אלכס ליבק, שצילם חלק ממתכוניה. לזוג ילד. במרץ 2014 נפרדו השניים. בעבר הייתה נשואה לשחקן ושדר הרדיו אלכס אנסקי. לזוג שני ילדים מנישואים אלה: העיתונאית מיכל אנסקי והצייר הלל אנסקי.
יום הזיכרון הבינלאומי לקרבנות העבדות וסחר העבדים הטרנס אטלנטי

יום הזיכרון הבינלאומי לקרבנות העבדות וסחר העבדים הטרנס אטלנטי (באנגלית: International Day of Remembrance of the Victims of Slavery and the Transatlantic Slave Trade) הוא מועד זיכרון בינלאומי שנקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם וחל מדי שנה ב-25 במרץ.
יום הזיכרון נקבע לכבודם של אלו שמתו ואלו שסבלו עקב סחר העבדים הטרנס אטלנטי. על פי הערכה מדובר בכ-13 מיליון (ואולי אף 15 מיליון) אפריקאים, גברים, נשים וילדים, שנחטפו במשך תקופה של 400 שנה לשמש כעבדים באירופה ובאמריקה.
המועד נקבע בהחלטה 122/62 של העצרת הכללית, שנתקבלה ב-17 בדצמבר 2007. המועד של 25 במרץ נבחר לאחר שהאו"ם ציין את ה-25 במרץ 2007 כיום השנה המאתיים להפסקתו של סחר העבדים הטרנסאטלנטי.
יום הזיכרון צוין לראשונה ב-2008 ומדי שנה נבחר עבורו נושא מסוים.
המועד שנקבע התווסף ליום הזיכרון הבינלאומי לסחר העבדים והפסקתו. יום זיכרון זה נקבע על ידי הוועידה הכללית של ארגון אונסק"ו ב-1998. מועדו הוא ב-23 באוגוסט, מועד פרוץ מרד העבדים באי סנטו דומינגו בשנת 1791.
ביום הזיכרון בשנת 2015 נחנכה במטה האומות המאוחדות בניו יורק אנדרטה קבועה לזכר קרבנות סחר העבדים, שעוצבה על ידי האדריכל האמריקאי רודני לאון (Rodney Leon).
טיפוס מצוקים

היסטוריה

ציורים המתוארכים לשנת 200 לפנה"ס מתארים סינים המטפסים על מצוקים. בתקופה הקדומה באמריקה נחשבו בני האנסאזי למטפסים מעולים. מטפסים ראשונים באירופה השתמשו בטכניקת טיפוס מצוקים ככישורים הנדרשים להגיע לפסגה בעת טיפוס הרים. בשנות ה-80 של המאה ה-19 החל באירופה ענף טיפוס מצוקים הנפרד מטיפוס הרים.
אף שטיפוס מצוקים היה מרכיב משמעותי בטיפוס הרים בהרי האלפים בתקופה הוויקטוריאנית משערים שספורט טיפוס המצוקים החל ברבע האחרון של המאה ה-19 בחלקים שונים באירופה. טיפוס מצוקים התפתח בהדרגה מיכולת נדרשת לטיפוס אלפיני לפעילות אתלטית נפרדת.
טיפוס עזרים, טיפוס תוך שימוש בציוד הפועל כמאחז יד או רגל מלאכותיים הפך פופולרי בתקופה בין 1920 ל-1960, ואפשרו טיפוסים בהרי האלפים ובעמק יוסמיטי שנחשבו בלתי אפשריים בלא עזרים אלו. עם זאת, התפתחו טכניקות הטיפוס, הציוד ושיקולים אתיים בהתמדה. מאז הפך טיפוס חופשי, טיפוס תוך שימוש במאחזים המורכבים לגמרי מסלע טבעי תוך שימוש בציוד אך ורק לשם הגנה ולא לשם עזרה בעליה, לצורה הפופולרית ביותר של הספורט. טיפוס חופשי התפתח מאז לכמה סגנונות טיפוס כתלות בקונפיגורציה של התחנות.
במהלך השנים הלכה ונוצרו שיטות דירוג במטרה להשוות באופן מדויק יותר את הקושי היחסי של טיפוס המצוקים.

סוגי הטיפוס

מרבית הטיפוסים בתקופה המודרנית הם מהסוג המכונה טיפוס חופשי – טיפוס תוך הסתמכות על הכוח הפיזי של המטפס בלבד, כשהציוד נועד להגנה בלבד ולא לתמיכה – בניגוד לטיפוס עזרים, צורת הטיפוס התלויה בציוד עזר שהייתה דומיננטית בתקופה הראשונה של טיפוס מצוקים. טיפוס חופשי נחלק לכמה סגנונות השונים זה מזה כתלות בבחירת הציוד שבו משתמשים והתצורות של העגינה והחיבל.
ככל שהמסלול מתרחק יותר ויותר מהקרקע מחייב הסיכון ההולך וגובר של פציעות מסכנות חיים אמצעי אבטחה נוספים. קיים מגוון של טכניקות טיפוס וציוד טיפוס שנועדו לספק אבטחה זו. מטפסים פועלים בדרך כלל בזוגות ומשתמשים במערכת של חבלים ועוגנים שנועדו לעצור נפילות. את החבלים והעוגנים אפשר לנצל בדרכים שונות על מנת להתאים לסוגים רבים של טיפוס, והטיפוס בעזרת חבל מחולק לסוגי משנה המבוססים על שיטת האבטחה שבה משתמש המטפס. כללית, טירונים יתחילו טיפוס TopRope או טיפוס בולדרינג פשוט וימשיכו הלאה לטיפוס הובלה ומעבר לכך.

טיפוס עזרים

עדיין השיטה הפופולרית ביותר לטפס על קירות גבוהים, מטפסים בעזרת עזרים מתקדמים במעלה המצוק תוך הצמדת ציוד עגינה שנועד לסייע בטיפוס ולקדם אבטחה.

טיפוס חופשי

שיטה המתבססת על הכוח הפיזי והכישורים של המטפס על מנת להשלים את הטיפוס. טיפוס חופשי יכול להסתמך על שיטות אבטחה של TopRop או טיפוס הובלה על מנת לקבוע את ההגנה ותחנות האבטחה. עוגנים, חבלים ואבטחה נועדו לגיבוי והם פסיביים בניגוד לעזרי טיפוס אקטיביים. תת-סוגים של טיפוס חופשי הם טיפוס מסורתי וטיפוס ספורטיבי. טיפוס ספורטיבי. טיפוס חופשי נעשה בדרך כלל כ-"clean lead", שפירושו שלא נעשה שימוש ביתדות להגנה.
אורית סטרוק

ביוגרפיה

סטרוק נולדה למשפחת עורכי דין ירושלמית מסורתית. סבתה, שעל שמה היא קרויה, היא המשוררת מלכה נשר.הוריה היו אנשי שמאל פוליטי.
למדה בתיכון שליד האוניברסיטה בירושלים. בכיתה י"א חזרה בתשובה והחלה ללמוד ב'גשר' וב'מכון מאיר'. הפכה לבת בית בביתו של הרב חיים דרוקמן, שהכיר בינה ובין תלמידו בישיבת אור עציון, אברהם סטרוק, לו נישאה. תקופה קצרה גרו יחד בעיר ימית, ולאחר פינויה עברו להתגורר ביישוב היהודי בחברון.

פעילות ציבורית

אחרי שמערת המכפלה נסגרה לתפילת יהודים בעקבות טבח מערת המכפלה ב-1994, נבחרה סטרוק כחברת ועד נשים למען המערה, ופעלה לשכנוע אנשי המערכת הפוליטית לפתוח אותה מחדש ליהודים.
מאז שנת 2000 עמדה בראש המחלקה המשפטית-מדינית של היישוב היהודי בחברון.
סטרוק ייסדה את ארגון זכויות האדם ביש"ע ב-2002, בעקבות פינוי והריסת ביתה של לבנת עוזרי וחמשת ילדיה מהמאחז "גבעה 26", כחודש לאחר שאבי המשפחה נרצח בביתו; לאחר שארגוני זכויות אדם סירבו לסייע למשפחה. מאז עמדה סטרוק בראש הארגון בהתנדבות. במסגרת פעילותה בארגון הגישה תלונות במח"ש ותביעות בבית משפט נגד שוטרים בטענה שתקפו מפגינים במהלך המחאה נגד תוכנית ההתנתקות ופינוי עמונה. בעקבות דיונים בתביעות אלה הגישו סטרוק וארגון זכויות האדם ביש"ע שתי קובלנות פליליות נגד עורכי דין שייצגו נאשמים בתקיפה של משתתפים בהפגנות נגד תוכנית ההתנתקות. בתי המשפט פסקו שיש לבטל קובלנות אלה, וחייבו את הקובלים בהוצאות משפט. באפריל 2013 קיבלה את מגן כנס רמלה על פועלה בתחום, והדגשת "ייחודה של מדינת ישראל כמדינה יהודית".
בבחירות לכנסת ה-17 התמודדה במקום ה-13 ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל, במסגרת מפלגת תקומה.
במהלך כהונת הכנסת ה-18 ניהלה בהתנדבות את שדולת ארץ ישראל בכנסת, אשר נאבקה נגד הקפאת הבנייה בהתנחלויות וקידמה את הקמת הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון. השדולה קידמה גם את ההכרזה על מערת המכפלה וקבר רחל כאתרי מורשת לאומיים והביאה לחקיקת חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם.

חיים אישיים

סטרוק היא תושבת שכונת אברהם אבינו בחברון ולה 11 ילדים.
בנה צבי הורשע בחטיפה, תקיפה בנסיבות מחמירות ובהתעללות בנער פלסטיני ובהריגת גדי ב-2007, ונידון ל-30 חודשי מאסר. בתגובה לפסק הדין אמרה אורית סטרוק: "בשונה מבית המשפט, שהעדיף להאמין לעדים הערבים, אנחנו מאמינים ובטוחים בחפותו של צביקי, כואבים את הצלחתם של מבקשי רעתו ונשתדל לסייע לו לעמוד בגזר הדין הקשה שהוטל עליו".
ב-9 בדצמבר 2015 נפצע בנה יצחק בפיגוע דקירה בחברון, לאחר שהסתער בידיים חשופות על מחבל שדקר חייל.
מטען פורמלי

בכימיה, מטען פורמלי הוא מטען חשמלי חלקי על אטום בתוך מולקולה. המטען מוגדר על פי ההנחה כי אלקטרונים של קשר כימי משותפים באופן שווה בין האטומים, ללא תלות בהבדלי האלקטרושליליות היחסית ביניהם. הגדרה נוספת למטען פורמלי היא, המטען שישאר על כל אטום לאחר פירוק כל הקשרים שלו בצורה הומוליטית (שוויונית).
יידישע פיראטן

יִידִישֶע פִּירַאטְן (ביידיש: 'פיראטים יהודים', או 'פיראטים יידיים') הוא שיר שנכתב עבור להקת חיל הים ובוצע על ידה במסגרת תוכניתה התשיעית, "רפסודה בכחול", שהועלתה לראשונה בשנת 1969. סולני הלהקה לשיר היו אבי אוריה ושלמה ארצי.
מילותיו ההיתוליות של השיר משתעשעות ברעיון של קיום שודדי ים יהודים דוברי יידיש. הוא עוסק בעלילותיה של חבורת פיראטים הנערצת בריכוזים היהודיים במזרח אירופה שלפני השואה – כמילות הפזמון החוזר: "מביאליסטוק עד ווהלין, מליטא ועד פולין, כל העם כבודנו ימלל / איזה חברה יאַטן [=שובבים], יידישע פיראטן, שירבו כמותם ב[עם] ישראל"). הם מפליגים בים הבלטי כשמגמת פניהם ארץ כוש ותרשיש, ובכליהם דברי מזון מסורתיים – קרעפלאך, טשולנט וגפילטע פיש. בנדודיה מגיעה החבורה לבסוף לארץ ישראל, ובמעבר קל בין תקופות הזמן מגויסת למקהלת הרבנות הצבאית.
מילות השיר, הרוויות במילים ובביטויים יידישאיים, נכתבו על ידי יורם טהרלב ודני ליטאי (במאי הלהקה באותה עת).
לחן השיר, השואב מצליליה של המוזיקה היהודית המסורתית, חובר על ידי דרורה חבקין.
נשמעה הטענה שהשיר חובר בהשראת פעולת חיל הים בה הוברחו ספינות שרבורג מצרפת לישראל, אך הואיל והשיר נכתב לפני הפעולה (שהתרחשה בדצמבר 1969), אין לכך בסיס.
המשלחת הנורווגית-בריטית-שוודית לאנטארקטיקה

המשלחת הנורווגית-בריטית-שוודית לאנטארקטיקה (באנגלית: Norwegian–British–Swedish Antarctic Expedition) שיצאה לחקור את היבשת בשנים 1952-1949 הייתה המשלחת האנטארקטית הראשונה שהורכבה מצוות בינלאומי של מדענים. חברי הצוות באו מנורווגיה, משוודיה ומחבר העמים הבריטי.

היסטוריה

בראשות המשלחת עמד יוֹן שֶלְדֶרוּפּ יֵיבֶר (John Schjelderup Giæver), מדען נורווגי. מטרתה הייתה לקבוע, אם תנודות אקלים שנצפו בחוג הארקטי מופיעות גם באנטארקטיקה. בסיס שנודע בשם מאודהיים הוקם על מדף הקרח קואר בפברואר 1950. המשלחת הזאת הניחה את התשתית למשלחות האוסטרליות לאנטארקטיקה משנת 1954 עד ראשית שנות ה-60'.

תעבורה

המשלחת הגיעה לאנטארקטיקה על ספינה בת 600 טון של ציידי כלבי-ים בשם "נורסל", שצוידה במנוע דיזל של צוללת גרמנית. במקביל אליה השתמשה המשלחת באונייה בת 24,000 טון, משום ש"נורסל" הייתה קטנה מכדי לשאת את כל הציוד והאספקה שנדרשו למשלחת האנטארקטית. 
נוסף לשתי האוניות, נכללו במשלחת שני מטוסי אוסטר קלים, שנועדו לטיסות סיור, וצוות של חמישה טייסים מחיל האוויר המלכותי הצטרף למשלחת לאייש אותם. ה"נורסל" יצאה לשלוש הפלגות הלוך-ושוב לאנטארקטיקה, בלוויית יחידה מוטסת נורווגית ושוודית לסייע בצילומי אוויר.
המידע שהשיגה המשלחת עזר לקידום חקר הקרחונים, מטאורולוגיה וגאולוגיה. היא מצאה, ש"מפלס הים העולמי נשלט בעיקר על ידי מצב תכסית הקרח האנטארקטי." כמו כן שיפרו ממצאיה את הבנת השפעתן של תכסיות הקרח האנטארקטי על ויסות האקלים העולמי. המשלחת מצאה גם ראיה המצביעה על כך, שחלק מאנטארקטיקה (ארץ דרונינג מוד) היה מחובר בעבר לדרום אפריקה. עוד מחקרים מדעיים מצאו ראיה מוצקה לכך, שמזרח אנטארקטיקה היה סמוך לדרום אפריקה עד שלהי עידן היורה.
ההבטחה (מיני-סדרה)

שחקנים ישראליים המופיעים בסדרה

רוב-ככל הסדרה צולמה באתרים בישראל, וכמה ישראלים יהודים משתתפים בה כשחקנים. מביניהם, בולט איתי טיראן המשחק בתפקיד מרכזי. בתפקידים משניים שונים מופיעים בה, בין השאר: סמדי וולפמן, שי אגוזי, יאיר רובין, גיא לואל, תומר אופנר, נועה קולר, איילה ליפשיץ, רועי אסף, מתי אטלס, אייל רוזלס, אילן גנני, מיכל רובין, בני אלדר, אלון דהן, יגאל רזניק, יורם יוספסברג.
לואי פראנשה ד'אספרה

תחילת הקריירה

ד'אספרה נולד לקצין פרשים אשר שירת בגיס הפרשים הקלים "האפריקני" של הצבא הצרפתי באלג'יריה, כך שהכיר את חיי הצבא משחר נעוריו. ב-1876 סיים ד'אספרה בהצלחה את האקדמיה הצבאית סן-סיר והוצב בגדוד רגלים בדרגת סגן. בין 1876–1881 הוצב באלג'יריה ודרום תוניסיה וב-1882 נשלח לאקדמית המטה הכללי הצרפתי, שם למד את מקצועות הפיקוד והמטה. בין 1885–1887 נשלח לאזור מפרץ טונקין שם לחם כנגד שודדי הים שחורי הדגל. לאחר חזרתו לצרפת הוצב לתפקידי מטה וב-1899 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל ומונה לסגן המדריך הראשי באקדמית סן סיר. ב-1900 השתתף ד'אספרה במסע הצבאי לדיכוי מרד הבוקסרים בסין ובהמשך כיהן כמושל הצבאי של אזור השליטה הצרפתי, שמרכזו בייג'ינג. ב-1903 הועלה לדרגת קולונל והתמנה למפקד חטיבת הרגלים ה-77, ב-1908 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל וב-1912 לדרגת גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-28 שהוצבה במערב מרוקו.

מלחמת העולם הראשונה

ב-אוגוסט 1914 פיקד ד'אספרה על הקורפוס ה-1 של ההארמייה החמישית ולאחר קרב שרלרואה הצליח לארגן את כוחותיו לכדי נסיגה מאורגנת, תוך שהוא מנהל קרב מאסף נגד הגרמנים ומעכב את התקדמותם. ב-5 בספטמבר מונה ד'אספרה לפקד על הארמייה החמישית במקומו של הגנרל שארל לנרזאק ויכולתו הפיקודית תרמה משמעותית להישגים בקרב הראשון על המארן. ב-1916 מונה ד'אספרה לפקד על קבוצת הארמיות המזרחיות של הצבא הצרפתי בחזית המערבית. בדצמבר 1916 מונה הגנרל ז'וזף ז'ופר לתפקיד מרשל, עניין שאפשר את העברתו המכובדת מתפקיד מפקד החזית של הצבא הצרפתי. ד'אספרה היה מועמד טבעי להחליפו, אך היותו קתולי אדוק הפריעה לחוגים מסוימים בצבא ולתפקיד מונה הגנרל רובר ניוול. בראשית 1917 הועבר ד'אספרה לפקד על קבוצת הארמיות הצפוניות שחנתה באזור שמפן. ד'אספרה היה חסיד של מדיניות צבאית התקפית ולא אחת פעולותיו לא עלו בקנה אחד עם הנחיות הפיקוד הצרפתי להישאר במגננה. במאי 1918 נחלו כוחותיו תבוסה בקרב השלישי על האן, ד'אספרה הואשם אישית בתבוסה והועבר מתפקידו. 
ביוני 1918 הוזעק הגנרל אדולף גיומא מהחזית המקדונית ומונה למושל הצבאי של פריז וד'אספרה החליפו כמפקד הזירה מטעם מדינות ההסכמה. ד'אספרה הצליח להעלות את מורל הכוחות, לארגנם מחדש והובילם למתקפה לאורך עמק הוארדאר. באמצע ספטמבר 1918 הגיע הכוח הצבאי בחזית זו לשיא עוצמתו ומנה: 9 אוגדות מצבא יוון, 6 אוגדות סרביות, 6 אוגדות צרפתיות, 4 אוגדות בריטיות ואוגדה איטלקית. ב-15 בספטמבר לאחר הניצחון המוחץ בקרב דוברו פולה, נפרצו הקווים הבולגרים וב-29 בספטמבר נחתם הסכם הפסקת האש, לאחר שהבולגרים ביקשו לסיים את הקרבות ולהיכנע.

שלהי הקריירה ואחריתו

מסיום המלחמה ועד לשלהי 1920 פיקד ד'אספרה על כוחות בעלות הברית באיסטנבול. ב-19 בפברואר 1921 הועלה לדרגת מרשל ומונה לפקד על כוחות הצבא הצרפתי בצפון אפריקה, תפקיד אותו מילא עד 1933. בתקופה זו ניהל את פרויקט הקמת מסילת הרכבת הטרנס-סהרית, וב-29 במרץ 1933 נפצע קשה בתאונת דרכים. ד'אספרה נאלץ לפרוש מתפקידו ולהתמסר לכתיבת זכרונותיו. 
בנובמבר 1934 נבחר לכהן באקדמיה הצרפתית. ב-1940 פרש סופית מכל פעילות ציבורית ועבר להתגורר באחוזתו אשר בחבל טארן, שם הלך לעולמו ב-1942. ד'אספרה נקבר בכנסיית לואי הקדוש שבאינווליד בפריז.
אריק אנדרסן

קריירה תחרותית

אנדרסן הגיע למקום השישי בתחרות קופנהגן בשנת 1923 (ניצח: אהרון נימצוביץ' ). בשנת 1924 הגיע למקום השלישי בתחרות קופנהגן (ניצחו: יוהנס גירסינג וקינץ) והגיע למקום השני בתחרות ראנדרס (ניצח: קיר). בשנת 1927 חלק אנדרסן מקום 4-5 בתחרות קופנהגן (ניצח: גזה מארוצי). בשנת 1928 הגיע למקום הרביעי בתחרות קופנהגן (ניצח: אהרון נימצוביץ'). בשנת 1929 חלק מקום 5-6 בתחרות גטבורג (אליפות הצפון, ניצח: גדעון סטולברג). בשנת 1930 חלק מקום 4-5 בתחרות סווינמונדה (ניצח: פרידריך זמיש). בשנת 1931 הפסיד בדו-קרב ליסטה סטולץ 1.5-4.5.
בשנת 1933 חלק אנדרסן מקום 3-5 בתחרות קופנהגן (ניצח: אהרון נימצוביץ'). בשנת 1935 חלק מקום 8-9 בתחרות באד נויהם (ניצח: יפים בוגוליובוב). בשנת 1937 הגיע למקום ה-13 בתחרות יוראטה (האליפות הרביעית של פולין, ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר).
Britney: Live in Concert

רקע וההכרזה

במרץ 2017, החלו לדלוף פרטים על התוכניות הבינלאומיות של ספירס כגון סבב הופעות נוסף חדש, ובאותו זמן הכריזה ספירס על הופעות בפיליפינים ובישראל. באותו תאריך 3 ביולי 2017, היו אמורים להתקיים באותו יום בחירות למפלגת העבודה, כך שבשל כמות אנשים וחסימת התנועה שהיו בשל ההופעה הוחלט לדחות ביום את הבחירות. בנוסף הכריזה ספירס כמה שבועות אחרי על הופעות נוספות באסיה. ב-31 במאי, יצא במהדורה מיוחדת של אלבום האולפן התשיעי שלה Glory, לקידום סבב ההופעות.

הופעה: "Britney Spears Live in Israel"

ב-3 ביולי 2017 הופיעה ספירס בפארק הירקון בתל אביב. ההופעה התקיימה בפני 56,204 איש. מבקרים תיארו את המופע כ"מופע הפופ המושלם" וכ"מפגן גרנדיוזי של להיטים, יכולות ריקוד מרשימות ואנרגיות חושניות שהכניסו את הקהל המקומי להיסטריה" ואת ספירס כ"מלכה אדירה על הבמה".
סטוקנגל

סטוקנגל (בגרמנית: Stocknagel, "סיכת מקל") היא סוג של לוחית קטנה הנפוצה בגרמניה ועשויה פח, אשר ממוסמרת למקל הליכה, מוט הליכה לטיולים או גרזן קרח. סטוקנגלים משמשים כמזכרת או פריט אספנות וניתן לרכוש אותם לאורך שבילי טיול או בחנויות מזכרות. לרוב הם מכילים את שם המקום בו נרכשו ואיור של המקום.
איסוף הסטוקנגלים היא מסורת שמקורה במרכז אירופה או בהרי האלפים. נדיר למצוא כאלו באזורים אחרים בעולם, והשימוש בהם פחת עם השנים ככלל. למרות זאת, מאז שנות התשעים המאוחרות, ניתן למצוא סטוקנוגלים מפח גם בפארקים לאומיים גדולים ובאתרי תיירות אחרים בארצות הברית. כיום נפוצה בקרב מטיילים ותרמילאים בעולם מסורת דומה של תפירת או הדבקת פאצ'ים מבד על גבי התרמיל.
מכלוף אלדאודי

ביוגרפיה

מכלוף אלדאודי נולד במרקש שבמרוקו. מצד אביו, היה בן למשפחת אלדאודי, שמוצאה מר' חייא אלדאודי , משורר ספרדי מהמאה ה-12, שלפי "ספר היוחסין" לר' אברהם זכות היה מצאצאי בית דוד. אמו רינה לבית לוצקי נולדה בלודז' שבפולין, והגיעה למרוקו אחרי אחיה שעסק במסחר. 
שנים ספורות לאחר לידתו של מכלוף עלתה משפחתו לארץ ישראל ביחד עם חמש משפחות נוספות. לאחר הגעתם לארץ דרך נמל יפו נסעו והתיישבו בצפת, שם גדל והתחנך מכלוף ולמד תורה מפי רבני העיר. הוא הוסמך לרבנות בגיל צעיר מאוד, ובגיל 18 נישא לרחל, בתו של ר' מרדכי עבו.
בשנת 1845 נבחר על ידי רבני צפת לצאת לשליחות כשד"ר כדי לגייס כספים בקרב קהילות הגולה. בשש שליחויותיו נסע בין היתר לפרס, אפגניסטן, בוכרה, הודו, ארצות הבלקן, בולגריה, רומניה ומצרים. בזקונותו ערך מסע גם בארצות צפון אפריקה. לפני יציאתו לשליחות למד את שפות הארצות אליהן נסע, וידע מלבד עברית גם את השפות לדינו, ערבית, פרסית וטורקית. בביקוריו בארצות השונות התקבל בכבוד אצל מושלים מקומיים, ומלבד גיוס תרומות הוא פעל למען הקהילות היהודיות והציל מספר יהודים מעלילות דם בפרס. 
לאחר חזרתו לצפת משליחותו האחרונה נהג לפעול למען הקהילות היהודיות בארץ ישראל מול הממשל העות'מאני. בשנת 1888 לאחר שבני זוג יהודי נרצחו על ידי שומרים עות'מאנים שניסו לשדוד את ביתם, נשלח ר' אלדאודי בתור נציג הקהילות היהודיות אל מושל עכו. המושל התיר לר' אלדאודי לחקור את שני השומרים, ובזכות היכרותו עם השפה הערבית ועם החוק העות'מאני הצליח לחשוף את הסתירות בעדויותיהם ואת אשמתם ברצח. לבסוף נגזר דינם של שני השומרים למאסר עולם. לאחר שהצליח בשליחותו זו, כתבו ראשי הקהילות היהודיות בצפון ארץ ישראל המלצה למנות את ר' אלדאודי בתור החכם באשי של מחוז עכו, המלצה שאישר הסולטאן העות'מאני.
בתפקידו כחכם באשי של עכו המשיך ר' אלדאודי להגן על זכויות היהודים כאשר אלה נפגעו, והנהיג את הקהילה היהודית ואת בית הדין המקומי. הוא ניהל קשרי הערכה וידידות עם הראשון לציון ר' יעקב שאול אלישר, אשר פרסם בספרו 'יש"א אי"ש' תשובות אחדות של ר' אלדאודי. עם הגידול ביישוב היהודי בחיפה, מונה ר' אלדאודי על ידי הראשון לציון לרב ראשי גם בחיפה. 
במהלך חייו חיבר ארבעה כרכים של דרושים, חידושי תורה ופסקי הלכות, אשר נותרו בכתב יד.
ר' אלדאודי היה בעל השקפה יהודית-לאומית, ובתפקידיו השונים תמך באגודות צדקה אשר סייעו לספרדים ולאשכנזים ללא הבדל. כמו כן בהסכמה שכתב בשנת 1899 לתרגום לערבית ספרותית של הרומן "אהבת ציון" לאברהם מאפו על ידי בנו סלים, ציטט את אמירתו של יצחק בר לווינזון כי הכרחי ללמוד את השפה העברית כשפתו של העם היהודי, בצד ההכרח ללמוד שפות זרות, כדי ללמוד חכמות ומדעים.
הוא נפטר בשנת 1910 (ד' בכסלו תר"ע) ונקבר בבית העלמין בצפת. הותיר אחריו את בנו סלים ושתי בנותיו אסתר ונעמי.
קורוקו זהוב-ראש

מאפיינים

כיפתו הזהובה מבדילה את הקורוקו  זהוב-הראש משאר מיני הקורוקו . צבעיה של הנקבה עזים פחות, ובנוצותיה יש יותר גוון חום מבנוצותיו של הזכר. הקורוקו  ניזון בעיקר מפירות, אך גם מחרקים. מחוץ לעונת הרבייה, זהו בדרך כלל מין יחידאי ושקט. 
הקורוקו ים זהובי-הראש הם מונוגמיים; הזכר מחזר אחרי הנקבה על ידי תפיסת טריטוריה ושירה על מנת לפרסם זאת. הם מקננים בדרך כלל בחורים טבעיים בעצים, שאותם הם מרחיבים בעזרת מקורם, או בחורים שהם "חפרו" בעצמם. הנקבה מטילה 1-2 ביצים כחולות בהירות. היא והזכר לסירוגין דוגרים עליהן במשך כ-18-19 ימים, אם כי פרק הזמן בו הנקבה דוגרת על הביצים גדול משל הזכר. הגוזלים פורחים מהקן כ-25 עד 30 ימים לאחר הבקיעה; הפלומה נושרת כ-3 ימים לפני הפריחה.
אורכו של הקורוקו  זהוב-הראש הוא כ-33 עד 36 ס"מ (לא כולל הזנב, שאורכו כ-10 ס"מ), משקלו כ-154 עד 182 גרם, ומוטת כנפיו כ-30 עד 36 ס"מ. בדומה לשאר מיני הקורוקו , כנפיו וחזהו ירוקים בוהקים, ועשויים להיראות כחולים מזוויות מסוימות. לזכר יש כיפת נוצות זהובה-הבהירה, בעוד לכיפת הנקבה יש גוון חום יותר. המקור קצר ורחב. הפרטים מתת-המין P. a. hargitti שונים מאלה של תת-המין השלט: זנבם ארוך יותר, ולנוצותיהם יש גוון זהוב יותר.
הקורוקו  זהוב-הראש הוא עוף שקט, שיושב לעיתים קרובות בלי לזוז כמעט ובלי להשמיע קול. כשהוא קורא, קריאותיו, שנשמעות למרחוק, נשמעות כמו שריקה של נץ ("ווי-וו, ווי-וו..."); הקורוקו  חוזר על שריקה זו 6-8 פעמים ברציפות. קיראה נוספת שהקורוקו  משמיע נשמעת כמו צהלת סוס ("ווי-די-די-די-דיר").
הקורוקו זהוב-הראש נפוץ יחסית בתחום תפוצתו, ולכן מסווג במצב שימור ללא חשש ברשימה האדומה של ארגון IUCN.
מצד זוהר

מְצַד זוֹהַר הוא שמם של שני מבנים עתיקים בנחל זוהר. המבנה הראשון הוא מצד זוהר "הישראלי", הנמצא ממערב לכביש 90, בסמוך לשפך הנחל לים המלח. מבנה זה זוהה על ידי הארכאולוגים יוחנן אהרוני ובנו רותנברג בשנת 1957, ותוארך על ידם לתקופת הברזל. המבנה השני נמצא על צוק שמתרומם מעל הנחל, ממערב למצד זוהר "הישראלי", והוא מכונה מצד זוהר "הרומי".

מצד זוהר "הישראלי"

המצד שוכן על שלוחה הבנויה מחוואר הלשון, בין ערוץ נחל זוהר לערוץ נחל יזרח. האתר נראה כמו רוג'ום עגול בנוי מאבנים גדולות. הארכאולוג רותנברג סבר שזהו במקור מצד מרובע שגודלו 10X10 מטר, וגובהו 4 מטר. בסמוך למבנה זה ישנו מבנה נוסף בצורת רי"ש. למרות הקרמיקה ההלניסטית הרבה באתר, תיארך אהרוני את המצד לתקופת הברזל 2 (1000–800 לפנה"ס), על בסיס מספר בודד של חרסים גסים. אהרוני טען שהמצד צפה על דרך אדום (לדבריו, היא מעלה זרון) שמוזכרת בתנ"ך בפרשת מלחמת יהושפט מלך יהודה נגד מואב (ספר מלכים ב', פרק ג', פסוקים ח'-כ').

מצד זוהר "הרומי"

מצד זה כולל מתחם מוקף חומת אבן, שהכניסה אליו היא דרך שער עם קשת בצידו המערבי. בראש הצוק מעל החומה ישנו מגדל. בשנת 1864 ביקר באתר הנרי בייקר טריסטראם הבריטי, ותיארך את המבנה כמצד צלבני. החוקר הישראלי נתן שלם סבר שהמצד הוא רומי או ביזאנטי. בשנת 2003 נערכה חפירת בדיקה מצומצמת באתר על ידי הארכאולוגים טלי גיני ודב נחליאלי, והמבנה תוארך לתקופה הצלבנית והממלוכית. המבנה שימש כתחנה על דרך הדואר בין עזה לכרך.
שלמה פוליצ'ק

הרב שלמה פּולְיַצֶ'ק (נכתב גם פוליאצ'ק; כונה העילוי ממייצ'יט; כ"ח בכסלו ה'תרל"ח - כ"א בתמוז ה'תרפ"ח, 5 בדצמבר 1877 – 8 ביולי 1928) היה למדן ליטאי מפורסם, ראש ישיבות לידא ורבנו יצחק אלחנן.

ביוגרפיה

נולד בכפר סניציניץ' הסמוך לעיירה מייצ'ט (בפולנית: Mołczadź) שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית. יהודי הכפר השתייכו בפועל לקהילת יהודי מייצ'ט, ומכאן כינויו. אביו של פוליצ'ק חכר את סניף הדואר ואת בית המרזח של הכפר.
החל בלימודיו בתלמוד תורה בעיירה בגיל 5, ותוך זמן קצר הוא עבר ללמוד בסלונים ובנובהרדוק הסמוכות למקום מגוריו. בגיל 12 לקחו הרב אהרן רבינוביץ, חתנו של הרב יצחק יעקב ריינס, לישיבת וולוז'ין. חרף גילו הצעיר קיבלו הנצי"ב מוולוז'ין לישיבה לאחר ראיון עמו. הרב אלחנן וסרמן העיד כי הרב חיים הלוי סולובייצ'יק, ראש הישיבה השני בוולוז'ין, אמר עליו: "עילוי משונה כזה לא ראיתי מימי".
בשנת תרנ"ב, לאחר שנסגרה ישיבת וולוז'ין התפזרו האברכים והבחורים. הרב חיים סולובייצ'יק, שהתמנה לרב העיר בריסק, הזמינו אליו והוא קבע את מקום לימודו בבית המדרש "משמר קלויז" שבעיר. בגיל 16 למד תקופה קצרה בישיבת סלבודקה וחזר לבריסק. לאחר מכן עבר לווילנה שם למד ב"קיבוץ" - קבוצת בחורים שלמדו הוראה אצל הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
בגיל 29 הזמינו הרב יצחק יעקב ריינס לכהן כראש ישיבה בישיבתו שבלידא, שם שהה 9 שנים, עד התפרקות הישיבה בעקבות מותו של הרב ריינס. משם נדד עם חלק מתלמידי הישיבה ליליזבטגרד, שם שהה 6 שנים. בעקבות מאורעות הדמים שהיו בעיר במלחמת האזרחים ברוסיה, עזב את העיר עם משפחתו לביאליסטוק, שם לימד בישיבה שהייתה במקום. לאחר שנה הוזמן על ידי ראשי ישיבת רבינו יצחק אלחנן שבניו יורק ללמד שם. כשש שנים לימד שם, עד שנפטר בגיל 50.
הרב פוליצ'ק היה נשוי ואב לשלוש בנות ולשני בנים.
שמו הונצח באחד מרחובות ירושלים – רחוב "העילוי" בשכונת קריית משה.

גאונותו

על דרשת הבר מצווה שלו שדרש בחגיגה שנערכה בביתו של הנצי"ב, אמר רבי חיים מבריסק שהיא ראויה להימסר כשיעור לפני בחורי הישיבה. כשהיה רבי חיים מתקשה בהלכה הוא היה שואל את פוליצ'ק. מסופר עליו שבתוך שעות ספורות היה לומד ספרי מתמטיקה על בוריים. היו לו ידיעות מקיפות גם בהנדסה ובספרות רוסית וגרמנית.

חיבוריו

היו עמו בכתובים אלפי חידושים בעניינים שונים, בהם כ-1,500 שיעורים שמסר בישיבה בלידא. בדרך נדודיו מיליסבטגרד לביאליסטוק אבדו כל כתביו.
לאחר מותו בשנת ה'תש"ז הוציא חתנו, הרב יהודה לייב גולדברג, ליקוט משיעוריו ששרדו ומשיעורים שמסר בישיבת רבינו חיים ברלין, בשם חידושי העילוי ממייצ'יט. סיכומים של כמה משיעוריו הוצאו לאור בספר "שיעורי ראשי ישיבות ליטא" בהוצאת מוסד הרב קוק, תשס"ט.
אונטרגרופנפיהרר

אונטרגרופנפיהרר (בגרמנית: Untergruppenführer, מילולית: "מנהיג קבוצה זוטר") הייתה דרגה קצרת ימים בדרגות האס אה, אשר התקיימה מספר חודשים מסוף 1929 עד 1930. הדרגה נוצרה כדרגת ביניים בין הדרגות אוברפיהרר וגרופנפיהרר. הדרגה נועדה לקצינים אשר נועדו לפקד על חטיבות האס אה שהוקמו בשנת 1929. לא היו סימני דרגה מיוחדים בדרגה זו, ונושאיה המשיכו ללבוש מדי אוברפיהרר.
הדרגה הוחלפה על ידי האס אה בדרגת בריגדפיהרר בשנת 1931, אך המשיכה להיות תואר "אד-הוק" עד שנת 1933.