google/wiki40b huggingface dataset:
Caran d'Ache

היסטוריה

חברת Caran d'Ache נוסדה ב-1924, על ידי ארנולד שוויצר. לטובת הקמת החברה הוא קנה את מפעל ייצור העפרונות Ecridor בז'נבה; מפעל זה הוקם ב-1915. 
החברה עומדת מאחורי המצאתו וייצורו של עיפרון מכני חדיש, שהסתמך על צבת זעירה הנפתחת בלחץ ומשחררת את העופרת. בשנת 1929 קארל שמיד יצר את הגרסה הראשונה תחת שם המותג Fixpencil, וזה הפך למוצר מוביל המזוהה עם החברה. ב-1930 הונפקו לראשונה גרסאות מוזהבות ומעוטרות של ה-Fixpencil, והיו לאביזר האספנים הראשון שהוציאה החברה. בשנות השלושים והארבעים המשיכה החברה להפיק מהדורות מוגבלות של עפרונות מכניים מוזהבים, בין השאר נמכרו 1000 לצבא ארצות הברית תחת המותג Ecridor.
ב-1931 הוציאה החברה מוצר חדשני נוסף: עיפרון מסיס במים המבוסס על צבעי מים, תחת המותג Prismalo. אלו היו עפרונות צבעי המים הראשונים בשימוש אמנים. כעשרים שנה מאחור יותר, ב-1952 מוציאה החברה חידוש נוסף: פסטל המשלב יתרונות מפסטל שמן ופסטל רך, תחת המותג Neocolor. ב-1963 מוציאה החברה לשוק את Modela, חימר פולימרי צבעוני לאמנים, וב-1985 את NeoPastel, פסטל שמן ראשון.
קו מוצרי האמנים המשיך: ב-1999 הוציאה החברה את Neoart Aquarelle, פסטל שעווה. את קו הפסטל הראשון המוגדר כפסטל רך הם הוציאו בשנת 2001. קו העפרונות אף הוא התרחב, עם עפרונות בעלי עמידות גבוהה יותר לאור.
במקביל, החלה החברה מתמחה בעטים: ב-1953 יצאו עטים כדוריים ראשונים, וב-1970 עטים נובעים. ב-1978 הנפיקה החברה מציתים מוזהבים ומעוטרים, על בסיס מוניטין רחב שצברה בעטים וחפצי אספנות דומים. בשנת ה-90 וב-2002 יצאו עוד גרסאות של עטים מהודרים, כולל עט ב-1999 שנחשב כיקר בעולם במועד יציאתו.

על השם

חברת Caran d'Ache נקראה על שמו של קריקטוריסט ממוצא רוסי שעבד בעיקר בצרפת במאה ה-19. שמו האמיתי של האמן היה עמנואל פורה, ושם העט שנטל נלקח מאיות כמו-צרפתי למילה הרוסית לעיפרון - קרנדאש (карандаш). הוא יצר סטריפים של קומיקס וקריקטורות לעיתונים יומיים בצרפת, ואחד המפורסמים בהם היה זה העוקב אחר משפט דרייפוס. עד היום חתימתו של האמן משמשת את החברה כאות מסחרי, בהשקת מוצרים מסדרות מסוימות.

בישראל

בישראל נמכרים מוצרי האספנות של Caran d'Ache (בחנות רשמית אחת המוכרת על ידי הרשת, בירושלים), ומבחר מצומצם מתוך חומרי האמנות בחנויות ברחבי הארץ. אחד מהמוצרים שיובאו באופן רציף היו עפרונות Prismalo, שהיו עפרונות צבעי המים הראשונים בארץ.
לאונרד ססקינד

ביוגרפיה

ליאונרד ססקינד נולד למשפחה יהודית מניו יורק, בשנת 1940. הוא החל לעבוד כאינסטלטור בגיל 16, במקום אביו שחלה. לאחר מכן נרשם ללמודי הנדסה בקולג' העירוני של ניו יורק, שבמהלכם שינה את תחום לימודיו וסיים את התואר הראשון שלו, ב-1962, במחלקה לפיזיקה. את לימודיו המשיך באוניברסיטת קורנל, שם סיים את הדוקטורט ב-1965.
בין השנים 1966–1970 שימש ססקינד כאסיסטנט, ולאחר מכן כמרצה, במחלקה לפיזיקה בישיבה יוניברסיטי. לאחר מכן, העביר שנה באוניברסיטת תל אביב, משם חזר להרצות בישיבה יוניברסיטי, בה זכה בתואר פרופסור לפיזיקה. בשנת 1979 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד, כאשר בשנת 2000 החל לשמש על תקן הפרופסורה לפיזיקה של פליקס בלוך. החל משנת 2009 משמש גם כמנהל מכון סטנפורד לפיזיקה תאורטית.

ספרים

ססקינד הוא המחבר של מספר ספרי מדע פופולריים. בהם The Cosmic Landscap, ו- Black Hole War: My Battle with Stephen Hawking to Make the World Safe for Quantum Mechanics.
מנואלה טרסוברס

חינוך אקדמי וקריירה מקצועית

טרסוברס השלימה ארבע שנות לימודים אקדמיים בקונסרבטוריום של סופיה, בולגריה. באותה מדינה גם החלה את דרכה האמנותית כזמרת אופרה מצו-סופרן. היא הופיעה בערים המרכזיות של הגוש הקומוניסטי לשעבר, ובפרט בסופיה ובברטיסלאבה שבסלובקיה.
בנוסף למדה בברצלונה אומנות באוניברסיטת סנט ג'ורדי וכן ציור ופיסול ב"סטודיו מסנה" וב"סטודיו לאונרדו דה וינצ'י".
כזמרת אופרה הופיעה בבתי האופרה ליסאו (ברצלונה), לה סקאלה (מילאנו) ופלאו דה מוזיקה (ולנסיה). טרסוברס גם ביימה הופעות אופרה ובעבודותיה כציירת וכפסלת ניכרת השפעה ברורה של סוריאליזם.
החל מסוף שנות ה-80 ועד 1996, השתתפה טרסוברס בתחרויות בינלאומיות שונות בתחום השירה, בצרפת, באיטליה, ובספרד, אך במקרים רבים הודחה עקב מצבה האישי, ולמרות יכולתה המוכחת.
בשנת 1997 התארחה בערוץ 9 של הטלוויזיה הולנסיאנית
והגנה על חופש הפרט בהופעה דרמטית במיוחד, תוך שהיא מנפצת את הכוסות באולפן במחאה על דיכוי הטרנסקסואלים.
בשנת 2004 יסדה באזור מגוריה אלטו פלנסיה שבקהילה האוטונומית ולנסיה, מרכז לאירועי חברה, תרבות ואמנות ופעילויות צדקה.

פוליטיקה

פעילויות התרבות והחברה הללו זיכו אותה באהדת חלק מהתושבים במקום מגוריה חלדו (מחוז קאסטיון בולנסיה), אשר האיצו בה להציע מועמדות למועצה לשנת 2007, ולייצג את התנועה הרפובליקנית הדמוקרטית הספרדית. מנואלה זכתה ב 15% מהקולות, ובמושב במועצת העיר, בכך הפכה חברת המועצה הטרנסקסואלית הראשונה בספרד.
בשנת 2008 הציגה את מועמדותה לבחירות הכלליות בספרד עבור מפלגת השמאל הרפובליקני במסגרת קואליציית השמאל המאוחד והרפובליקני, כמועמדת מספר 2 של מחוז קאסטיון.
לי ג'אי-סונג

קריירת מועדונים

לי שיחק כנער באוניברסיטת קוריאה, ובעונת 2014 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ג'אונבוק יונדאי מוטורס מליגת העל הדרום קוריאנית. בעונת הבכורה שלו במועדון, 2014, הבקיע לי ארבעה שערים וסייע לקבוצתו לזכות באליפות. בעונת 2015 הבקיע לי שבעה שערים וזכה עם הקבוצה באליפות נוספת. בעונה זו הציג לי יכולת טובה מאוד ונכלל בנבחרת העונה, ונבחר כשחקן העונה הצעיר של הליגה. בעונת 2016 הבקיע לי שלושה שערים ובישל 11, וסיים עם הקבוצה במקום השני בליגת העל הקוריאנית, וזכה עם קבוצתו בליגת האלופות האסיאתית, לאחר ניצחון בגמר במפגש כפול על אל-עין. באותה עונה נכלל בפעם השנייה ברצף בנבחרת העונה. בעונת 2017 הבקיע לי שמונה שערים ובישל עשרה, וזכה עם קבוצתו בפעם השלישית באליפות ליגת העל הקוריאנית. בסיום עונה זו נכלל לי בנבחרת העונה בפעם השלישית ברציפות, ואף נבחר לראשונה ככדורגלן העונה בדרום קוריאה.
את עונת 2018 פתח לי בג'אונבוק יונדאי מוטורס, ועד לאמצע העונה ערך 17 הופעות בהן הבקיע ארבעה שערים. בקיץ 2018, לאחר שהציג יכולת טובה מאוד במונדיאל 2018 במדי נבחרת דרום קוריאה, חתם לי בהולשטיין קיל מהבונדסליגה השנייה, ועזב את קבוצתו הקודמת באמצע העונה. בהופעת הבכורה שלו בהולשטיין קיל, באוגוסט 2018, בישל לי שני שערים בניצחון 3-0 על המבורג.

קריירה בינלאומית

בשנת 2014 זכה לי בטורניר הכדורגל של משחקי אסיה ביחד עם נבחרת דרום קוריאה עד גיל 23, לאחר ניצחון במשחק הגמר על הנבחרת המקבילה של צפון קוריאה בתוצאה 1-0 לאחר הארכה.
בשנת 2015 ערך לי את הופעת הבכורה בנבחרת דרום קוריאה הבוגרת. במרץ 2015, הבקיע לי את שער הבכורה שלו בנבחרת זו, בניצחון 1-0 על ניו זילנד במשחק ידידות. באותה שנה זכה עם הנבחרת באליפות מזרח אסיה בכדורגל. בשנת 2017 זכה לי עם דרום קוריאה באליפות מזרח אסיה בפעם השנייה, ונבחר כשחקן המצטיין של הטורניר. במוקדמות מונדיאל 2018 - אסיה הבקיע לי שלושה שערים, וסייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 2018. במונדיאל עצמו, לי שיחק את מלוא הדקות והציג יכולת טובה בשלושת משחקיה של דרום קוריאה, שהודחה בשלב הבתים, על אף שבמחזור האחרון השיגה ניצחון מפתיע 2-0 על נבחרת גרמניה.
ישראל רוגוזין

ישראל רוגוזין, (באנגלית: Israel Rogosin‏; 15 במרץ 1887 – 29 באפריל 1971), היה תעשיין אמריקאי-יהודי ונדבן ציוני.
ישראל רוגוזין נולד לשלום (שמואל) אליעזר ולחנה רשה לבית מלצר בוולוז'ין שבבלארוס (אז באימפריה הרוסית).
אביו נסע ב-1890 על פי הוראת הרב הנצי"ב לשמש כשד"ר הקהילה (לאסוף כסף לישיבה) בארצות הברית. לפני שעזב, הוא קנה מכונת תפירה כדי שהמשפחה תוכל להתפרנס. ב-1895 הקים שלום רוגוזין מפעל טקסטיל קטן בניו יורק וב-1896 הצטרפה האם וארבעת ילדיה לאבי המשפחה.
האב החליט לשמש כרב וב-1903 הפך לראש ישיבת יעקב יוסף והעביר את ניהול המפעל לידי בנו, כאשר היה זה רק בן 16.
בשנת 1912 עבדו במפעל 200 עובדים; ישראל רוגוזין הצליח בעסקיו והרחיבם, כך שבשנת 1920 כבר היו בבעלותו חמישה מפעלים, שבהם עבדו כ-1,000 עובדים.
בשנת 1951 הגיע בפעם הראשונה לביקור בישראל. לאחר מכן המשיך לבוא לביקורים בארץ כמה פעמים בשנה.

הקמת מפעלי רוגוזין

בשנת 1958, בעקבות בקשתו של שר המסחר והתעשייה הישראלי פנחס ספיר, העביר רוגוזין מפעל ללבידי צמיגים ("מפעלי רוגוזין") שהיה בבעלותו מארצות הברית לאשדוד, על שטח של 1,000 דונם שנמסר לו על ידי המדינה, כדי לספק תעסוקה לתושבי העיר.
רוגוזין השקיע בהעברת המפעל סכום של כתשעה מיליון דולר, ללא תמיכה ממשלתית, והפך בכך למשקיע הפרטי הגדול בישראל באותה עת. רוגוזין בחר ביוסף גלעד לתכנן להקים ולהפעיל ולנהל את המפעל בארץ.
בתחילת 1958 הגיעו ישראל רוגוזין ויוסף גלעד לפגישה עם השר ספיר, תוך שבוע ימים, בלוי צמוד של מנהל משרדו של ספיר, נערך סיור באתרים שונים ונבחר שטח צמוד לתחנת הכח הנבנית באשדוד, נחתמו חוזים להספקת חשמל ומים, ועם חברת סולל בונה להקמת מבנה המפעל. המפעל החל לייצר ביום שנקבע מראש בנוכחות דוד בן-גוריון, פרס, דיין ונכבדים אחרים, המפעל פעל 24/7 בגלל תהליך הייצור שלא ניתן להפסקה, והיה ריווחי מהיום הראשון כולל הייצוא.] רוגוזין סירב לקבל כל הטבות ממשלת ישראל שהיו מקובלות לגבי כל מפעל אחר שהוקם באותו זמן בארץ. רוגוזין היה ציוני שטען שלא בא לקבל מהמדינה אלא לתרום לפיתוחה.]

בשנות השישים

בשנת 1963 פרש רוגוזין מחברת "בוניט" (.Beaunit Corp), שהעסיקה 10,000 איש ושיווקה סחורה בהיקף שנתי של 150 מיליון דולר.
ב-1964 תרם חצי מיליון דולר להקמתם של שלושה בתי ספר בארץ. בשנה שלאחר מכן תרם 2.5 מיליון דולר לקרן החינוך בישראל. כמו כן הקים קרנות חינוך שסייעו לבניית בתי ספר ומוסדות נוספים. בישראל הוקמו שמונה בתי ספר תיכוניים על שמו באשדוד (שניים), בקריית-גת, בתל אביב, במגדל-העמק, באור-יהודה, בקריית-אתא ובראש-העין. בית הספר הראשון על שמו היה בית הספר אורט ימי באשדוד ונחנך בנוכחותו. סכום תרומותיו לחינוך בישראל ובארצות הברית נאמד ב-30 מיליון דולר.
רוגוזין תרם תרומות נכבדות למכון ויצמן ולהקמת בתי ספר ומועדונים באשדוד ובערים אחרות. כל תרומה הייתה מלוה בקרן בנקאית שפירותיה שימשו לתחזוקה שוטפת גם לאחר ההקמה.
רוגוזין נפטר באלנהרסט (Allenhurst) שבניו ג'רזי, והוריש את "מפעלי רוגוזין" למדינת ישראל. רוגוזין הותיר אחריו בן יחיד, ליונל רוגוזין, במאי קולנוע.

הנצחה והוקרה

שמו הונצח ברחובות ובבתי ספר רבים בארץ: בין השאר קרויים על שמו בית ספר בקריית גת, בבאר שבע, באשקלון ובמגדל העמק, מספר מוסדות חינוך בקריית אתא ורחוב ראשי ומדרחוב באשדוד.
כמו כן נקרא על שמו מכון מחקר בתחום מחלות הכליות של המרכז הרפואי קורנל (Cornell Medical Center) בניו יורק.
מורטן הארקט

ביוגרפיה

הארקט נולד בעיירה בדרום נורווגיה, אביו רופא ואמו מורה לכלכלה. 
ב-1982 הקים את להקת א-הא אשר זכתה להצלחה רבה ברחבי העולם. 
ב-1993 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו וב-2009 הלהקה התפרקה רשמית.
הוא הופיע מספר פעמים בקונצרט פרס נובל לשלום, הן במסגרת הלהקה והן כזמר יחידני. 
ב-1996 השתתף בהנחיית תחרות האירוויזיון.
הוא שיתף פעולה עם מספר אומנים - ביניהם קרולה הגקוויסט, וב-2005 הופיע בקונצרט של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים שנערך בקופנהגן.
ב-2010 שיחק בסרט "יוהאן".
יחסי בלארוס–צרפת

יחסים פוליטיים

נשיא צרפת פרנסואה הולנד ביקר בבירת בלארוס, מינסק ב-11-12 בפברואר 2016 במסגרת הסכמים עליהם חתמו שתי המדינות. ביקור רשמי זה היה הראשון של נשיא צרפתי בתולדות רפובליקת בלארוס העצמאית.
באופן כללי, מאז 2014, היחסים בין מדינות האיחוד האירופי לבלארוס מתחממים, וישנם ביקורים רבים בצרפת מצד בעלי תפקידים בלארוסים. כנ"ל לגבי ביקורים צרפתיים בבלארוס.

יחסים חינוכיים

במינסק קיים בית ספר צרפתי-בלארוסי ללימודים אירופיים.
מטבוליזם של חומצת הטבוריתיים

CAM (ראשי תיבות באנגלית של Crassulacean acid metabolism, "מטבוליזם של חומצת הטבוריתיים") הוא מסלול פוטוסינתזה ייחודי המביא לחיסכון במים.
במסלול CAM נפתחות פיוניות הצמח בלילה, והפחמן הדו-חמצני מחוזר על ידי חומצות המצויות בצמח, והתרכובת נאגרת בחלולית. במהלך היום מתפרקת התרכובת, והצמח משתמש בפחמן הדו-חמצני האגור בתאיו בתהליך פוטוסינתטי רגיל. מכיוון שהפחמן הדו-חמצני נמצא כבר בתוך התאים, אין כמובן צורך בפתיחת הפיוניות, מהלך שמביא להפסדי מים. פתיחת הפיוניות בלילה מבזבזת כמות מים קטנה בהרבה.
לשם הפעלת החומצות המשתתפות בתהליך, זקוק הצמח לכמויות גדולות יחסית של מים ולכן רוב הצמחים המטמיעים ב-CAM הם בעלי עלים בשרניים. החומצות הרבות הנמצאות בעלים גם מגנות עליהם מבעלי חיים, ונדיר לראות צמח כזה נאכל על ידי חרקים.
שם התהליך, Crassulacean acid metabolism, נקרא על שם משפחת הטבוריתיים (Crassulacea), משפחה של צמחים בסדרת הבקעצוראים שכל נציגיה מטמיעים במסלול זה, אך התהליך קיים גם בסוגים רבים אחרים הצומחים באזורים יבשים כמו מיני קקטוסים, אננס ועוד.
Lover

רקע

ב-13 ביוני 2019, הודיעה סוויפט בשידור חי באינסטגרם כי האלבום השביעי שלה ייקרא "Lover", סוויפט הודיעה גם כי הסינגל השני של האלבום, "You Need to Calm Down", יצא לאור ב-14 ביוני, והווידאו קליפ יצא ב-17 ביוני.

הצלחה

כל שמונה עשר שירי האלבום הצליחו להיכנס אל מצעד הבילבורד הוט 100, מה שהפך את טיילור סוויפט למוזיקאית הראשונה בהיסטוריה שהצליחה לעשות זאת, ולאחד מן המוזיקאים הבודדים בהיסטוריה שהצליחו לעשות זאת גם כן.
בשבוע צאתו, הצליח האלבום להגיע אל המקום ה-1 במצעד הבילבורד 200, עם מכירות של 867,000 עותקים בארצות הברית בלבד, מה שהופך את הפתיחה שלו לאחת מהפתיחות הגדולות ביותר בכל הזמנים בעולם ובמדינה, כאשר בעולם נמכר בלמעלה משלושה מיליון עותקים.
בתוך פחות משבוע, הפך האלבום לאלבום הנמכר ביותר בשנת 2019, בארצות הברית ובעולם כולו.
Ost und West

Ost und West (בגרמנית: "מזרח ומערב") היה כתב עת ציוני לתרבות יהודית ולחכמת ישראל. כתב העת ראה אור בברלין בין 1901 ל-1923. רוחו של כתב העת נוסחה על ידי מרטין בובר שדגל בהצגת היהדות כתרבות ולא כדת בלבד. ותרבות ששורשיה נטועים במזרח, הן המזרח השמי, האסיאתי-מוסלמי, ברוח האוריינטליזם שראה את המזרח ובפרט את ארץ ישראל ברוח רומנטית והן מזרח אירופה, בה פועמת תרבות יהודית שורשית. מייסדו ועורכו היה דייוויס טריטש וסגנו היה ארתור זילברגלייט.
כתב העת הופיע עד אוגוסט 1914 כירחון (אחת לחודש). בתקופת מלחמת העולם הראשונה המשיך להופיע, אך באופן פחות סדיר בין פעמיים בשנה (1915) ועד שמונה פעמים בשנה (1918). לאחר מכן היה לדו-ירחון (1919–1921) ולרבעון (1922–1923). כתב העת ידע קשיים כלכליים, בין 1907 ל-1914 הושכרו מספר עמודים בו לחברת "כל ישראל חברים", בתמורה למימון. בשנת 1923, עם קריסת כלכלת רפובליקת ויימאר, נסגר כתב העת.
כתב העת שילב יצירות אמנות, בעיקר תחריטי אר נובו (בעיקר משל אפרים משה ליליין) עם כתיבה אמנותית וביקורתית. בין הכותבים בכתב העת נמנו בובר, לודוויג גייגר, מכס נורדאו, אלפרד נוסיג, יוסף הלוי, ישראל לוי, דוד צבי מילר, פאביוס שך, אברהם אפשטיין, אדולף רוזנצווייג, ארנו נאדל (עורך מוסף המוזיקה) ותאודור זלוציסטי. שפת כתב העת הייתה גרמנית והובאו בו לראשונה בשפה זו תרגומים מיידיש. כמו כן פרסם בכתב העת משיריו המשורר הלא-יהודי בריס פון מינכהאוזן, שהפך לאחר מכן לנאצי.
אורנה בלונדהיים

אורנה בלונדהיים (נולדה ב-8 באוגוסט 1952) היא רופאת ילדים ישראלית מומחית לנאונאטולוגיה, מכהנת כמנהלת מרכז רפואי העמק.

ביוגרפיה

בלונדהיים נולדה בישראל, בתם של רות ואוריאל גורני. שירתה בצה"ל בחיל האוויר ולאחר מלחמת יום הכיפורים חזרה בתשובה. 
ב-1979 סיימה את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחתה ברפואת ילדים בשערי צדק בירושלים ובבית חולים רוטשילד בחיפה. עשתה התמחות נוספת בארצות הברית, בנאונאטולוגיה (טיפול רפואי בפגים) בבית החולים לילדים של פילדלפיה (CHOP), מהמוסדות הבולטים בתחומם בעולם. בשובה לישראל ב-1986 עבדה כרופאה בכירה בפגייה של בית החולים העמק ובהמשך מונתה לסגנית מנהלת בית החולים והאחראית לניהול הסיכונים. בתחילת 2002 מונתה למנהלת בית החולים שניידר והייתה בכך לאישה הראשונה בתפקיד. ב-2003 מונתה למנהלת מרכז רפואי העמק, האישה הראשונה המכהנת כמנהלת בית חולים כללי בישראל. במהלך כהונתה הוקמו בבית החולים שלוש מחלקות חדשות, שתי מחלקות רפואה פנימית ומחלקת שיקום וכן יוקם בניין רב תכליתי חדש. בנוסף הוקם מרכז למשאבי אנוש והדרכה והמרכז הרפואי היה הראשון מבתי החולים של שירותי בריאות כללית להנהיג תו תקן. 
בלונדהיים מכהנת כפרופסור מחקר קליני בטכניון, שותפה בכתיבתם של כ-20 מאמרים בתחום הרפואה.
בלונדהיים נשואה לקרדיולוג דוד בלונדהיים והיא אם לארבעה ילדים. יחד עם בן זוגה היו ממייסדי היישוב מצפה נטופה, יישוב קהילתי דתי בגליל התחתון.
הפארק הלאומי קאזיראנגה

פאונה

הפארק שוקק בחיות מהפאונה ההודית ממגוון מינים וסוגים. בפארק ישנן חיות ענקיות בריכוזים גדולים, ביניהן 15 מינים הנמצאים בסכנת הכחדה. ממיני הפרסתנים בולטים: קרנפים הודים, אייל ברסינגה, תאו אסייתי, פיל אסייתי, גאור, אייל סמבר, מונטיאק מצוי, חזיר בר הודי ואייל חזירוני. מהטורפים בולטים הטיגריס והנמר הודי, תן זהוב, דוב שפתני, חתול ביצות, חתול דגים נמרי וחתול נמרי בנגלי ועוד טורפים קטנים, מהקופים יש כמה מקוקים וקופי לוטונג וכן גיבון הולוק ובנהרות שוחה נהרתן הגנגס.
מבין העופות ישנם ממגוון שלם ביניהם עופות מים שונות כמו ברווזיים שונים, שלדגיים, שקנאים וחסידות כמו מרבו ענק וכן כמה חופמאים. מבין הדורסים ישנם נשרים כמו נשר הודי, נשר צר-מקור ונשר בנגלי, עיטים כמו עיטם לבן זנב, עיטם עקוד-זנב, עיט שמש, עיט צפרדעים, נץ דגים אפור-ראש ובזים כמו בז אדום.
בפארק מצוי הנחש הארוך בעולם - פיתון מרושת והנחש הארסי הגדול ביותר - קוברה מלכותית, וכן זוחלים קטנים יותר כמו קוברה הודית, קוברה מונוקלית, צפע הודי וקרייט מצוי ארבעתם קטלניים ביותר, כוח המים וכוח בנגלי ו50 מיני צבים ביניהם 2 מינים אנדמיים: צב יער אסייתי וצב מגולף אסמי (Pangshura sylhetensis).
חלק מהחיות בפארק יכולות להיות קטלניות ומותר להיכנס לשמורה רק בגיפים או ברכבים משוריינים או על פילים ורק עם היתר. רבים מהחיות עלולות להיות קטלניות כמו פילים, קרנפים ותאואי מים וכן דובים שפתנים, נמרים וטיגריסים. סכנות נוספות כוללות שריפות יער וגשמי המונסון הכבדים.
לודוויג ויקטור, ארכידוכס אוסטריה

ביוגרפיה

לודוויג ויקטור נולד בארמון הופבורג שבווינה ב-15 במאי 1842. אביו היה פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אמו הייתה סופי, נסיכת בוואריה בתו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה. אחיו הגדולים שנתיים לפני לידתו, מתה אחותו מריה אנה בת הארבע, ועוד באותה שנה ילדה אמו ילד מת. אחיו הגדולים של לודוויג ויקטור אשר שרדו היו פרנץ יוזף, לימים פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ומקסימיליאן, לימים מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו. וכן קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה.
מכיוון שהיה צעיר הבנים, היה לודוויג ויקטור גם המפונק שבהם. במהלך מהפכות אביב העמים ב-1848, נאלצה המשפחה לברוח מווינה לאינסברוק ואז לאולומואוץ. כשגדל, הוא התגייס לצבא, ומכיוון שאחיו היה הקיסר, מונה למפקח הכללי של חיל הרגלים. עם זאת, לא הייתה לו שום כוונה להתערב בפוליטיקה. הוא התנגד לשאיפותיו של אחיו מקסימיליאן במקסיקו, ודחה את הצעתו להינשא לנסיכה איזבל בתו של פדרו השני, קיסר ברזיל. גם אמו ניסתה להשיא אותו, והציעה לו את אחייניתה סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה, אחותה הצעירה של הקיסרית סיסי. עם זאת, לודוויג ויקטור נשאר רווק כל חייו ובמקום זאת התרכז בבניית אוסף האומנות שלו. הוא בנה לעצמו את "ארמון לודוויג ויקטור" בכיכר שוורצנברגפלאץ בווינה. הוא הרבה להסתבך בשערוריות, עד שאחיו הקיסר נאלץ לאסור עליו לשהות בווינה. 
הוא פרש לארמון בזלצבורג, שם חי את שארית חייו כפילנתרופ וכפטרון אמנות. הוא נפטר ב-18 בינואר 1919 בגיל 76. הוא היה אחרון נכדיו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ז'אן-פייר ז'נה

חייו ועבודתו

ז'נה נולד ברואן (Roanne) שבמחוז לואר בצרפת. בגיל 17 רכש מצלמת סרטים ראשונה, והחל לייצר סרטים קצרים בעודו לומד אנימציה. הוא חבר למארק קארו, מעצב ואמן ספרי קומיקס, אשר שיתף עִמו פעולה לאורך זמן וחלק עמו את עבודת הבימוי. יחד הם יצרו סרטי הנפשה שזכו בפרסים. סרטם הראשון בהשתתפות שחקנים, "המוצב של מטח היריות האחרון" (בצרפתית: Le Bunker de la dernière rafale;‏ 1981), היה סרט קצר על חיילים בעולם עתידני אפל. ז'נה ביים גם פרסומות רבות וסרטי וידאו קליפ.
סרטם הראשון באורך מלא של ז'נה וקארו היה "מעדניה" (Delicatessen;‏ 1991), קומדיה שחורה המתרחשת בעולם מוכה רעב שלאחר חורבן, שבו בניין דירות השוכן מעל מעדניה נשלט על ידי קצב ההורג בני אדם כדי להאכיל את דייריו. ז'נה היה שותף לכתיבת התסריט, כבכל סרטיו הבאים, לבד מהנוסע השמיני: התחייה". אחריו ביימו את "עיר הילדים האבודים" (La Cité des enfants perdus), סרט פנטזיה אפל ובעל מספר קווי עלילה, על מדען מטורף החוטף ילדים כדי לגנוב את חלומותיהם ולמנוע מהם להתבגר טרם זמנם. הצלחת סרטם זה הביאה להזמנתם לביים את הסרט הרביעי ב"סדרת הנוסע השמיני", "הנוסע השמיני: התחייה". בדומה לסרטים שביים אחריו, שמו של ז'נה בלבד מופיע כבמאי הסרט, אף שקארו תרם אף הוא בעיצוב האמנותי. אף שזכה לביקורות שליליות, סרט זה היה למכניס ביותר מבין סרטי הסדרה.
ז'נה שב לצרפת לאחר שזכה להצלחה בהוליווד וסרטו הבא היה "אמלי" (2001), בכיכובה של אודרי טוטו. סגנונו של הסרט אמילי היה שונה באופן בולט מסרטיו עד לאותה עת, בהיותו קומדיה רומנטית. הוא מספר על אשה הנהנית מעשיית מעשים טובים לאחרים, אולם אינה יכולה למצוא אהבה בעצמה. הסרט זכה להצלחה מסחרית וביקורתית גדולה. הוא זכה בארבעה פרסי סזאר, כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר בחמש קטגוריות.
בשנת 2004 יצא לאקרנים סרטו "שנים של אירוסין", שהוא עיבוד לקולנוע של רומן מאת סבסטיאן ז'אפריסוֹ (Sébastien Japrisot). הסרט, בכיכובה של אודרי טוטו, מתעד את חיפושיה של אשה אחר אהובה הנעדר בתום מלחמת העולם הראשונה. ז'נה זכה על הסרט בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר. בשנת 2007 התפטר ז'נה מבימוי סרט על פי ספרו של יאן מרטל, "חיי פיי", מסיבות תקציביות. בשנת 2009 יצא לאקרנים סרטו "תעלולים ללא הפסקה" (Micmacs à tire-larigot), שנושאו "סאטירה על סחר הנשק העולמי".
נתיחת החייזר

עלילת הסרט

עלילת הסרט מבוססת באופן רופף ביותר על האופן שבו לטענתם של צמד המפיקים הבריטים ריי סנטילי וגארי שופילד הם הפיקו את סרטון התרמית הנודע של נתיחת גופת החוצן שזכה לפרסום ולהתעניינות עולמית רבה במהלך שנת 1995.
בתחילת הסרט סנטילי ושופילד נוסעים לארצות הברית, לעיר קליבלנד שבמדינת אוהיו, על מנת לרכוש מזכרות של אלביס פרסלי אותם הם מעוניינים למכור בהמשך בלונדון. בארצות הברית ריי וגארי פוגשים בצלם צבאי לשעבר בשם הארווי, אשר מוכר להם סרט שחור ולבן של הופעה חיה נדירה של פרסלי. בהמשך ריי מצטרף להארווי למיאמי כדי לצפות בסרט משנת 1947 שמציג לכאורה נתיחה שלאחר המוות של חוצן שנערכה בבסיס צבא אמריקני בניו מקסיקו לאחר תקרית רוזוול. הארווי דורש שריי ישלם לו 30,000 דולרים על הסרט. בעקבות כך גארי וריי מחפשים משקיע שיעביר לרשותם את הכסף. בהמשך סוחר אמנות הונגרי בשם לסלו בורוס, נותן לריי 30,000 דולרים לצורך רכישת הסרט. הארווי מקבל את הכסף ונותן לריי וגארי את הסרט. לצערם, הסרט נהרס לחלוטין מהחום והלחות ולא ניתן יותר לצפות בו. בניסיון נואש להציל את עצמם, הצמד מחליט לזייף את סרט הנתיחה על מנת לרצות את בורוס. ריי וגארי מצלמים את הסרט בסיוע כמה חברים, ובעזרת בובה ריאליסטית למדי של חוצן אותה הם ממלאים בקרביים מהאטליז של חבר.
לאחר שהם מסיימים לצלם את הסרט הם מעבירים העתק של הסרט לרשותו של בורוס אשר נהרג בהמשך על ידי רכב שטח (כביכול ה-CIA) בעת שהוא עמד עירום במרכז של מעגל תבואה. בסופו של דבר הצמד מצליח למכור את הסרט לרשתות שידור שונות ברחבי העולם.
בסוף של הסרט ריי מקבל לידיו העתק משופץ ותקין של סרט נתיחת החוצן המקורי משנת 1947, אותו ריי העביר במקור לצוות מומחים בתקווה שאולי אלו יצליחו איכשהו לשחזר את שאבד. לאחר שהם צופים בסרט, ריי וגארי מחליטים להעלים אותו, שכן הם מעדיפים שלא לעבור את כל הבלאגן שחוו בשנית.
עזרא עטייה

ביוגרפיה

נולד בחלב (ארם צובא) שבסוריה, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, ללאה ולרב יצחק עטייה, שניהם ממשפחות רבנים בקהילה החלבית. מצד אביו הוא צאצא של הרב שם-טוב עטייה תלמידו של הרב יוסף קארו, המיוחס עד דוד המלך. ומצד אמו הוא צאצא של הרב אליהו שמאע הלוי, מחבר הספר "קרבן אשֶה". הוא נולד אחרי שנים רבות שבהן התקשתה אמו להביא ילדים. מסופר כי אמו הלכה עד לעיר טדף שבצפון חלב, להתפלל בבית הכנסת של עזרא הסופר ושם נדרה שאם תיפקד ותלד בן, תקרא את שמו עזרא ותקדיש את חייו לתורה.

ילדותו

בילדותו התחנך בעיר חלב אצל הרב יהודה (אצלאן) עטייה והרב שאול מטלוב עבאדי. כבר בגיל צעיר ייעדו הרב אצלאן לגדולות והחל ללמדו מסכתות קשות בש"ס. המשפחה עלתה לארץ כאשר היה בגיל 16. על אף המצב הכלכלי הקשה ביותר של המשפחה לא נשלח הרב עזרא לעבוד לפרנסת הבית, בשל הבטחת אמו להקדיש אותו לתורה. הרבנים עזרא הררי רפול, שלום הדאיה ואברהם חיים עדס התחייבו לתמוך בו כלכלית בעזרת עשירי הקהילה החלאבית, על מנת שימשיך לעסוק בתורה.

בחרותו

בשנת 1907 החל ללמוד בישיבת אוהל מועד, לימים ישיבת פורת יוסף, כאשר ראשי הישיבה היו הרב רפאל שלמה לניאדו והרב יוסף ידיד הלוי. בישיבה היה נחשב לעילוי ולמד בחברותא עם הרב יוסף ידיד הלוי. הרב עטייה נודע בהתמדתו בתורה. הרב יצחק ניסים, הרב הראשי לישראל לשעבר, סיפר כי הרב עזרא עטייה שימש לו כמקור השראה ללימוד בהתמדה. בשנת 1908 הוא התחתן עם בוליסה סאלם, בתו של הרב אברהם סאלם.

כראש ישיבה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה התבקש על ידי הרב אברהם חיים עדס לעבור למצרים על-מנת לחמוק מגיוס לצבא העות'מאני כך שיוכל להמשיך ללמוד תורה. במצרים לימד תורה במשך שמונה שנים בישיבת "כתר תורה" ובישיבת "אהבה ואחווה". כשחזר לארץ החל ללמד בישיבת פורת יוסף שנוסדה ב-1923 כמשגיח (תפקיד המשגיח בתקופה זו היה גם למסור שיעורים). בשנת 1925, לאחר מותו של ראש הישיבה, הרב רפאל שלמה לניאדו, נתמנה לראש הישיבה. הוא כיהן במשרה זו במשך 45 שנה, עד לשנת 1970.
בישיבה זו העמיד תלמידים הרבה, ורבים מהם הפכו לאחר מכן להיות ראשי קהילות בישראל, בארצות הברית ובדרום אמריקה. המפורסם מבין תלמידיו הוא הרב עובדיה יוסף, אשר הרב עטייה שימש עבורו כאב רוחני. תלמידים מפורסמים נוספים הם: הרב יהודה צדקה, הרב בן ציון אבא שאול, הרב מרדכי אליהו, הרב חיים דוד הלוי, הרב דוד שלוש רבה של העיר נתניה, הרב ציון לוי (הרב הראשי של פנמה), והרב ברוך בן-חיים רבה של קהילת החלבים בניו יורק.
הרב מונה להיות חבר בבית הדין הספרדי, תפקיד אותו מילא 20 שנה. הרב היה מקובל מאוד על הרבנים צבי פסח פרנק והחזון איש. החזון איש אמר עליו שסברתו כשל אחד מן הראשונים.] בשנות ה-40 הוזמן להיות חבר במועצת גדולי התורה, אך לא הרגיש בנוח בתוך המועצה כיוון שדיברו שם ביידיש, שפה שהוא לא הבין, ואף על פי שהרב עובדיה שהגיע עמו למועצה ביקש מהם שידברו בעברית הם סירבו.
נפטר במוצאי ל"ג בעומר, י"ט באייר תש"ל (1970). הוא נטמן בהר המנוחות בגבעת שאול בירושלים. השאיר אחריו שישה בנים ובת אחת. אחד מבניו, הרב דוד עטייה, היה חבר בבית הדין בירושלים והקים בית מדרש לזכרו בשם "היכל עזרא".
ספרי החידושים והשו"ת שלו היו בספרייה בישיבת פורת יוסף, והם אבדו בנפול הישיבה בשנת 1948, במלחמת השחרור. בשנת תשכ"ח קיבל פרס כבוד מטעם פרס הרב קוק.