הגונב מגנב פטור

הגונב מגנב פטור הוא שמו המקוצר של דין הלכתי, הפוטר את הגונב מן הגנב מתשלום כפל על הגניבה, בשונה מגנב רגיל, אשר חייב להחזיר את החפץ הנגנב ובנוסף את דמי שוויו ("כפל"). מקורו של הדין במשנה:
אין הגונב אחר הגנב משלם תשלומי כפל, ולא הטובח ולא המוכר אחר הגנב משלם תשלומי ארבעה וחמישה.
— בבא קמא ז, א
התלמוד (שם סז, ב ואילך) דן ארוכות בשאלה באילו תנאים חל פטור זה, ולהלכה פסק הרמב"ם:
הגונב מגנב אחר אע"פ שנתייאשו הבעלים אינו משלם תשלומי כפל ואם טבח ומכר אינו משלם תשלומי ארבעה וחמשה לגנב הראשון שהרי דין הבהמה הזאת לחזור בעיניה לבעלים ולא קנאה הגנב ולבעלים אינו משלם הכפל או ארבעה וחמשה מפני שלא גנבה מרשותן.
— משנה תורה לרמב"ם, ספר נזיקין, הלכות גניבה, פרק א', הלכה י"ז
רבים סבורים בטעות, כי הגונב מן הגנב פטור לגמרי, כביכול לגנב באשר הוא גנב אין זכויות ממוניות. הבנה זו בטעות יסודה; על הגונב מן הגנב חלה חובה להשיב את החפץ הנגנב, אלא ש"כפל" אין הוא חייב לשלם, שכן אין הוא גנב רגיל.

חיוב הגונב מן הגנב באונסים

מפשוטם של דברים עולה הרושם, כי הפטור היחיד של הגנב הוא רק מתשלומי הכפל, אך לא מ"חיוב אונסים". דהיינו, אם קרה דבר מה לחפץ הנגנב, מתחייב הגונב לשלם לגנב את דמי החפץ. ואכן, זו היא דעת הרא"ש.
ואולם בעל "קצות החושן" (סימן לד) וכן רבי יעקב מליסא בעל "נתיבות המשפט" (שם סק"ב), חידשו שלגונב מן הגנב אין דין גנב גם לעניין "חיוב אונסים", ואם קרה משהו לחפץ, הרי הוא פטור מלשלם.

ראייתו של "קצות החושן" לכך שהגונב מן הגנב פטור מאונסים

מקור הדברים הוא במימרת רבה בר נחמני (בבא קמא סה): "האי מאן דגזל חביתא דחמרא מחבריה מעיקרא שוויא זוזא ולבסוף שוויא ארבעה (=אדם שגזל חבית של יין מחברו, בעת הגניבה הייתה שווה זוז והתייקר מחירה לארבעה זוזים), תברא או שתייא משלם ארבעה (=שברה או שתה היין, משלם ארבעה), נשברה מאליה משלם זוז". דהיינו, אם נשברה שלא על ידי פעולתו, אף אם בעת השבירה הייתה שווה ארבעה זוזים משלם זוז, הואיל וחיובו בא על שעת הגניבה ובעת הגניבה הייתה שווה זוז.
שאל על כך בעל "קצות החושן": הרי אין ספק שלאחר שהחבית התייקרה, הגנב עשה בה מעשה קניין; שהרי לא ייתכן שהוא לא הגביה את החבית לאחר הייקור (והגבהה נחשבת מעשה קניין) ואף אם לא הגביה, הרי עצם שהותה של החבית ברשותו של הגנב מספקת בשביל מעשה הקניין, שכן חצרו של אדם קונה לו. ואם באמת ניתן להתחייב בדמי ה"קרן" (היינו התשלום הבסיסי) אף לאחר הגניבה, מדוע אם נשברה מאליה משלם רק זוז, הרי בעת שהייתה שווה כבר ארבעה התחייב מחדש כגנב על דמי הקרן, והיה לו תמיד להתחייב כפי שוויה בעת שנשברה, אף אם נשברה מאליה, הואיל והוא מתחייב כגזלן מחדש אף שהייתה כבר ברשותו בעת שהתייקרה?
ומכאן הוכיח ה"קצות" שאי אפשר להתחייב כגזלן לאחר שהחפץ כבר נגזל, ולכן אם נשברה מאליה, וחיובו נובע מכוח היותו גזלן, מתחייב לשלם לפי שוויה בעת הגזילה הראשונה, שאין לחייבו כגזלן לאחר שהחפץ כבר נחשב לגזול. לעומת זאת, אם שברה בצורה אקטיבית בעת שהייתה שווה ארבעה זוזים, מתחייב לשלם כפי שוויה בעת השבירה, הואיל ועילת חיובו אינה ראייתו כגנב אלא כמזיק, ומזיק מתחייב לשלם לפי שווי החפץ בעת היזקו. לדעת ה"קצות", דין זה הוא דין כללי, בין על אותו גנב עצמו, בין על גנב אחר הגונב את החפץ.
רבים דחו הוכחתו, בדרך הבאה: אף שהגונב מן הגנב מתחייב באחריות על נזקי החפץ ופטור רק מחיוב כפל. עדיין הגנב עצמו לא מתחייב כגנב מחדש לאחר הגניבה הואיל ולא השתנה דבר מעת שגנב, ואין כל עילה לחייבו פעם נוספת. מה שאין כן אדם אחר שגונב את החפץ נידון כגנב ביחס לקרן ונושא באחריות על נזקי החפץ, ככל גנב ולכן אין להביא ראיה מפטורו של הגנב אם נשבר החפץ מאליו, מלשלם לפי שווי החפץ בעת השבירה, לפטורו של גנב אחר.

הסכמתו העקרונית של "נתיבות המשפט" לדברי "קצות החושן"

בעל "נתיבות המשפט" הסכים עם חידושו העקרוני של ה"קצות" אשר לפיו הגונב מן הגנב אינו מתחייב באונסים. מחלוקתו היא ביסוד חיובו של שובר החבית, אשר כפי שראינו לעיל מתחייב לשלם לפי שוויה בשעת השבירה. בעוד של"קצות" חייב שובר החבית מדין מזיק ולא מדיני גנב, ל"נתיבות" יסוד החיוב הוא אחר: אם שינה הגונב מן הגנב את החפץ, הוא מתחייב כגנב באחריות על החפץ ובדמי הכפל. דהיינו, הסיבה שאין הגונב מן הגנב נדון כגנב ואין הוא מחויב לפצות את הבעלים כגנב על נזקי החפץ, היא שלא חידש דבר ולא שינה מאומה במצבו של החפץ לפני גניבתו החדשה. אך אם עשה שינוי בחפץ, הרי שלפי הדין אין הגנב מחויב כבר להשיב את החפץ והוא יכול להיפטר על ידי השבת דמיו ולהשאיר החפץ אצלו. לאור זאת, פעולת השינוי גרמה ל"גניבה" גדולה יותר, ועל כן נידון הוא מחדש כגנב.