ערבים נוצרים

בעת העתיקה

מקורם של הערבים הנוצרים הוא במערב אסיה, לפני התפשטות האסלאם לסהר הפורה במאה השביעית לספירה. שבטים ערבים רבים הצטרפו לנצרות בתחילת המאה הראשונה, כולל הנבטים (ששילבו אלמנטים ערביים וארמיים), הע'סאנים והמנדרה. האחרונים היו במקורם מרקע קחטאני, דיברו ערבית-תימנית, כמו גם יוונית, והגנו על גבולותיה הדרום מזרחיים של האימפריה הרומית והביזנטית בצפון חצי האי ערב.
ייתכן כי הנבטים היו מהשבטים הערבים הראשונים שהגיעו לדרום הלבנט באלף הראשון לפני הספירה. במאה הרביעית הומרו הנבטים לנצרות. בשלב מאוחר יותר, נכבשה אדמתם של הנבטים האיכרים בפלישה ערבית נוספת. אדמותיהם חולקו בין הממלכות השבטיות הקחטאניות הערביות החדשות של הווסלים הביזנטיים - הערבים הע'סאניים, ובין וסלי חמיר - הממלכה הערבית כנדה בצפון חצי האי ערב.
ידוע כי השבטים טיי, עבד אל-קייס, וטע'לב כללו נוצרים רבים בתקופה הטרום-אסלאמית. העיר הערבית הדרומית של נג'ראן הייתה המרכז של הנצרות הערבית, ונודעה בגלל הרדיפה על ידי אחד מהמלכים של תימן, ד'ו נוואס, שהיה מומר נלהב ליהדות. מנהיג הערבים בנג'ראן בתקופת הרדיפות, אל-חארת', קודש על ידי הכנסייה הקתולית והיה לקדוש חארית'. כמה חוקרים מודרניים מצביעים על כך שפיליפוס הערבי היה הקיסר הנוצרי הראשון של רומא. במאה הרביעית מספר משמעותי של נוצרים ישבו בחצי האי סיני, במסופוטמיה ובחצי האי ערב.
בברית החדשה ישנו תיאור של המרת דתם של ערבים לנצרות בספר מעשי השליחים. כאשר פטרוס מטיף לתושבי ירושלים, הם שואלים "וְאֵיךְ שֹׁמְעִים אֲנַחְנוּ אֹתָם אִישׁ כִּשְׂפַת־אֶרֶץ מוֹלַדְתֵּנוּ? [...] כְּרֵתִים וְעַרְבִים הִנֵּה אֲנַחְנוּ שֹׁמְעִים אֹתָם מְסַפְּרִים בִּלְשֹׁנוֹתֵינוּ גְּדֻלּוֹת הָאֱלֹהִים" (מעשי השליחים פרק ב', פסוקים ח'-יא'). לפיכך, הערבים הנוצרים הם מהקהילות הנוצריות העתיקות ביותר.
האזכור הראשון של הנצרות בחצי האי ערב מתרחש אף הוא בברית החדשה, כשפאולוס השליח מתייחס למסע שלו בחצי האי ערב לאחר המרתו (האיגרת אל הגלטים, פרק א': 15-17). מאוחר יותר, אוסביוס מקיסריה מזכיר בישוף בשם ברילוס בכס (אזור סמכותו) של בוסרה, את האתר של הסינוד בשנת 240 בערך, ושתי מועצות של ערב. נוצרים היו קיימים אם כן בארצות ערב לפחות מהמאה השלישית.
כמו כן, היו שם גם השפעות נוצריות מאתיופיה בפרט בזמנים הטרום-אסלאמיים, וחלק מתושבי חיג'אז (כולל בת דודה של אשת מוחמד, חדיג'ה, על פי כמה מקורות) סיגלו אמונה זו, ואף חלק מהנוצרים האתיופים חיו במכה.

לאחר כיבושי האסלאם

לאחר נפילת חלקים גדולים של האימפריה הביזנטית לצבאות ערב, אוכלוסייה נוצרית גדולה עברה לשליטה ערבית מוסלמית. מבחינה היסטורית, מספר כתות נוצריות נרדפו תחת שלטון הביזנטים, משום שנחשבו לכופרים. עם הרחבת כיבושיהם באסיה, באפריקה ובדרום אירופה, הציעו המוסלמים שלוש אפשרויות לאויביהם: להתאסלם, לשלם מס בכל שנה, או להילחם עד מוות. מי שסירב להילחם וסירב להמיר את דתו נחשב כמי שהסכים לשלם מס גולגולת. מוסכם בפי רוב כי לאחר ההתפשטות המהירה של האסלאם מהמאה השביעית ואילך, נוצרים רבים בחרו שלא להתאסלם. מלומדים רבים ואנשי רוח מאמינים שלנוצרים בעולם הערבי תרומה משמעותית לתרבות וכך עד היום. חלק מגדולי המשוררים בזמנים מסוימים היו ערבים נוצרים, וכן רבים מהם היו רופאים, סופרים ופקידי הממשלה.
תחת שלטון מוסלמי, הנוצרים היו מוגנים והתחילו ליהנות מחופש דת רב יותר מאשר תחת השלטון הביזנטי (מזרחי נוצרי אורתודוקסי), ואולם פעמים רבות היו מושא לרדיפה בכפוף לג'יזיה - מס מפלה לאוכלוסיות שאינן מוסלמיות על פי החוק האיסלמי. כ"עם הספר", הנוצרים באזור זכו לזכויות מסוימות על פי החוק האסלאמי (שריעה) - לקיים את דתם (כולל שימוש בחוק נוצרי לפסיקה), ואולם זכויות אלה הותנו בצורה מחמירה בתשלום המיסים. המס לא הוטל על עבדים, נשים, ילדים, נזירים, זקנים, חולים, או עניים. בתמורה, אזרחים לא-מוסלמים הורשו לקיים אמונתם, קיבלו אוטונומיה קהילתית מסוימת, זכו בהגנה של המדינה המוסלמית כנגד תוקפנות מחוץ, קיבלו פטור משירות צבאי ומ"זכאה", צורה של מס שהוא חובה על אזרחים מוסלמים.

בתקופה הבתר-עותמאנית

חלק ממובילי הלאומיות הערבית המשפיעים ביותר היו נוצרים ערבים, למשל האינטלקטואל הסורי קונסטנטין זורייק. מספר נוצרים ערבים ערכו בעיתונים המובילים בארץ ישראל המנדטורית, כגון "פלסטין", בעריכת אחי עיסא (דאוד עיסא), ו"אל-כרמל" אשר נערך בידי נג'יב נצאר. חליל סכאכיני, ירושלמי בולט, היה אורתודוקסי ערבי, וג'ורג' אנטוניוס, המחבר של "ההתעוררות הערבית".
מלחמת העצמאות הישראלית השפיעה על מספר קהילות ערביות יווניות-אורתודוקסית - בבסה, ברמלה, בלוד, בצפת, בכפר בירעם, באיקרית, בתרביחא ובעילבון. כ-20,000 נוצרים נמלטו מחיפה, 20,000 נמלטו ממערב ירושלים, 700 נמלטו מעכו, ו-10,000 נמלטו מיפו.  עם זאת, אישים בולטים, תופיק טובי, אמיל תומא, ואמיל חביבי, נשארו והמשיכו להיות מנהיגי המפלגה הקומוניסטית בישראל. ג'ורג' חבש, מייסד החזית העממית לשחרור פלסטין היה ערבי נוצרי.
נוצרים פלסטינים רבים היו פעילים בהקמתה ובשלטונה של הרשות הפלסטינית מאז 1994.

הכנסיות הנפוצות במזרח התיכון

כמעט לכל ארגון נוצרי בעולם יש נציגות כל שהיא במקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל, אולם למרבית הארגונים האלה אין אוכלוסיית מאמינים מקומית ונציגיהם הם תושבים זמניים. בין הארגונים הנוצריים שיש להם מאמינים מקומיים, לא לכולם יש מאמינים הרואים עצמם ערבים. לדוגמה, מאמיני הכנסייה האשורית אורתודוקסית והארמנית אורתודוקסית אינם ערבים. הכנסייה הנפוצה במזרח התיכון היא הכנסייה היוונית-אורתודוקסית ואחריה הכנסייה הקתולית. חלק גדול ממאמיני שתי כנסיות אלה הם ערבים.
מאז אמצע המאה ה-19, היו ערבים מאזור הלבנט שעברו מהכנסיות המסורתיות לכנסיות פרוטסטנטיות חדשות יותר, ובייחוד לכנסיות הבפטיסטיות והמתודיסטיות. הגורם העיקרי לתנועה זו היא זרימה של מיסיונרים אוונגליסטים לאזור, בעיקר מארצות הברית.

דמוגרפיה

להלן רשימה של אזורים עם אוכלוסייה ערבית-נוצרית גדולה בלבנט. הנתונים מכילים קהילות נוצריות-ערביות לצד קהילות נוצריות מזרח תיכוניות שאינן נתפסות כערביות:

הערבים הנוצרים בישראל

בדצמבר 2009,  מתוך 151,700 אזרחים נוצרים־ישראלים, 122 אלף היו ערבים. לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בערב חג המולד 2013 היו בישראל כ-161 אלף נוצרים, שהם כ-2% מכלל האוכלוסייה בישראל. 80% מהנוצרים הם בעלי שורשים ערביים, אולם מקורם גם בקהילות נוצריות קטנות יותר של רוסים אתניים, יוונים, ארמנים, מארונים, אוקראינים ואשורים. רוב הנוצרים הערבים בישראל שייכים לכנסייה היוונית אורתודוקסית, עם מיעוט ניכר השייך ליוונית הקתולית (מלכיטית) ולכנסייה הלטינית. זרמים אחרים הם האנגליקנים, הפוקדים את הכנסייה הקתדרלית בשטחי מזרח ירושלים. הבפטיסטים בישראל מרוכזים בצפון הארץ, ויש להם ארבע כנסיות באזור נצרת וסמינר. 
הנוצרים הערבים בישראל מגוונים בדעותיהם הפוליטיות - חלקם מזדהים כנוצרים פלסטינים, חלקם מדגישים את הפאן-ערביות, ומיעוט קטן אף תומך ברעיונות ציוניים. ייצוג ערבי נוצרי ניכר ישנו במפלגה הלאומית-דמוקרטית-לאומית של בל"ד, המדגישה את הפאן-ערביות. המפלגה נוסדה על ידי עזמי בשארה ב-1995 והיא הייתה חלק בכנסת מאז 1999. ערבים נוצרים אזרחי ישראל הם מהקבוצות המשכילות ביותר בישראל. העיתון "מעריב" תיאר את המגזרים הערבים הנוצרים כ"מצליחים ביותר במערכת החינוך". מבחינה סטטיסטית, השיעורים הגבוהים ביותר של ההשכלה בקרב כלל הקהילות הדתיות בישראל היא בקרב הערבים הנוצרים. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2010 63% מהנוצרים הערבים היו בעלי השכלה אקדמית, הגבוהה ביותר מכל קבוצה דתית ואתנו-דתית. גם בקרב הערבים הנוצרים שיעור ההצלחה הגבוה ביותר בבחינות הבגרות לנפש (73.9%) בקבוצה זו הזכאות לנפש לתואר ראשון ולשאר התארים גבוהה יותר מאשר יהודים, מוסלמים ודרוזים. על אף שהנוצרים הערבים מהווים רק 2.1% מכלל אוכלוסיית ישראל,  בשנת 2014 הם היוו 17.0% מתלמידי האוניברסיטה ו -14.4% מתלמידי המכללות. מבחינת מצבם החברתי-כלכלי, הנוצרים הערבים דומים יותר לאוכלוסייה היהודית מאשר לאוכלוסייה הערבית המוסלמית. שיעור העוני ושיעור האבטלה הם הנמוכים ביותר ביחס לחברה הכללית,  4.9% לעומת 6.5% בקרב הגברים והנשים היהודיים בהתאמה. כמו כן, לקבוצה זו, ההכנסה החציונית הגבוהה ביותר בקרב הערבים אזרחי ישראל ואת ההכנסה השנתית החציונית הגבוהה ביותר בקרב הקבוצות האתנו-דתיות בישראל. נוסף על כך לנוצרים יש ייצוג גבוה בקרב מדענים וכן בתפקידי צווארון לבן.

מחוץ למזרח התיכון

במאות השנים האחרונות יש הגירה גדולה של נוצרים ממוצא מזרח-תיכוני ליבשת אמריקה ולצרפת.