פר העלם דבר של ציבור

המקור בתורה

ויקרא ד, יג - כא: 
וְאִם כָּל עֲדַת יִשְׂרָאֵל יִשְׁגּוּ וְנֶעְלַם דָּבָר מֵעֵינֵי הַקָּהָל וְעָשׂוּ אַחַת מִכָּל מִצְו‍ֹת ה' אֲשֶׁר לֹא תֵעָשֶׂינָה וְאָשֵׁמוּ. יד וְנוֹדְעָה הַחַטָּאת אֲשֶׁר חָטְאוּ עָלֶיהָ וְהִקְרִיבוּ הַקָּהָל פַּר בֶּן בָּקָר לְחַטָּאת וְהֵבִיאוּ אֹתוֹ לִפְנֵי אֹהֶל מוֹעֵד. טו וְסָמְכוּ זִקְנֵי הָעֵדָה אֶת יְדֵיהֶם עַל רֹאשׁ הַפָּר לִפְנֵי ה' וְשָׁחַט אֶת הַפָּר לִפְנֵי ה'. וְהֵבִיא הַכֹּהֵן הַמָּשִׁיחַ מִדַּם הַפָּר אֶל אֹהֶל מוֹעֵד. יז וְטָבַל הַכֹּהֵן אֶצְבָּעוֹ מִן הַדָּם וְהִזָּה שֶׁבַע פְּעָמִים לִפְנֵי ה' אֵת פְּנֵי הַפָּרֹכֶת. יח וּמִן הַדָּם יִתֵּן עַל קַרְנֹת הַמִּזְבֵּחַ אֲשֶׁר לִפְנֵי ה' אֲשֶׁר בְּאֹהֶל מוֹעֵד וְאֵת כָּל הַדָּם יִשְׁפֹּךְ אֶל יְסוֹד מִזְבַּח הָעֹלָה אֲשֶׁר פֶּתַח אֹהֶל מוֹעֵד. יט וְאֵת כָּל חֶלְבּוֹ יָרִים מִמֶּנּוּ וְהִקְטִיר הַמִּזְבֵּחָה. כ וְעָשָׂה לַפָּר כַּאֲשֶׁר עָשָׂה לְפַר הַחַטָּאת כֵּן יַעֲשֶׂה לּוֹ וְכִפֶּר עֲלֵהֶם הַכֹּהֵן וְנִסְלַח לָהֶם. כא וְהוֹצִיא אֶת הַפָּר אֶל מִחוּץ לַמַּחֲנֶה וְשָׂרַף אֹתוֹ כַּאֲשֶׁר שָׂרַף אֵת הַפָּר הָרִאשׁוֹן חַטַּאת הַקָּהָל הוּא.

במדבר טו, כב - כו: 
וְכִי תִשְׁגּוּ, וְלֹא תַעֲשׂוּ אֵת כָּל הַמִּצְו‍ֹת הָאֵלֶּה אֲשֶׁר דִּבֶּר ה' אֶל מֹשֶׁה. אֵת כָּל אֲשֶׁר צִוָּה ה' אֲלֵיכֶם בְּיַד מֹשֶׁה, מִן הַיּוֹם אֲשֶׁר צִוָּה ה', וָהָלְאָה, לְדֹרֹתֵיכֶם. וְהָיָה אִם מֵעֵינֵי הָעֵדָה נֶעֶשְׂתָה לִשְׁגָגָה, וְעָשׂוּ כָל הָעֵדָה פַּר בֶּן בָּקָר אֶחָד לְעֹלָה לְרֵיחַ נִיחֹחַ לַה', וּמִנְחָתוֹ וְנִסְכּוֹ כַּמִּשְׁפָּט, וּשְׂעִיר עִזִּים אֶחָד לְחַטָּת. וְכִפֶּר הַכֹּהֵן עַל כָּל עֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וְנִסְלַח לָהֶם, כִּי שְׁגָגָה הִוא, וְהֵם הֵבִיאוּ אֶת קָרְבָּנָם אִשֶּׁה לַה' וְחַטָּאתָם לִפְנֵי ה' עַל שִׁגְגָתָם. וְנִסְלַח לְכָל עֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וְלַגֵּר הַגָּר בְּתוֹכָם, כִּי לְכָל הָעָם בִּשְׁגָגָה.

הבאת הקרבן

קיימת מחלוקת גדולה בין חכמי הגמרא, על מי מוטלת מצוות הבאת הקרבן.
למחלוקת זו, שמקורה בפירוש הפסוק " וְאִם כָּל עֲדַת יִשְׂרָאֵל יִשְׁגּוּ וְנֶעְלַם דָּבָר מֵעֵינֵי הַקָּהָל" ישנם שני יסודות: האחת, בפירוש המילה "כל עדת ישראל", שפירושה לפי חכמי האמוראים - סנהדרין גדולה ורק לפי רבי יהודה ישנה חובת הבאת קרבן גם אם בית הדין הפרטי של אחד מהשבטים הורה, בנוסף, ישנה מחלוקת מה פירוש המילה "הקהל", אם הכוונה היא לבית הדין עצמם, או לציבור.
שיטת רבי יהודה היא, שכונת התורה במילה "הקהל", היא לכל שבט בנפרד, שכן כל שבט נחשב לקהל נפרד. לפי זה, כל שבט שחטא מביא קרבן בנפרד, ובנוסף, ההוראה אינה צריכה ליעשות על ידי סנהדרין גדולה שכל כל עם ישראל והשוכנת בהר הבית, אלא גם אם ההוראה נעשתה על ידי הסנהדרין קטנה הפרטית של השבט, חלה מצוות הבאת הקרבן על השבט.
בנוסף, אם רוב העם חטא, כלומר שבעה שבטים (מתוך שנים עשר השבטים) חטאו, יש להחשיב זאת כאילו כל העם חטא, וזאת על פי הכלל הידוע רובו ככולו, ואז צריכים כל שנים עשר השבטים להביא קרבן, כל אחד ואחד בנפרד.
שיטת רבי מאיר היא, שהמילה "הקהל" הכוונה היא לבית הדין הגדול של עם ישראל, ולכן רק אם רוב העם חטא, כך שניתן להחשיב את העבירה לכל עם ישראל על פי הכלל רובו ככולו, רק אז יש לבית הדין להביא קרבן - אחד.
שיטת רבי שמעון היא שמילת "הקהל" מתייחסת הן לבית הדין והן לכל שבט ושבט, ולכן על כל שבט להביא קרבן בנפרד, וכן על בית הדין להביא קרבן חטאת בנפרד.

חישוב רוב העם

חכמי המשנה נחלקו בדעתו של רבי מאיר, מה היא כמות האנשים או השבטים הנדרשת לכך שיחשב שרוב העם עבר על החטא, ובכך לחייב את בית הדין להביא פר. הגישה הידועה היא, שנדרשים דווקא שבעה שבטים לשם כך. רבי שמעון בן אלעזר מסר משמו של רבי מאיר, שדי בשישה שבטים, אם הם רוב הציבור בסכום האנשים, או לחלופין בשבעה שבטים, גם אם כמות האנשים שחטאו אינם רוב הציבור.
גם לפי שיטת רבי שמעון בן אלעזר, מעניק רבי מאיר, עדיין, עדיפות לכמות השבטים. שכן כאשר רוב השבטים חטאו, יש להביא קרבן חטאת בכל מקרה, גם אם מדובר בחלק קטן מהעם לפי סכום האנשים. לעומת זאת, אם רוב האנשים בעם חטאו, יש להביא קרבן דווקא אם סכום השבטים אינו מנוגד לרוב, וישנם לפחות ששה שבטים - מחצית מהעם, אך אם רוב השבטים לא חטאו, וישנם חמשה שבטים ומטה בלבד שחטאו, אין להביא קרבן אף על פי שרוב האנשים חטאו.
ייתכן שלפי שתי השיטות, נחשב רוב העם לפי סכום השבטים בלבד, ודרוש רוב מיוחס מקרב השבטים עצמם, כלומר שבעה שבטים. אלא, שאת מחצית מהעם, ניתן להחשיב במידה מסוימת לכל העם, לפי הכלל מחצה כרוב, האומר כי לפעמים למחצה ישנו כח שווה לרוב וכוחו ככל הדבר, והטיית המחצה הגורמת להחשיב את המחצית ככל העם, נוצרת על ידי הטיה צדדית, שמקורה ברוב האנשים מתוך הציבור.