עלילת החמור

עלילת החמור הייתה עלילה שהופצה נגד היהודים בעת העתיקה לפיה אלוהי היהודים זוהה עם החמור. כמו כן לפי אותה עלילה היהודים סגדו לפסל בדמות חמור שהיה מוצב בבית המקדש בירושלים. מקור העלילה במצרים העתיקה, והיא מתוארת גם בכתבים מיוון העתיקה ומרומא העתיקה. העלילה בדבר פולחן חמור יהודי נחשבת בעיני חוקרים לאחת משלוש ההאשמות המבזות ביותר שהופנו כנגד היהודים בעת העתיקה, לצד עלילת המצורעים ועלילת קורבן האדם.

הרקע לעלילה

מקור העלילה ככל הנראה במצרים העתיקה. ראשיתה של הקהילה היהודית במצרים כבר בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס, מיד לאחר חורבן בית ראשון ורצח גדליהו בן אחיקם. במהלך תקופת בית שני הפכה הקהילה לאחת משלוש הקהילות היהודיות הגדולות והחשובות בעולם (לצד ארץ ישראל ויהדות בבל). מסורות אנטי יהודיות רווחו במצרים בתקופה זו והיו בבחינת תגובה לסיפור היהודי על יציאת מצרים. מסורות אלה הועברו בעל פה והועלו על הכתב ביוונית לאחר כיבוש מצרים על ידי אלכסנדר הגדול. לאחר מכן חדרו גם לספרות הלטינית והיו נפוצות בספרות היוונית-רומית (הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים).
שורש העלילה היה הזיהוי המצרי של אלוהי היהודים עם סת, אל הרוע המצרי, שלעיתים תואר בצורת חמור, וזוהה על ידי היוונים עם טיפון.
כפי שמתואר אצל ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), החמור נחשב אצל המצרים לבעל חיים נלעג ובזוי, בגלל דמיונו לטיפון-סת משום שהוא נתפס כמטומטם ותאוותן.
מאחר שגם בספרות היוונית והרומית החמור היה נושא ללעג בגלל שנתפס כעקשן וטיפש, ניתן לחשוב כי העלילה נועדה ללעוג ליהודים על ידי חשיפת קלונם, עיקשותם ואיוולתם ובאותו הזמן גם לחשוף את הרוע שלהם, כמי שסגדו לבעל החיים המקודש של טיפון-סת, סמל הרוע. חוקרים מסוימים ניסו להצביע על סיבה פילולוגית-אטימולוגית לחיבור העלילה, כשהצביעו על הדמיון בצליל בין שמו המפורש של אלוהי ישראל - "יהו", שהיה ידוע גם בקרב חוגים פגאניים כשמו של אלוהי היהודים, לבין המילה המצרית ל"חמור" (yao או Iao).
בית המקדש בירושלים היה מוכר לרוב המחברים היווניים והרומיים שעסקו במוצא היהודים ובמנהגיהם, אך הכניסה אליו הייתה אסורה ללא-יהודים ומשום כך הטקסים הדתיים שנערכו בו היו בבחינת מסתורין. האגדה על פולחן החמור הייתה דרך "לחשוף" את המסתורין המיוחס לאל היהודי בפני קהל יעד סקרן ועוין. האזכור הראשון לאגדה זו מיוחס לסופר היווני מנסיאס (בערך 200 לפנה"ס).

הזיהוי המצרי של האל היהודי עם סת

האל המצרי סת הוא אלוהי המדבר. על פי פלוטרכוס, הוא מגלם את "כל היבש, הלוהט והצחיח", כמו גם את "עצמת הבצורת, המשתלטת ודוחקת את הלחות שהיא מקור הנילוס וגאותו". הוא אחיו ואויבו של אוסיריס, האל של מי הנילוס, התגלמות הלחות והפוריות.
במצרים הפרעונית, לפחות מתקופת הכיבוש האשורי במאה ה-7 לפנה"ס, רכש סת בהדרגה את דמות "השטן", האל הרע, מקור כל הרעות והאסונות התוקפים את המצרים ואת אליהם. האסונות שהוא מביא כוללים חושך, מוות המוני, מגפות וסערות. הוא גם נחשב כאלוהי הנוודים וכאל של הארצות הנוכריות ושל זרים המתגוררים במצרים, במיוחד מהעמים השמיים. בתקופת הכיבוש הפרסי (המאה ה-5 לפנה"ס), כתוצאה מהשעבוד הזר, גאתה השנאה לסת, האל של הזרים, והפולחן והתעמולה נגדו ונגד הזרים (הפרסים והיהודים) קיבלו תאוצה. לכן היה זה אך טבעי שהמצרים, שהוזכר להם מדי שנה על ידי שכניהם היהודים אודות סיפורי יציאת מצרים, יזהו את האל היהודי או את משה עם סת. מתוך האשמותיהם האנטי-יהודיות, ברור שהמצרים הכירו היטב את מסורות יציאת מצרים, מאחר שהם הפכו אותן במטרה להשמיץ את היהודים. המצרים העוינים לא יכלו להתעלם מהדמיון הברור בין כמה ממכות מצרים במסורת היהודית לבין האסונות שבאו עליהם על ידי סת.
במאה ה-3 לפנה"ס, בתקופה התלמיית, הגיעה האיבה לסת לשיאה. כמייצג את כוח הרשע, הוא מוצא אל מחוץ לחוק, עד כדי מחיקה שיטתית של דמותו. שמו נמחק וראשו הותז מן הפסלים.

זיהוי סת עם טיפון

האל היווני טיפון נחשב "אויב האלים", סמל כל כוחות הטבע הרעים הגורמים נזק לאדם.
הוא מתואר כ"אכזרי" וכמהווה "מטרד לאדם".הסיודוס תיאר אותו כ"נורא, מזעזע ומופקר" וכתב שהוא הגורם לרוחות סערה הרסניות.
על פי האגדה, תקף טיפון את האולימפוס ורדף אחר האלים האולימפיים, שברחו למצרים ושינו את צורתם לאלו של חיות.
טיפון זוהה משלב מוקדם מאוד עם האל המצרי סת.
היוונים קישרו ביניהם משום ששניהם כוחות רשע, אלי סערות, בניהם של אלי הארץ (גב וגאיה), ושניהם התקיפו את האלים המרכזיים.
זיהוי זה נעשה כבר על ידי ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס), בשל טבעו ההרסני של סת ומאבקו באוסיריס. הרודוטוס החליף את השם "סת" בשמו של האל היווני, כשכתב שטיפון "רצה למצוא את בן אוסיריס", ש"הורוס בן אוסיריס" הדיח את טיפון, ושטיפון נקבר תחת אגם סירבוניס  שבמצרים.

הזיהוי עם החמור

סת היה מזוהה עם חמור הבר.
באלף ה-1 לפנה"ס הוא תואר לעיתים קרובות כבעל דמות של חמור או כמחופש בצורתו של חמור, ובאמנות הוא מופיע לפעמים כדמות אדם הנושא מה שנראה כראש או מסכה של חמור. החמור גם נחשב כאחת החיות הקדושות של סת וכבהמת הרכיבה האישית שלו.
אצל פלוטרכוס נזכר לראשונה הדמיון של טיפון-סת לחמור, כשהוא מספר על היחס לטיפון במקומות שונים במצרים: "בחגים מסוימים משפילים ומעליבים אנשים אדמונים ומשליכים חמור אל תוך תהום משום שטיפון היה אדמוני ובעל עור של חמור. תושבי בוסיריס וליקויפוליס אינם משתמשים לעולם בחצוצרה, משום שצליליה דומים לנעירת חמור; ובעיניהם חמור הוא חיה טמאה לחלוטין ועם זה כפויה על ידי אל בשל דמיונה לטיפון, וכאשר הם עושים עוגות בעת הקרבת הקורבנות שלהם...הם מטביעים עליהן ציור של חמור קשור בחבל. ולא עוד, אלא שבזמן שהם מקריבים קרבנות לשמש, הם מצווים על המאמינים לא לשאת על גופם חפצים מזהב ולא ליתן מזון לחמור".
בניגוד להערצתם למספר בעלי חיים אחרים, החמור היה נלעג בעיני המצרים ולא היה בעל חיים טוב ממנו להתאים לפולחן אויביהם. יתר על כן, היהודים טענו שלא היה שום פסל במקדשם, אך מכיוון שהם מנעו מנוכרים להיכנס אליו ורק לכהן הגדול מותר היה להיכנס לקודש הקודשים, ניתן היה להפיץ שמועות שפסל של חמור, הבזוי שבבעלי החיים, הוצג בחשאי, בוודאי מתוך בושה, במקום המקודש ביותר לעם היהודי, וכך להציג את טענתם כשקרית.

מנתון - זיהוי האל היהודי עם טיפון

את הקשר בין היהודים לטיפון יצר כבר ההיסטוריון המצרי-יווני מנתון (המאה ה-3 לפנה"ס) בגרסתו לסיפור יציאת מצרים.
מנתון מספר שהחיקסוס, שפלשו למצרים ממזרח, ביצרו את העיר אווריס, ומאוחר יותר, כאשר התקוממו עליהם המצרים, התבצרו בעיר עד שגורשו ממצרים, ואז התיישבו בארץ שמאוחר יותר נקראה "יהודה" וייסדו בה את העיר ירושלים. בתקופה מאוחרת יותר אסף מלך מצרים את כל המצורעים בארצו, גירש אותם לעבודה במחצבות והסכים לתת להם להתיישב באווריס, העיר החרבה של החיקסוס. על כך מעיר מנתון, שעל פי המסורת המצרית, העיר אווריס הייתה נחלתו של טיפון "מימים קדמונים". לאחר מכן התקוממו המצורעים, ותחת הנהגת אסרסיף, ששינה את שמו למשה, קראו לעזרתם את החיקסוס מירושלים, פשטו יחד איתם על מצרים ועשו בה "תועבות גדולות". אולם לאחר מכן החיקסוס והמצורעים גורשו שוב ממצרים.
בכך שטען שהחיקסוס התנחלו בארץ ישראל וייחס להם את ייסודה של ירושלים, ובמקביל טען כי מנהיג המצורעים היה משה, זיהה מנתון את שתי הקבוצות שגורשו ממצרים כאבותיהם של היהודים בימיו. בהערתו על כך שהעיר המשותפת לשתיהן הייתה "נחלתו של טיפון", קשר מנתון בין היהודים לאל המרע למצרים, וייתכן גם שהצביע על פולחן יהודי מוקדם של האל הזה.
בחפירות ארכאולוגיות באווריס, בירת החיקסוס במצרים התחתונה, נתגלתה תופעה מיוחדת ונדירה של קבורת חמורים. גם בישראל נחשפה קבורה טקסית של חמור באתר תל-הרור המיוחס על ידי חלק מהחוקרים להתיישבות של החיקסוס בכנען.

מסורות בעל פה ובכתב

תיאור משה רוכב על חמור יכול היה לקבל תמיכה גם ממסורות יהודיות. בספר שמות מסופר על כך שמשה ברח פעם מפרעה למדבר. החמור (ולא הגמל) היה בשימושם של האנשים הפשוטים כבהמת-משא וכבהמת-רכיבה במצרים ומדבריותיה, ובספר שמות מסופר גם שמשה עצמו השתמש בו: "וַיִּקַּח מֹשֶׁה אֶת אִשְׁתּוֹ וְאֶת בָּנָיו וַיַּרְכִּבֵם עַל הַחֲמֹר". השפעה אפשרית כזאת יכולה הייתה להיות גם למסורות בעל פה או בכתב על יציאת מצרים, שרווחו בוודאי בקרב יהודי מצרים, ומעידות על קיומן, גם אם בתקופה מאוחרת יותר, הטרגדיה על יצאת מצרים מאת המשורר היהודי-הלניסטי יחזקאל, והגרסה הייחודית של עשר מכות מצרים המופיעה בספר החיצוני "חכמת שלמה".
מצוות פדיון פטר חמור מופיעה בתורה אחרי מצווֹת חג הפסח והיא מוסברת על ידי מכת בכורות: במכה זו מתו גם בכורי בהמות המצרים, ובכך שהאל הציל את בכורי ישראל ובהמותיהם, הם הוקדשו, ומכאן ולעתיד צריכים להיפדות. מלבד בכורי הבהמות הטהורות, הצטוו ישראל לפדות גם את בכורי החמורים. מדרש בתלמוד הבבלי דן בשאלה מדוע מכל הבהמות הטמאות, רק את החמורים הבכורים צריך לפדות ועד פדיונם הם אסורים בשימוש לעבודה: "מה נשתנו פטרי חמורים מפטרי סוסים וגמלים"? המדרש משתמש בפסוק אחר, המספר על כך שבני ישראל שאלו מהמצרים כסף וזהב, ומשיב כי החמורים סייעו לישראל "בשעת יציאתם ממצרים שאין לך כל אחד ואחד מישראל שלא היו עמו תשעים חמורים לוּבים טעונים מכספה וזהבה של מצרים". לדעת ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא, המדרש הזה אמנם מאוחר, אך הוא מדגים כיצד יכלו להיווצר סיפורים המקשרים חמורים לאירועי יציאת מצרים. ייתכן ויהודי מצרים יצרו מדרשים דומים על מסורות יציאת מצרים, אולם לאחר המצאתה והתפתחותה של עלילת החמור, פרשנויות אלו הודחקו מהמסורות שלהם.
חזון משיחי בספר זכריה מתאר את דמותו של המשיח העתיד לבוא: "גִּילִי מְאֹד בַּת צִיּוֹן הָרִיעִי בַּת יְרוּשָׁלַ‍ִם הִנֵּה מַלְכֵּךְ יָבוֹא לָךְ צַדִּיק וְנוֹשָׁע הוּא עָנִי וְרֹכֵב עַל חֲמוֹר וְעַל עַיִר בֶּן אֲתֹנוֹת". המדרש בספר קהלת רבה עושה הקבלה בין משה והמשיח, מאחר ששניהם גואלי עם ישראל. הקבלה זו כוללת בין היתר גם את הרכיבה על חמור: "כגואל ראשון כך גואל אחרון. מה גואל ראשון נאמר: וירכיבם על החמור, כך גואל אחרון, שנאמר: עני ורוכב על חמור".

עלילה על פסל חמור במקדש

העלילה על גילוי דמות חמור בבית המקדש הופיעה במאה ה-1 לפנה"ס. דיווח זה היה סיפור עוין, שייחס את הגילוי לאנטיוכוס הרביעי אפיפנס, שביקר במקדש בשנת 168 לפנה"ס. ביקור זה הסתיים בחילול המקדש ואחריו הוטלו גזירות הדת על היהודים. הדיווח נשמר אצל ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס), ובגרסה אחרת אצל יוסף בן מתתיהו, שציטט בספרו האפולוגטי "נגד אפיון" את הסופר המצרי-יווני אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה).

אפיון - ראש חמור מזהב

כמו מנתון, גם אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא, וכדי לפתור את תעלומת הפולחן המסתורי של היהודים, טען שבבית המקדש בירושלים עמד בעבר פסל זהב: "בחביון המקדש הזה הציגו היהודים ראש חמור והם נותנים לו כבוד אלהים ומרוממים אותו באמונה רבה". אלא שלטענתו הפסל נעלם. כשאנטיוכוס אפיפנס שדד את המקדש, הוא מצא את ראש החמור "מעשה זהב כולו וכסף רב מחירו", ולקח אותו עם יתר אוצרות המקדש.

עלילת הדם

אפיון ניסה ללמד סנגוריה על שוד המקדש של אנטיוכוס והאשים לשם כך את היהודים בקורבן אדם (עלילת קורבן האדם). הוא סיפר שאנטיוכוס מצא במקדש איש יווני שנחטף ונכלא בו תוך שהוא מפוטם במזון, והאיש סיפר לאנטיוכוס שליהודים יש חוק סודי לפיו הם תופסים איש יווני זר, מפטמים אותו במשך שנה שלמה ואז מעלים אותו לקרבן ואוכלים ממעיו.
ייתכן וההיסטוריון דמוקריטוס הסתמך על אפיון כשציין בחיבורו "על היהודים" (אותו כתב כנראה אחרי שנת 70 לספירה), שהיהודים "נהגו לסגוד לראש זהב דמוי-חמור וכי בכל שנה שביעית הם תפסו אדם זר והקריבו אותו".
כפי הנראה, ניתן ללמוד שדמוקריטוס השתמש בדיווחו של אפיון על פולחן החמור מעצם שימושו בעלילת הדם, וזאת מאחר שאפיון ודמוקריטוס הם הסופרים היווניים היחידים הידועים לנו, שטענו שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים.

מנסיאס - האגדה האדומית

כעדות תומכת לאמיתוּת הסיפור שלו על כניסת אנטיוכוס לבית המקדש וגילויו את פסל ראש החמור המוזהב, הוסיף אפיון סיפור נוסף, שהתרחש כביכול לפני שוד המקדש על ידי אנטיוכוס, וטען שהמקור לסיפור הוא הסופר היווני מנסיאס (200 לפנה"ס בערך).
מנסיאס, אם כך, הוא הסופר הראשון הידוע לנו שהזכיר את פולחן החמור של היהודים.
גם הסיפור המיוחס למנסיאס הועבר על ידי יוסף בן מתתיהו, שכפי שהתברר מדבריו, לא קרא את חיבורו של מנסיאס, אלא התבסס על גרסת אפיון:
"בימי מלחמתם הממושכת מאוד של היהודים נגד האֶדוֹמים, הגיע אל היהודים איש אחד, שבא מאחת ערי האדומים הקרויה דוֹרָא. והאיש נמנה עם עובדי [האל] אפולו ושמו זאבּידוּס, הלה הבטיח למסור בידם את אפולו, אֵלם של אנשי דורא, אשר עתיד לבוא אל בית מקדשנו, אם [וכאשר] כל [היהודים] יתרחקו ממנו. אחרי שכל המון היהודים האמין לדבריו, בנה לו זאבידוס מבנה עשוי עץ וקבע בו שלושה טורי מנורות, כרך אותו אל גופו, וכאשר היה מהלך עמו אנה ואנה יצר לצופים בו מרחוק את האשליה כאילו היו הכוכבים מהלכים על הארץ. נדהמים ממחזה התעתועים הזה, עמדו היהודים המרומים מרחוק כשהם ממתינים בשתיקה. אך בינתיים חדר זאבידוס בשקט אל תוך המקדש, הסיר את ראש הזהב אשר לחמור המשא...ונמלט עמו בחופזה חזרה אל דורא".
חלקו הראשון של הסיפור, על הרקע וההכנות לגניבה, שרד רק בתרגום הלטיני ל"נגד אפיון" שנעשה בסיציליה על ידי קסיודורוס, המלומד בן המאה ה-6 לספירה. חלקו השני, על הגניבה עצמה, נשתמר גם בכתבי היד היווניים.
הבדיה מבוססת על הרעיון שעיר שאיבדה את האל שלה, שהוא פטרונה, נחרץ גורלה. השימוש במונח "מכונה" (machina) רומז למוטיב הספרותי של "אל מתוך מכונה". כוונת המחבר הייתה גם להציג את היהודים כשוטים ופתאים, דבר המשתלב עם ספרות השטנה ההלניסטית – היהודים מאמינים בהבל, באמונות טפלות.
יוסף בן מתתיהו מצטט את סיפורו של מנסיאס מתוך ספרו של אפיון, כאשר במילה היוונית לאליל היהודי יש נימה מזלזלת, משום שהיא אינה המילה הרגילה "onos" (חמור) אלא "kanthōn" (חמור משא), ויוספוס מדגיש זאת כשהוא מעיר: "ככה כתב אפיון בחמדו לו לצון".

תגובת יוסף בן מתתיהו על דברי אפיון

יוסף בן מתתיהו תקף בספרו את אפיון ואמר שבדברי השקר שלו על פסל החמור, התגלה כ"נבער וחסר תבונה מכל האנשים" או שפשוט החל לספר משהו ולא היה מסוגל להשלימו.
הוא תהה האם "המדקדק הזה" (אפיון) לא קיבל על עצמו כאיש מדע להציע תיאור היסטורי אמיתי, שהרי הוא לא חקר את כל הדברים האלה אלא רק "הגיש דברי בדים אשר לא יאָמנו כי יסופרו".
הוא טען שליהודים היו תמיד אותם חוקים ואף אחד מאלה שכבשו את ירושלים ונכנסו לבית המקדש כמו פומפיוס, קראסוס וטיטוס, לא מצא שם דבר כזה ומוסיף שאילו באמת נמצא דבר כזה אצל היהודים, הרי בוודאי שלא איש מצרי יוכל לגנות אותם על כך, כי חמור אינו גרוע יותר מעכברי-פרעה, תישים וחיות אחרות שנחשבו בעיני המצרים לאלים. יוסף תקף את אפיון באופן אישי והוסיף לכך התקפה על האמונה המצרית, באומרו שאפיון עצמו היה בעל לב של חמור וחסר בושה כמו כלב – "אשר דרך המצרים לתת לו כבוד אלהים", כי אין היהודים "נותנים כבוד לחמורים" או "מאמינים בכוחם" ומייחסים להם סמכות שלטון "כדרך המצרים הנותנים כבוד לתנינים ולנחשים" - שהרי אם יכיש אותם נחש או יטרוף אותם תנין, ייחשבו למאושרים "כי זכו להאסף אל האלהים". יוסף הדגיש כי מעמדם של החמורים אצל היהודים זהה למעמדם "אצל כל האנשים הנבונים" והם משמשים כמשרתים מועילים בעבודת האדמה. הוא טען כי אנטיוכוס שדד את המקדש מתוך אהבת בצע, ובניגוד לדברי הסופרים שיצאו להגן על כבודו, עלילת הדם על קרבן האדם היווני בהיכל לא מנקה אותו מאשמת חילול הקודש, שהרי לא ידע מראש את מה שגילה רק לאחר שנכנס למקדש.
יוסף טען שאפיון לעג ליהודים כש"הוסיף על שקריו את דברי מנסיאַס" על גנבת ראש החמור הגדול (חמור המשא), והוסיף על אפיון ש"החמור הגדול היה הוא ולא אחר". הוא לגלג על אמינות הסיפור והביע כמה תהיות סרקסטיות:

מדוע מאשים אפיון את היהודים שאין להם אלים משותפים עם עמים אחרים, אם אמנם אבותיהם התפתו בקלות להביא אליהם את אפולו והאמינו כי ראו אותו מהלך על האדמה? והנה מדבריו מתברר כי לפני כן לא ראו היהודים האלה נר מעולם - אנשים שנוהגים לקיים חגי אורים כה גדולים; איך איש מהמוני האנשים לא ראה את הנוכל כשהלך על הארץ וכיצד מצא את החומות עזובות משומרים דווקא בזמן שיש מלחמה בין היהודים לאדומים; שערי המקדש היו מצופים זהב, גובהם היה 60 אמות ונדרשו לפחות 200 איש לסגור אותם מדי יום, כי אסור היה להשאירם פתוחים, אבל "נושא הנרות" הזה הצליח לפתוח אותם לבדו בקלות ועוד "בשאתו בידיו את ראש החמור הגדול"; ואיך שב הראש הזה בחזרה לבית המקדש? האם אותו נוכל הביא אותו בחזרה, או שמא היה זה אפיון עצמו שהחזיר אותו לשם, כדי שיוכל גם אנטיוכוס למצוא אותו בהתאם לסיפור השקר הקודם של אפיון?

הרקע ההיסטורי של הסיפור האדומי

סיפורו של מנסיאס מעיד על קיומה של עלילת החמור בתקופה שקדמה לעימות הגדול בין היהודים והעולם ההלניסטי, שהחל במשבר ביחסים בין היהודים לבין אנטיוכוס אפיפנס, והוחמר אחר כך עם מרד החשמונאים, ההתפשטות הטריטוריאלית של ממלכת החשמונאים וההסלמה בעימות בין היהודים והיוונים במצרים החל מסוף המאה ה-2 לפנה"ס.
קשה להניח שמנסיאס המציא את האגדה המקורית או את הקשרה לתנאים בארץ ישראל. הוא כנראה קיבל אותה כך ממקורותיו.
נראה כי הסיפור הומצא באמצע המאה ה-3 לפנה"ס, כאשר שני העמים נאבקו על שטח מחיה לקיומם והיהודים דחפו את האדומים באזור הר חברון ודרום השפלה. המאבק הוביל להתפתחות שנאה עמוקה שיש לה עדויות בספרות אותה התקופה.
ידוע שהיחסים בין האדומים והיהודים היו מתוחים מאוד גם בתקופה שקדמה למרד החשמונאים, עוד מתקופת גלות בבל.
הסיפור הבסיסי על גניבת הפסל היה אדומי, שכנראה התפתח דרך מסורת בעל פה, וגם האגדה על פולחן חמור יהודי שולבה כבר בזמן מוקדם עם סיפור המאבק היהודי-אדומי. אולם נראה כי האגדה של מנסיאס נולדה במצרים ההלניסטית, באווירה עוינת כלפי היהודים. מאחר שישנן עדויות על אדומים שחיו במצרים כבר במאה ה-3 לפנה"ס (עדויות שהופכות נרחבות יותר במאה ה-2 לפנה"ס), ניתן לשער שהמאבק המשיך על אדמת מצרים ונראה כי המהגרים היהודים והאדומים במצרים המשיכו את העוינות ההדדית הארוכה ביניהם.
ניתן להניח כי הלחץ הגובר של ההתנחלות היהודית המתרחבת בהר חברון היא זו שהניעה את ההגירה האדומית למצרים.
יש להניח שהחיכוך הזה גרם לכמה וכמה אירועים בין העמים השכנים והאווירה העוינת גרמה לאדומים המתגוררים בארצם או לאלה שהיגרו למצרים ליצור סיפור מעין זה. מאחר שמנסיאס התגורר במצרים סביב שנת 200 לפנה"ס, ניתן להניח כי שמע את הסיפור ממהגרים אדומים במצרים.

ניתוח המקורות המזכירים את פסל החמור

המקור האדומי-מצרי של האגדה של מנסיאס ניצל את ההכפשה שהתפתחה במצרים, שעיקרה היה שהיהודים סגדו לחמור, והוסיף לה סיפור מסגרת.
בסיפור של מנסיאס חסר תיאור של הפסל שעמד בבית המקדש. בגרסתו זו ניתן לקבל את הרושם שהפסל היה של ראש החמור בלבד, משום שזה מה שזאבידוס האדומי גונב ולוקח אתו. אולם נראה כי הסיפור המקורי תיאר פסל שלם של חמור, כיוון שנאמר כי זאבידוס "הסיר" את הראש של החמור, כלומר, תלש אותו מגוף החמור. על פי ההיגיון הפנימי של הסיפור, זאבידוס לא יכול היה לסחוב את הפסל כולו ולקחת אותו לדורא. ייתכן והשימוש בביטוי "חמור משא" במקום פשוט "חמור", הוא שריד של גרסה שבה החמור היה נשא משא כלשהו, את משה למשל, כפי שמתואר בגרסה המופיעה אצל דיודורוס.
הדיווח על פסל של משה רוכב על חמור שנשמר אצל דיודורוס, מקורו ב"היסטוריות" של פוסידוניוס (בדומה לכל התוכן בספרים 33–37 ב"ביבליותקה היסטוריקה" של דיודורוס).
פוסידוניוס כלל בחיבורו את הסיפור על ביקור אנטיוכוס הרביעי במקדש וגילויו את הפסל, משום שהוא הופיע בדיווח של המקור שלו על המצור של אנטיוכוס השביעי. פוסידוניוס השתמש ככל הנראה בכתבי טימוכארס, היסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי מהמחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס שכתב ביוגרפיה על אנטיוכוס השביעי, ומקורו של טימוכארס היה ככל הנראה היסטוריון חצר שקדם לו מהדור של מרד החשמונאים.
בחינה פילולוגית של האזכורים של משה מצביעה על כך שלגרסת משה רכוב על חמור יש גם מקור מצרי, מאחר שבסיפור הזה אצל דיודורוס יש שימוש בצורה המצרית Moyses במקום בצורה היוונית הרגילה Moses. דיודורוס עצמו משתמש בצורה היוונית כשהוא מצטט את האקסקורסוס על היהודים של הקטאיוס איש אבדרה, המבוסס על מקורותיו היהודיים, אך לעומת זאת משתמש בצורה המצרית באתנוגרפיה המצרית שלו, כשהוא מתבסס על המקורות המצריים של הקטאיוס.
גרסתו של דיודורוס אינה מוסרת אמנם את מעשה עלילת קורבן האדם המופיעה בגרסת אפיון לסיפור על ביקור אנטיוכוס במקדש, אולם יש סימנים ברורים לכך שהעלילה נכללה לכל הפחות במקור שממנו נטל פוסידוניוס, מאחר שהסיפור אצל דיודורוס מסיים בקביעה שאנטיוכוס החליט לחלל את המקדש ולרדוף את היהודים בתגובה על המראה שנגלה לו במקדש.
פוסידוניוס השמיט ככל הנראה את עלילת הדם, שהייתה המרכיב המרכזי בגרסה שקיבל ממקורו, ומשום כך גם לא הופיעה אצל דיודורוס.
הגרסה שהגיעה אל דיודורוס היא הרבה יותר רכה מזו שהשתמש בה המספר האדומי, מאחר שהחמור אינו מייצג בה את האל היהודי אלא רק משמש כאמצעי התחבורה של משה. ניתן להתייחס אל הפסל המורכב של משה והחמור כביטוי של פולחן למייסד או מנהיג, הנפוץ מאד במקומות אחרים בתקופה ההלניסטית. הסופרים הסלאוקים ניצלו את הגרסה הזאת ולא את גרסת ראש החמור, או משום שגרסת ראש החמור לא הייתה ידועה להם, או משום שגרסת משה והחמור הייתה אמינה יותר ומתאימה יותר לצורכי הסיפור שרקמו על כניסת אנטיוכוס לבית המקדש, מאחר שהלעגת היהודים על ידי הצגת אלוהיהם כחמור לא הייתה תורמת למטרתם. התיאור הוא אפולוגטי ונועד להסביר מדוע אנטיוכוס הטיל את גזרותיו על היהודים: ראשית, היהודים סירבו לקיים את פולחן המלך ולהציב את פסלו במקדשם, כיוון שאין הם עובדים שום אדם ואין במקדשם אף תמונה, אבל הנה, אנטיוכוס מצא באותו מקדש בדיוק פסל של משה, שהוכיח שטענות היהודים שקריות וחשף את חוסר נאמנותם לשלטון. שנית, הפסל מתאר את משה כשהוא מחזיק את ספר החוקים של היהודים - "החוקים הקסנופוביים" הסותרים את הנורמות המקובלות של האנושות. בסיפור המקורי, תיאור זה בא מיד לאחר עלילת הדם, שבה אנטיוכוס מגלה את היווני השבוי שהיהודים מתכוונים להקריב לאלוהיהם ולטעום מבשרו. עלילה זו הדגימה היטב את אופי החוקים בספרו של משה, כאשר המנהג האכזרי של קורבן אדם וקניבליזם ללא ספק חייב את התערבותו התקיפה של אנטיוכוס, ובכך הצדיק הדיווח הסלאוקי את מעשיו נגד הדת היהודית וסמליה.
מנסיאס הוא אמנם הסופר הראשון הידוע לנו שהזכיר את פולחן החמור של היהודים, אך עם זאת, אין מקום להניח שמנסיאס היה המקור לסופרים המאוחרים יותר שקישרו את היהודים עם פולחן-חמור.
הסיפור של מנסיאס אמנם צוטט על ידי אפיון, ואפיון עצמו אף כלל את גרסת ראש החמור מזהב של מנסיאס בסיפורו על ביקור אנטיוכוס במקדש, אולם אפיון טען שמצא את הסיפור על אנטיוכוס אצל ההיסטוריון היווני פוסידוניוס ואצל הרטוריקן היווני אפולוניוס מולון. אלא שפוסידוניוס לא יכול היה להיות המקור של אפיון, מאחר שהדיווח אצל אפיון כולל את עלילת הדם ומדבר על פסל של ראש חמור בלבד, ואילו הדיווח שנשמר אצל דיודורוס נלקח מפוסידוניוס, וזה השמיט את עלילת הדם ודיווחו דיבר על פסל של משה רוכב על חמור.
שלילת פוסידוניוס כמקורו של אפיון משאירה את אפולוניוס מולון כמקור הישיר לדיווח שלו. סביר להניח כי גם הדיווח אצל מולון כלל את "הגרסה הרכה" של משה רוכב על חמור, מכיוון שמולון גם האשים את היהודים באתאיזם, והדבר לא יכול להתאים לגרסה "הקשה" של סגידה לראש של חמור. בגרסה "הרכה" הפסל לא מסמל אלוהות אלא משקף פולחן של "מייסד". משה וחוקיו עמדו במרכז דבריו של מולון על אופיו של העם היהודי, והגרסה "הרכה" של פסל משה עם ספר החוקים שלו הייתה יכולה להדגיש את ההערצה והצייתנות העיוורת של היהודים למשה. יוסף בן מתתיהו לא היה צריך להזכיר או לתקוף את הגרסה "הרכה" של אפולוניוס מולון, כי ממילא הפריך את גרסתו "הקשה" של אפיון.
לדעת בצלאל בר כוכבא, גרסת ראש החמור מזהב היא שינוי מקורי של אפיון, בהשראת הזיהוי המצרי של אלוהי היהודים עם חמור ובהשראת הסיפור של מנסיאס, בו מדובר על גניבת הראש בלבד ללא התייחסות לגוף החמור. נראה כי שינוי זה נעשה בכוונה כדי להעצים את הנלעגות והאבסורד של האמונה היהודית.
בהתחשב בבוז המצרי כלפי חמורים, עיבוד קיצוני זה התאים מאד למטרת אפיון ללעוג לדת היהודית, מכיוון שלא היה מצליח להשיג את אותו רושם על בני דורו המצרים ההלניסטים, שהיו מורגלים לפולחנים סביב מנהיג, מלך או מייסד, אם היה משתמש בגרסה על משה הרוכב על חמור. הדחף החזק של אפיון ללעוג ליהודים, שהתבטא בכך שנזקק לסיפור נוסף (של מנסיאס) על החמור במקדש היהודי, נבע מן הסתם מהאירועים של זמנו: הצו של קליגולה להציב את פסלו במקדש היהודי, המחאה היהודית, והמשלחות לרומא שהוא עצמו היה חלק מהן (40 לספירה) לאחר המהומות העדתיות באלכסנדריה. לא היה יכול להיות טיעון יעיל יותר להפרכת הטענה היהודית שאלוהיהם אוסר על הצבת פסלים ותמונות במקדשו ובכך לחשוף את חוסר נאמנותם לקיסר.

העלילה נגד הנוצרים

עלילת החמור נקשרה מאוחר יותר גם בנוצרים. היא נזכרת בכתביהם של אבות הכנסייה טרטוליאנוס ומינוקיוס פליקס (200 לספירה בערך).
בחיבור "אוקטביוס"  של מינוקיוס, הערוך בצורת ויכוח בין קייקיליוס הפגני לבין אוקטביוס הנוצרי, משמיע הפגני שורה של האשמות כבדות נגד הנצרות ובהן גם העלילה על מושא פולחנם: "אני שומע שהם עובדים את ראש החמור, השפל שבייצורים, שקודש על סמך איזו אמונה טיפשית - דת ראויה ומתאימה למנהגים כאלה".
טרטוליאנוס מדווח על אמונה רווחת שהנוצרים סוגדים לראש של חמור, ומספר גם על יהודי מומר שהסתובב בעיר קרתגו עם קריקטורה של דמות נוצרי בעל אוזני חמור ופרסה על אחת מרגליו, לבוש טוגה ואוחז בספר, תחת הכיתוב: "האל של הנוצרים נולד לחמור".
קריקטורה בעלת אופי דומה מופיעה בצלב הלעג הפאלאטיני, "גרפיטי אלכסמנוס" - הממצא הארכאולוגי המוקדם ביותר של קישור עלילת פולחן החמור לנוצרים (בין סוף המאה ה-1 לסוף המאה ה-3 לספירה). זוהי כתובת שנמצאה חרוטה על קיר ליד גבעת הפאלאטיום ברומא בשנת 1856, הכוללת ציור של דמות אדם עם ראש חמור הקבועה על צלב, משמאלו דמותו של צעיר ומתחת לצלב כתוב ביוונית: "אלכסמנוס סוגד לאלוהיו".
בניגוד לטרטוליאנוס, שהכחיש את קיומו של פולחן חמור בדת היהודית, אפיפניוס מסלמיס, גם הוא מאבות הכנסייה (במאה ה-4), הביא מסורת שגרסה כי "יש אומרים של[אל] צבאות (Sabaoth) דמות חמור, ויש אומרים דמות חזיר". הסמיכות בין חמור לחזיר בהקשר אחד הולמת את המסורת של פלוטרכוס ובעיקר מלמדת על הלעג והבוז לאמונת ישראל.