מיכאל שווארץ

תולדות חייו

מיכאל שווארץ נולד בעיר תעשייתית בדרום פולין בשם בנדין. הוא היה בן יחיד וקיבל את מיטב החינוך בעירו, סיים את הקולג' הטכנולוגי בוורשה ובשנת 1932 קיבל תואר בהנדסה כימית מטעם המכון הפוליטכני בעיר. בשנת 1933 הוא נשא לאשה את מריה פרנקל. בשנים 1933–1935 עבד בוורשה במשרת מהנדס כימי. בסוף שנת 1935 הוא עלה לארץ-ישראל ביחד עם אשתו.
שווארץ הועסק במחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם סיים את לימודי הדוקטורט בכימיה אורגנית בהנחיית פרופ' משה ויצמן. בסוף שנת 1945 עבר לאנגליה, והצטרף למחלקה לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת מנצ'סטר שבראשות פרופ' מיכאל פולני.
במחקריו עסק בפירוליזה של פחמימנים. בתחילה בתרכובות בנזיל, לאחר מכן עבר לחקור את ניתוק הקשר מימן-פחמן בטולואן. במחקרים אלו הצליח להסביר את המכניזם של הפירוליזה. לאחר מכן הוא חקר ניתוק זה גם במיקרו-מולקולות אחרות. את התוצאות הציג בשני מאמרים, במסגרת כנס החברה המלכותית על שם פאראדיי באוקספורד. מאמר אחד על ניתוק קשרי מימן פחמן בטולואן וקסילן ומאמר שני על היווצרות קסילילן (xylylene) והפילמור שלו.
בשנת 1947 הוא סיים דוקטורט נוסף בכימיה פיזיקלית, ושנתיים לאחר מכן זכה בתואר דוקטור למדעים (DSc) על עבודתו באנרגיית פירוק של קשרים כימיקלים שונים.
בשנת 1949 מונה לפרופסור עמית באוניברסיטת מנצ'סטר ומאוחר יותר מונה למרצה לכימיה פיזיקלית. בתפקיד זה שימש עד אפריל 1952. אז עבר ל"מכללה ליערנות" באוניברסיטת סירקיוז (SUNY) בתפקיד עמית מחקר במחלקה לכימיה פיזיקלית ופולימרים. בשנת 1964 קיבל דרגת פרופסור מחקר באוניברסיטת זו ובשנת 1967 היה מייסדו ומנהלו הראשון של "המרכז לחקר הפולימרים" באוניברסיטה. בשנת 1966 נבחר לחבר החברה המלכותית ובשנת 1970 קבל את פרס החברה האמריקאית לכימיה, בכימיה של הפולימרים. במהלך עבודתו באוניברסיטת סירקיוז פרסם שלושה ספרים ולמעלה מ-500 מאמרים מדעיים. בשנת 1980 הפך לפרופסור אמריטוס של האוניברסיטה. 
בשנת 1979, לאחר פרישתו מאוניברסיטת סירקיוז, הצטרף למכון לוקר לחקר פחממנים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והמשיך בפעילותו המדעית. הוא עבד עם רבים מתלמידי דוקטורט ופוסט דוקטורט שלו ופרסם יותר מ-40 מאמרים מדעיים. בשנת 1990 קיבל את פרס Herman F. Mark Division of Polymer Chemistry של החברה האמריקאית לכימיה. בשנת 1991 הוענק לו פרס קיוטו.

מחקרים

בראשית עבודתו בארצות הברית הוא המשיך את מחקריו בפולימר פרה-קסילן, עבודותיו אלו הביאו ליצירת פולימרים חדשים שנמצאים בשימוש עד היום תחת השם המסחרי Galaxyl Parylene.
בנוסף החל ביחד עם עמיתו למקצוע ויויאן סטנט (Vivian Stannett) לחקור תהליכי פעפוע של גזים דרך קרום העשוי מפולימרים, מחקרים אלו הביאו לפיתוח של ממברנה שדרכה עוברים מים במהירות לכיוון אחד ואילו לכיוון ההפוך הם עוברים באיטיות. מחקרים נוספים ערך ביחד עם ד"ר משה לוי, לימים פרופסור במכון ויצמן, וד"ר רלף וילקוביץ על פולימריזציה יונית של סטירן, עבודות שהביאו לגילויים של חומרים הנקראים בשם "פולימרים חיים". פולימרים אלו ממשיכים לגדול ולהתפתח כל עוד מספקים להם חומרי בנייה מתאימים. כל המולקולות שגדלו באותה מערכת גדלו לאותו אורך. כיוון שהמדענים היו יכולים לשלוט באורך הזה (באמצעות אספקת חומרי הבנייה), הם היו יכולים לשלוט בתכונותיהם הפיזיקליות של הפולימרים. את סיכום עבודתם פרסם מיכאל שווארץ במאמר שמעורר תגובות עד היום. תגלית זו התפתחה במשך 50 השנה הבאות, והשפיעה על מעבדות ואוניברסיטאות רבות ללכת בעקבות פרופסור שווארץ ולהרחיב את תהליך הפולימריזציה לחומרים נוספים. כיום הפולימרים החיים מהווים בסיס חשוב בתעשיית הפלסטיקה והגומי הסינתטי, תגלית זו שימשה גם מנוף לפיתוח ארכיטקטורה מיקרו-מולקולרית ויישומים ננוטכנולוגיים שונים.
חברות כימיקלים רבות הציעו לו להיות יועץ קבוע בחברותיהם. פרופסור שווארץ הפך ליועץ בחברת דאו כימיקלים, חברת דאו-קורנינג, חברת יוניון קרביד (Union Carbide Co) וחברת 3M, משרות בהן החזיק גם לאחר פרישתו.
תחביביו היו נגינה בפסנתר ושחייה במים פתוחים. תחביבו השני הוא שהביא למותו בשנת 2000 בשעה שיצא לשחייה במימי האוקיינוס ולא חזר. מיכאל שווארץ השאיר אחריו אישה, שתי בנות ובן.