google/wiki40b huggingface dataset:
ליונל ניומן

קריירה

ניומן נולד למשפחת מהגרים יהודית-רוסית בניו הייבן, קונטיקט, וגדל כאחד מעשרה ילדים והבן הצעיר מתוך שבעה. במצב העוני והדלות שבו הייתה המשפחה, אמו לובה תמיד עודדה אותם להישגים.
בגיל 16 היגר ניומן להוליווד, שם החל לעבוד כמנצח אצל האמרגן ארל קרול. אז הוא פגש את אשתו, בוורלי קרול, גם היא נערת מופעים אצל ארל קרול, ואחייניתו. ניומן קיבל הכשרה מקצועית בניו יורק, ולאחר שעבר ללוס אנג'לס המשיך ללמוד עם כמה מהגדולים בתחום.
בשנות ה-30 יצא ניומן במסע הופעות לצד מיי וסט. היא נהגה לגעור בו על כך שהרים את ידיו גבוה מדי בסוף ההופעה כשהיא אומרת "אני המופע פה ניומן, לא אתה" ("I'm the show, Newman, not you").
בגיל 18 השיג עבודה בנגינה על פסנתר על האונייה רוטרדם, כחלק מלהקה שנקראה "התזמורת של אגודת ניומן". למסע הייתה חשיבות רבה עבור ניומן, שרצה תמיד למצוא את בית אמו במסע כזה.
לאחר שעבר חניכות בניצוח על תזמורות ובתזמור, הצטרף ניומן אל חברת פוקס המאה ה-20, כפסנתרן תחת הנחייתו של אחיו הגדול, אלפרד ניומן; ובשנת 1959 הוא קיבל העלאה בדרגה לבמאי מוזיקלי לסדרות טלוויזיה.
תפקיד זה פתח עבורו דלתות רבות, ובמהרה, לאחר שכתב כמה פסקולים לסדרות טלוויזיה, מונה לתפקיד סגן נשיא של חטיבת המוזיקה בחברת פוקס. הוא כתב מספר פסקולים קלאסיים בשנים אלו, בהם הפסקולים לסדרות "The Many Lives Of Dobie Gillis", ואחרים.
כהונתו של ניומן בחברת פוקס השתרעה על פני 46 שנים, בהן הוא הלחין וניצח על מעל 200 סרטים, כולל "How to Marry A Millionaire", ‏"North to Alaska", ו-"Love Me Tender" - סרטו הראשון של אלוויס פרסלי. הוא היה המפיק המוזיקלי לכל סרטיה של מרילין מונרו בחבת פוקס.
ניומן היה מועמד 11 פעמים לאוסקר, וזכה בו בשנת 1969 עבור הסרט "הלו, דולי!". הוא המשיך להלחין פסקולים רבים, ביניהם לסרט הנוסע השמיני. הוא היה אחראי על הפסקול לכל סאגת מלחמת הכוכבים (4, 5, ו-6). למרות שמעולם לא החשיב את עצמו ככותב שירים או זמר, הוא קיבל תעודת הערכה על כך שמאז שפרסם את שירו משנת 1948 "Again", הוא שודר ברשת מעל מיליון פעמים.
במהלך שנותיה האחרונות של כהונתו בפוקס, ניצח ניומן על תזמורות מרכזיות בארצות הברית, בקנדה, בניו זילנד ובאנגליה.
חוש ההומור החריף של ניומן נודע לשמצה ברחבי הוליווד. בביוגרפיה שלו, מתאר אותו פרנק סינטרה כבן אדם המצחיק ביותר בהוליווד. רשעותו ולשונו החריפה מוזכרים גם הם. ג'רי גולדסמית מזכיר בביוגרפיה שלו שניומן נהג לקרוא לו "יפיוף" ולהתנהג בנשיות מאחורי גבו, על מנת ללעוג לגולדסמית (מתוך קנאה, לדבריו), על הנשים שהיו מכרכרות סביבו. גולדסמית מציין גם את העובדה שניומן כינה את המלחין ג'ון ויליאמס "דימיטרי הקטן", על שם דימיטרי טיומקין.
ניומן אהב את תעשיית הסרטים בכל מאודו, והשקיע את כל מרצו בתעשיית המוזיקה לסרטים. בעולם זה, של הפסקולים ומוזיקה לסרטים, הוא גדל להיות אחד מענקיה של התעשייה. הוא היה פרפקציוניסט, והתעניין באיכות בצורה בלתי נלאית. מיוחס לו המשפט "עוד טייק אחרון ודי" ("Just One More Take") - על מנת, ולו רק בסיכוי, לשפר עוד פרט אחרון. שאיפתו הייתה להביא את התזמורת של פוקס לרמה של תזמורת פילהרמונית משובחת, ותחת ניצוחו הוא הצליח בכך. הוא נחשב כמנהיג וכאיש-מפתח בקריירות של המלחינים ג'ון ויליאמס, ג'רי גולדסמית, דומיניק פרונטייר, פאט ויליאמס ורבים אחרים.
ליונל ניומן היה תוצר של "עידן הזהב" בהוליווד - חלק בלתי נפרד ממנו, והוא תרם לעיצובו.
ניומן פרש בשנת 1985, ונפטר ארבע שנים מאוחר יותר.
הוא היה אח של המלחינים אלפרד ניומן ואמיל ניומן ודוד למוזיקאים רנדי ניומן, דייוויד ניומן ותומאס ניומן.
Come Fly with Me

הפקה

באלבום שיתף סינטרה פעולה לראשונה עם המארגן/מנצח בילי מיי. באלבום זה חזר סינטרה, לאחר אלבום חג המולד שהוציא שנה קודם לכן, אל אלבום הנושא שמאפיין אותו לאורך רוב הקריירה. האלבום תוכנן כמסע מוזיקלי סביב העולם ועל פי בקשתו של סינטרה את השירים כתבו סמי כהן וג'ימי ואן האנסן.
בביוגרפיה שכתב המפיק הנודע ג'ורג' מרטין הוא מספר כי כאשר ביקר באולפני קפיטול בזמן ההקלטות הוא שמע את סינטרה מביע את חוסר שביעות רצונו מעטיפת האלבום שבה הוא נראה לטענתו באופן נלעג כמקדם מכירות לחברת TWA.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד בשבוע השני לצאתו ונשאר בפסגה למשך חמישה שבועות. כמו כן זכה האלבום למועמדות לפרס האלבום הטוב ביותר בטקס הגראמי של אותה השנה.
על אף שההקלטות נעשו בסטראו האלבום יצא אל החנויות בשיטת המונו בלבד, אלבום יצא בשיטת סטראו בסופו של דבר רק בשנת 1962. ההבדלים בין שתי הגרסאות של האלבום היו גדולים, האלבום משנת 1958 הוגדר בידי הפרשנים כבעל צליל עמוק יותר וחמים במיוחד בקטעי הנגינה של כלי המייתר וכלי הנשיפה, דבר שחסר בגרסת הסטראו של האלבום. הגרסה המקורית של האלבום משנת 1958 נחשבת היום לכמעט אבודה ודיי נדירה ולמעט כמה עותקים מקוריים הנמצאים בידי חברת קפיטול, ידוע כי האלבום המקורי משמש פריט לאספנים. כל ההוצאות המאוחרות יותר של האלבום שיצאו בשנים 1992 ו 1998 יצאו בגרסת סטראו בלבד.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי ושהה בפסגה במשך חמישה שבועות ולמקום השני במצעד הבריטי.
אויאנטה אומאלה

חייו

אומאלה נולד בלימה ב-1962. אביו, איסאק אומאלה, היה עורך דין ממוצא קצ'ואה שהתמחה בדיני עבודה, שהחזיק בעמדות מרקסיסטיות, והיה מראשי המובימנטו אתנוקאסריסטה (Movimiento Etnocacerista), תנועה בעלת אידאולוגיה לאומנית-אתנית. ב-1982 התגייס לצבא, ושירת בו במשך 20 השנים הבאות. בין היתר, נטל חלק במאבק במחתרת הנתיב הזוהר ובמלחמת סנפה, שהתחוללה בין פרו ואקוודור ב-1995.
בשלהי תקופת שלטונו של הנשיא אלברטו פוג'ימורי, בשנת 2000, הוביל אומאלה מרד נגדו, לצדם של 40 קצינים נוספים, על רקע מעשי שחיתות שנחשפו, ובראשם הקלטה של ראש שירותי המודיעין הפרואנים, ולדימירו מונטסינוס, משחד את אחד מחברי האופוזיציה כדי שיעביר את תמיכתו לפוג'ימורי. מרבית חייליו של אומאלה לא שיתפו עמו פעולה, והוא נעזר בעיקר בכוח של כ-300 חיילים משוחררים. המרד נכשל, אך הוא הצליח להסתתר עד הדחתו של פוג'ימורי. לאחר שוולנטין פניאגואה מונה לנשיא זמני במקום פוג'ימורי, העניק לו הקונגרס חנינה. הוא שב לשורות הצבא, ואף שימש כנספח הצבאי בפריז ובסיאול. במקביל, השלים לימודי תואר שני במדע המדינה. בסוף 2004 נדרש לעזוב את הצבא, עקב חשדות כי היה לו קשר להשתלטותו של אחיו אנטאורו על תחנת משטרה באנדוואילאס, במהלכה נהרגו ארבעה שוטרים.
בשנת 2005 הקים אומאלה את המפלגה הלאומנית הפרואנית (Partido Nacionalista Peruano), והיה מועמדהּ בבחירות לנשיאות ב-2006. גם תנועת האיחוד למען פרו (Unión por el Perú) תמכה בו. במהלך מערכת הבחירות הביע אביו תמיכה בשחרורם של ראשי מחתרות "הנתיב הזוהר" ו"טופאק אמארו . סביב הדברים התעוררה סערה, שגרמה לאומאלה להתנער מהדברים ולהיבדל מאביו. בסופו של דבר הצליח אומאלה לזכות ב-30.6% בסיבוב הבחירות הראשון, לעומת 24.3% לאלן גרסיה. אחיו אוליסס התמודד אף הוא בבחירות, אך זכה ב-0.2% בלבד. בסיבוב הבחירות השני ניצח גרסיה, לאחר שזכה ב-52.6% מקולות הבוחרים.
בשנת 2011 התמודד שוב על הנשיאות. בסיבוב הבחירות הראשון זכה ב-31.7%, לעומת 23.6% מקולות הבוחרים בהם זכתה קייקו פוג'ימורי, בתו של אלברטו פוג'ימורי. בסיבוב הבחירות השני גבר עליה שוב, לאחר שזכה ב-51.5% מקולות הבוחרים, בזכות תמיכה מפתיעה שקיבל מנשיא פרו לשעבר, איש הימין - מרכז אלחנדרו טולדו, שהגיע בסיבוב הראשון למקום הרביעי בלבד, עם כ-15.6% מהקולות. אומאלה הושבע כנשיא פרו ב-28 ביולי. סגניתו הראשונה הייתה מריסול אספינוסה וסגנו השני - אומאר צ'אדה.
בשתי הפעמים בהן התמודד אומאלה, נשמעו טענות לגבי קשריו עם נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, ובעיתון פרואני אף נטען שצ'אווס סייע במימון קמפיין הבחירות שלו. אומאלה הצניע את קשריו עם צ'אווס, ואולם לפי ההערכות, השניים צפויים להיות בני ברית פוליטיים. מאידך, תמיכתו של הנשיא לשעבר טולדו, בבחירתו, הייתה מותנית בניתוק קשריו עם צ'אווס.
ג'ונג יואו

חייו

ג'ונג יואו נולד ב-542 לפנה"ס, והיה צעיר בתשע שנים בלבד מקונפוציוס. הוא היה יליד אזור בּייֵן (卞) שבמדינת לו, אשר נודע באומץ של אנשיו. הוא היה מאנשי המישורים אשר היו ילידים שמעמדם נבדל מאנשי ג'וֹאוּ תושבי הערים המבוצרות שנבנו לאחר כיבוש השטח בידי השושלת.
כאשר פגש דְזְה לוּ את קונפוציוס לראשונה, הוא היה לבוש בלבוש גס והיה גס רוח כלפי המורה. קונפוציוס, לעומת זאת, קיבל אותו כאחד מתלמידיו הראשונים. כך הוא הפך לאחד התלמידים הקרובים והנאמנים ביותר של המורה, אשר מוזכר רבות במאמרות. אזכוריו במאמרות מציירים דמות אמיצה ופזיזה, חסרת סבלנות ללימוד, אך מוכנה לפעולה. באחת ההרצאות המפורסמות של המורה לדְזְה לוּ, הזהיר אותו המורה שרדיפה אחר הסגולות הטובות ללא לימוד תסתיים בשגיאות, וספציפית עבור דְזְה לוּ, אהבת האומץ תוביל לכשל בציות לפקודות.
דְזְה לוּ שירת כקצין בבית גִ'יסוּן, המשפחה האצילה ששלטה בפוליטיקה של מדינת לו. מאוחר יותר שימש כשופט ראשי של פּוּ (蒲, כיום נפת צָ'אנְגְיְוֵּ'אן), עיר בעלת חשיבות אסטרטגית בסביבת מדינת וֵיי.
בשל פזיזותו של דְזְה לוּ, חשש קונפוציוס שהוא לא ימות מוות טבעי. ואכן מותו היה אלים וחסר תוחלת.
בשנת 480 לפנה"ס, שירת דְזְה לוּ תחת קוֹנְג קְווֵי (孔悝) שהיה ראש משפחת קוֹנְג רבת העוצמה במדינת וֵיי (אין קשר למשפחתו של קונפוציוס). הנסיך קְוָאיְקְווֵי (蒯聵), דודו של קוֹנְג קְווֵי מצד אמו, תיכנן הפיכה וכפה על קוֹנְג לסייע לו. קְוָאיְקְווֵי הדיח את הדוכס צ'וּ מוֵיי, שהיה בנו שלו, ועלה לשלטון בוֵיי תחת השם הדוכס גְ'וָאנְג. דְזְה-לוּ שהה אז הרחק מן הבירה, ומיהר כדי להציל את אדונו. מחוץ לשערי העיר הוא נתקל בגָאו צָ'אי, תלמיד אחר של קונפוציוס ששירת בוֵיי. גָאו בדיוק ברח מן המהומה, והציע לדְזְה לוּ לשוב למקום ממנו בא. דְזְה לוּ סירב ונכנס לעיר להתעמת עם קְוָאיְקְווֵי, אך נהרג בידי אנשיו של קְוָאיְקְווֵי.
על פי הקלאסיקה של הטקסים, לאחר מותו של דְזְה לוּ גופו בותר לחתיכות ושומר. כאשר גילה קונפוציוס מה עלה בגורלו, הורה לזרוק את כל האוכל המשומר שהיה בביתו, התמלא בצער ולא יכל לאכול במשך ימים. במהרה חלה ומת בשנת 479 לפנה"ס.

מורשתו

ג'ונג יואו הוא אחד מעשרים וארבעה מופתים של כיבוד הורים. על פי האגדה, הוא הגיע ממשפחה עניה ופעמים רבות חיפש צמחי בר כדי לאכול בעצמו, אך היה נושא אורז ליותר מ-100 לי בשביל הוריו. כאשר גדל והפך לפקיד חשוב, הוריו כבר נפטרו. הוא חי חיי פאר, אך התגעגע לימי נעוריו. לעיתים קרובות נאנח: "הלוואי שהייתי יכול לשוב לימים ההם, כשהייתי אוכל צמחי בר ונושא אורז להוריי!".
במקדשים הקונפוציאניים, לוחית רוחו של ג'ונג יואו ממוקמת רביעית מבין תריסר החכמים, במזרח.
במהלך תקופת שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לג'ונְג יוּאוּ את תואר האצולה "מרקיז וֵיי". במהלך שושלת סונג הוא קיבל גם את התארים "דוכס חֶנְאֵיי" (河內公) ו"דוכס וֵיי" (衛公).
צאצא של ג'ונְג יוּאוּ החזיק בתואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì).
גרווילאה חסונה

תיאור

עץ הגרוויליאה החסונה הוא ירוק-עד, בעל גזע מרכזי, הצומח לגבהים של 5 עד 40 מטרים. קליפת הגזע היא אפורה כהה ומחורצת. העלים מנוצים, באורך 10 עד 34 סנטימטרים, ברוחב 9 עד 15 סנטימטרים, בעלי 11 עד 31 עלעלים. עלים רבים נושרים מעט לפני הפריחה.
הפרחים ערוכים בקבוצות דמויות מברשת, באורך 12 עד 15 סנטימטרים. לעלי של כל פרח יש גבעול באורך 21 עד 28 מילימטרים. הפרחים בדרך כלל בגוון צהבהב-כתום, או, לפעמים, אדמדם. הפריחה מספטמבר עד נובמבר. הפרי הוא מַפּוּחִית (follicle)
.

טקסונומיה ושם המין

הגרווילאה החסונה תוארה לראשונה באופן רשמי בשנת 1830 על ידי הבוטנאי רוברט בראון, לאחר תיאור על ידי אלן קנינגהם שלא פורסם. את טיפוס הדגימה אסף על ידי קנינגהם בקצה המזרחי של מפרץ מורטון בשנת 1827. שם המין הלטיני, robusta, משמעותו בלטינית "חזק כמו אלון" או "חסון", ומכאן גם השם בעברית.

מקור ותפוצה כללית

הגרווילאה החסונה גדלה באופן טבעי על החוף ועל רכסי הרים בדרום קווינסלנד בניו סאות ' ויילס, עד קצה תפוצתו הדרומי בקופס הארבור. הוא גדל בתוך יער גשם טרופי וביער טרופי יבש. כעת הוא נדיר יחסית בסביבתו הטבעית, אבל נטוע באופן נרחב במקומות רבים, כולל באי נורפוק ובאי הלורד האו ליד אוסטרליה. המין גם התאזרח במקומות נוספים בעולם, כולל בדרום אפריקה, ניו זילנד, הוואי, פולינזיה הצרפתית, ג'מייקה, פלורידה וישראל. היא נחשבת עשב שוטה בחלקים של ניו סאות' ויילס וויקטוריה, וכמין פולש בהוואי ובדרום אפריקה.

הגרווילאה החסונה בישראל

הגרווילאה החסונה הובאה לישראל בימי המנדט הבריטי, בזכות צמיחתה המהירה ועמידותה לתנאי יובש, יחד עם עצים נוספים ממוצא אוסטרלי כגון קליסטמון, אראוקריה וקזוארינה.
בסקר של אגף איכות הסביבה בעיריית כפר סבא, שפורסם בפברואר 2010, תועדו 53 עצי גרווילאה חסונה ברחבי העיר, ביניהם ששה עצים מול בניין העירייה, שניטעו בשנת 1936.
שדרת הגרווילאת החסונות והתמרים לאורך כביש 652, בין פרדס חנה-כרכור לבנימינה, נחשבת לשדרה הארוכה ביותר בארץ, שעציה אינם עצי אקליפטוס.

שימוש

לפני תחילת השימוש באלומיניום, היה עץ הגרביליאה רובוסטה  בשימוש נרחב עבור משקופי חלון חיצוניים, בזכות עמידותו בפני ריקבון. כמו כן נעשה בו שימוש בייצור רהיטים, ארונות וגדרות. בשל הידלדלות אוכלוסייתו, הוגבל היקף כריתתו.
אגף המבצעים

היסטוריה

אגף המבצעים הוקם בסוף 1947 במקום "מחלקת תכנון" ו"מחלקה אופרטיבית" שפעלו במסגרת ארגון ההגנה. ב-16 בנובמבר 1947 מונה יגאל ידין לראש האגף הראשון והחל בבנייתו. על פי התקן הראשון כלל האגף חמש מחלקות עיקריות: מחלקה כללית לתכנון אסטרטגי, מחלקת מבצעים ("תמכון" - תכנון מבצעים שוטפים), מחלקת מודיעין, מחלקה טכנית ומחלקת מנהלה ותיאום עם השירותים הכפופים לאגף ועם אגפי המטכ"ל. ביוני 1948 הוצאה מחלקת התכנון והפכה לאגף התכנון, אך לאחר שנה חזרה אליו כמחלקה. בנוסף האגף היה אחראי גם לצנזורה הצבאית, יחידת הקשר לעיתונות והמחלקה לקישור לאו"ם.
בפברואר 1949 הוחלף שם האגף לאגף המטה הכללי, ב-1953 הוצאה ממנו מחלקת המודיעין והפכה לאגף המודיעין ומחלקת ההדרכה הפכה לאגף נפרד.
לאחר מלחמת יום הכיפורים כלל האגף את מחלקת המבצעים, מחלקת תכנון וארגון, מחלקת ההדרכה, מחלקת ממשל צבאי, מחלקת התיישבות והגנה מרחבית.
במהלך השנים היה אגף המטה הכללי ייחודי בכך שמלבד ראש האגף שירתו בו קצינים נוספים בדרגת אלוף, כך במשך תקופות מסוימות היה התקן של ראש מחלקת ההדרכה, של עוזר ראש אג"ם ושל מתאם הפעולות בשטחים. קצינים אלו היו חברים בפורום מטכ"ל.
ב-1999 חל ארגון מחדש במטכ"ל, הוקם אגף המבצעים ובמקביל בוטל תפקיד עוזר ראש אג"ם.
אצטדיון איפורואה

היסטוריה

האצטדיון נפתח בתאריך 14 בספטמבר 1947, במשחק בין אייבר לבין יריבתה המקומית, אלגויבר. עם חזרתה של אייבר לליגה השנייה בספרד בשנת 1989, עבר האצטדיון שיפוץ ראשון.
בקיץ 2014 עלה המועדון לראשונה בהיסטוריה לליגה הבכירה, ומיד החלו תוכניות להרחבת האצטדיון. האצטדיון עומד בקריטריונים של אופ"א לאירוח משחקים, ועתיד לעבור הרחבה נוספת בשנת 2018.
יום ולילה

תקציר העלילה

הסרט מספר על פגישה של היום והלילה. הפגישה מתחילה ברגל שמאל כאשר היום והלילה מפחדים, חוששים וחושדים אחד בשני. כאשר היום והלילה מגלים את התכונות הייחודיות של כל אחד, הם מבינים שלכל אחד יש אפשרות להציע חלון שונה ואחר לעולם. החברות ביניהם נותנת פרספקטיבה חדשה.

הפקה

הסרט הקצר משתמש באנימציית 2D ו-3D. קווי המתאר של שתי הדמויות מונפשים באנימציית 2D, ואילו מה שמופיע בתוך הצלליות של הדמויות הוא באנימציית 3D. הסרט הוא הסרט השני של פיקסאר שקיימות בו שני סוגים של אנימציות, הסרט הראשון הראשון היה "חברך העכברוש" המבוסס על הסרט "רטטוי".
הקול היחידי שנמצא בסרט הוא קולו של דוקטור ויין דייר (בדיבוב לעברית היה קולו של יובל דור), והוא נלקח מהרצאה שנתן בשנות השבעים. במאי הסרט שילב את הרעיונות שנלקחו מתוך הרצאתו של דייר, כדי להראות שהלא נודע יכול להיות מסתורי ויפה, ואין צורך לחשוש בו, דבר שמזכיר משפט של אלברט איינשטיין שאמר "הדבר היפה ביותר שאנו יכולים לחוות הוא המסתורי". פיקסאר עשתה לדייר הקרנה פרטית של הסרט.
המוזיקה של הסרט נעשתה על ידי מייקל ג'אקינו, אשר יצר את המוזיקה לסרטים "משפחת סופר-על", "רטטוי", "למעלה", "הקול בראש" ו"קוקו".

ביקורות

הסרט הקצר זכה לביקורות משובחות. עיתון "וול סטריט ג'ורנל" תיאר את הסרט כסרט שמעולם לא ראו. "Antagony & Ecstasy" הביא לסרט ציון 10 מתוך 10, וכתב שההישגים של הסרט מבחינה טכנית ורשמית הושגו בגדול.
בוקי שוורץ

ביוגרפיה

בוקי שוורץ נולד בירושלים בשנת 1932. את לימודי האמנות החל במכון אבני, בו למד בשנים 1957–1959. שוורץ עבד כאסיסטנט אצל יצחק דנציגר. לאחר סיום לימודיו, בשנים 1959–1962, למד בבית הספר לאמנות סיינט מרטינס  בלונדון אצל אנתוני קארו  (למד שם יחד עם מנשה קדישמן). סנט מרטינס פיתח שוורץ את התעניינותו בצורות גאומטריות בפסלים מודולריים, באלמנט שחוזר על עצמו, בצורות חיבור מיוחדות, ובהתייחסות ייחודית לחללים פנימיים וחיצוניים. בשנת 1965 היה ממקימי קבוצת +10, בה לקחו חלק הפסלים פנחס עשת, אורי ליפשיץ ואחרים. בשנת 1966 ייצג את ישראל בביאנלה של ונציה, ביחד עם איקה בראון, יחזקאל שטרייכמן. שם, השתמש לראשונה במראות בעבודותיו, ששיקפו את צורתם השלמה של גופים פיסוליים בשעה שמזוויות ראיה שונות נראו הגופים מקוטעים.
בשנת 1967 יצר את עמוד הגבורה המוצב ביד ושם. שנה אחר כך הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות. בשנת 1970 בנה את התפאורה למחזה הנודע של חנוך לוין "מלכת אמבטיה". בשנת 1971 הציג במוזיאון ישראל תערוכת יחיד. באותה שנה היגר לניו יורק, ארצות הברית. משנה זו הִרבה לעסוק באמנות הווידאו. בתחילת שנות השמונים שב ארצה.
במחצית שנות השבעים החל ליצור "מבני וידאו" שבהם יצרה תמונה על מסך וידאו קיבוץ של צורות מצוירות, פזורות ברחבי חלל התצוגה, ליחידה שלמה אחת (בדרך כלל גוף נפחי המורכב מצורות יסוד). על יצירת מבנים אלו העיד האמן בראיון מאוחר:
"בצילום ללא תנועה האילוזיה מושלמת ואי אפשר לתעד מה קורה בעבודה. חשבתי שבווידאו אוכל לתת מושג רחב יותר למה שקורה שם. מצלמת הווידאו מאד מצאה חן בעיני והבנתי שיש בידי מראה משוכללת. ב-77' באתי לארץ לתערוכת בגלריה 'ג'ולי מ.' והחלטתי לצייר בחלל הגלריה צורות שנראות מנקודת מבט מסוימת כקוביה. ביצעתי את העבודה ולא כל כך ידעתי מה לעשות עם התוצאה. בהברקה של רגע הבנתי, שאם אציב מצלמת וידאו, בנקודה מסוימת תראה על המסך קובייה מרחבית והצופים ינועו בתוכה. קיבלתי מחברת סוני ציוד לצילום בשחור לבן וכשסיימתי את העבודה הבנתי שיש לי כאן תגלית מאד חשובה, גם בהשוואה למה שנעשה בעולם האומנות באותם ימים. אף על פי שלא היה לי מושג מה נעשה באמנות הווידאו, ידעתי שיש לי משהו חדש. התגובות היו מעולות"
יצירותיו של שוורץ מדגימות את היחס שבין הצופה ליצירת האמנות. יצירתו בתחום הווידאו מהווה נקודה משמעותית בהתפתחות תחום זה בארץ. עבודותיו כגון "וידאוקונסטרקשנס" (Videoconstruction,‏ 1978, וידאו, ש/ל, 19:44 דק'), או "פסל ים המלח" (1986) יוצרות אשליה של דימוי בעיני המתבונן. אשליה זו מתפרקת עם שינוי נקודת המבט של הצופה.
מיצב "שיירת החוגגים" בוואדי שחמון באילת הוא עבודתו האחרונה של שוורץ: 103 דמויות אדם בגודל טבעי עטופות גלביות צועדת בוואדי בדרך שזה אלפי שנה צעדו בה עולי רגל בדרכם ממצרים, דרך מדבר סיני, אילת, עקבה ומשם למכה. זהו מיצב רב-ממדי הפועל בכמה מישורים בו-בזמן: אמנותי, היסטורי פוליטי ודתי.
בית קנדה

בית קנדה (באנגלית: Canada House) הוא מבנה בכיכר טרפלגר, בלונדון שבאנגליה.
הבניין נבנה בין 1824 ל-1827 על פי תכנונו של האדריכל רוברט סמירק, שתכנן גם את בניין המוזיאון הבריטי. במקור שימש הבניין את מועדון יוניון (Union Club) ואת קולג' הרופאים המלכותי. ב-1923 רכשה ממשלת קנדה את הבניין והפכה אותו לבית הנציבות העליונה שלה (מוסד דומה לשגרירות) בבריטניה.
הבניין שופץ בשנת 1993 ונפתח מחדש על ידי המלכה אליזבת השנייה בשנת 1996.
כיום משמש הבניין את הנציב העליון (מעין שגריר) הקנדי בבריטניה. בבניין מתקיימים הרצאות, כנסים ומפגשים, וב"גלריית בית קנדה" מוצגות תערוכות אמנות קנדית. במקום גם ספרייה של יוצרים קנדיים ומידע אודות קנדה.
בונגלו

בונגלו (באנגלית: Bungalow) הוא סוג של מבנה מגורים. התכונות המשותפות לבונגלו ברחבי העולם הוא שמרביתם נמוכים (בעלי קומה אחת, או אחת וחצי) עם מרפסת פתוחה.
מקור המונח "בונגלו" מגיע מהודו, הנובע מגוג'ראטית બંગલો‏ baṅgalo, אשר נובע מהינדי बंगला "באנגלה", כדי לתאר "בית בסגנון בנגלי". בתים אלה היו קטנים באופן מסורתי, בני קומה אחת עם מרפסת רחבה. המונח קיים באנגלית מ-1696, הוא שימש כדרך לתאר לימאים אנגלים מחברת הודו המזרחית הבריטית את תנאי המגורים הלא מפוארים בהודו. מאוחר יותר הוא הפך לשם של בתים מרווחים או מקום הלינה הרשמי של פקידים של הראג' הבריטי, וכן היה ידוע בבריטניה ולאחר מכן באמריקה, שבו בתחילה היה לו מעמד גבוה וקונוטציות אקזוטיות, והחל לשמש בסוף המאה ה-19 כסגנון מבני לבתים גדולים בפרברים שנבנו בסגנון ארטס אנד קרפטס. בתים בסגנון זה היו בעלי גג נמוך וקורות חשופים.
הבונגלו הקליפורני בסגנון הארטס אנד קרפסט היה פופולרי באוסטרליה לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוא יובא תחילה לסידני, ולאחר מכן התפשט ברחבי אוסטרליה וניו זילנד. בבריטניה ובצפון אמריקה הוא משמש בעיקר כמבנה מגורים בעל קומה או שתיים, עם גג משופע וחלונות.
באזורים הכפריים של בנגלדש, מהם מקור שמו של הסגנון, בתי הבונגלו פופולריים מאוד. חומר הבנייה העיקרי המשמש אותם בזמן המודרני הוא יריעות פלדה גליים. בעבר הם היו בנויים מעץ, במבוק, קש ורעפי חרס אדומים.
בענף התיירות משתמשים בבונגלו כחלופה למוטלים או בתי מלון, בונגלו אלה הם בדומה לבונגלו בדרום אפריקה, מרביתם בתי עץ קטנים או בתי חוף.
דולר

דולר הוא שמו של ההילך החוקי במספר מדינות. הידוע מביניהם הוא הדולר האמריקני. מדינות נוספות שמשתמשות בדולר הן קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ורבות אחרות.

מקור השם

מקור השם "דולר" אינו אמריקני, אלא גרמני, ואילו מקור השימוש בשם הוא ספרדי.
המקור הגרמני לשם המטבע הוא "יואכימסטאלר" (Joachimsthaler), מטבע כסף במשקל של כ-27 גרם אשר היה בשימוש באירופה במשך מאות שנים, בין היתר באימפריה הרומית הקדושה. המטבע נקרא בשם זה היות שלצורך הטבעת המטבעות הראשונים, שהוטבעו החל מ- 1518, השתמשו בכסף שנכרה במכרות הכסף של עמק יואכימסטאל בבוהמיה, כיום יאכימוב  בחבל הסודטים, צ'כיה. Thal פירושו "עמק" בגרמנית; כיום נהוג הכתיב Tal.
 
העמק היה באותה תקופה תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה, והשימוש במטבע החדש התפשט לרחבי האימפריה. השם יואכימסטאלר היה ארוך מדי, ועד מהרה קוצר ל"טאלר" (Taler או Thaler). בחלקים מסוימים של גרמניה נקרא המטבע Reichsthaler (הטאלר של הרייך).
השם "טאלר" היה בשימוש הן בהולנד כ"דאלדר" (rijksdaalder) והן בסקנדינביה כ"דאלר" (דנית: rigsdaler, שוודית: riksdaler).
לא ברור כיצד בדיוק הפך הטאלר לדולר. ייתכן כי בהשפעת השמות ההולנדיים והסקנדינביים נקרא המטבע באנגלית "דולר". 
הסבר אפשרי אחר הוא בקשר שהיה במאה ה-16 בין האימפריה הרומית הקדושה לבין ספרד. המלך קרל החמישי עלה לשלטון בספרד בשנת 1516. בשנת 1519 קיבל לידיו גם את השלטון על האימפריה הרומית הקדושה. ייתכן כי שמו של מטבע הטאלר, שהיה בשימוש באימפריה הרומית הקדושה, התגלגל גם לספרד בשל השלטון המשותף, תוך שינוי שמו לדולר. הספרדים, החלו לטבוע מטבעות בני שמונה ריאל (Real de a ocho) החל משנת 1497, אשר מאוחר יותר כונו גם בשם "דולר ספרדי". במטבעות אלו השתמשו הספרדים גם במושבותיהם אשר מעבר לים, בין היתר גם ביבשת אמריקה. בשנת 1535, תחת מלכותו של קרל החמישי, בנו הספרדים במקסיקו את המטבעה הראשונה בצפון אמריקה.
מסיבות היסטוריות, נעשה הדולר הספרדי להילך חוקי גם בארצות הברית הצעירה. הגם שבחוק המטבע משנת 1792 הוכרז הדולר האמריקני כהילך חוקי, ואף הוקמה מטבעה לשם כך, לא בוטל מעמדו החוקי של הדולר הספרדי עד לשנת 1857, אז הפך הדולר האמריקני להילך החוקי היחיד באיחוד המדינות. השם "דולר" אמנם שרד בארצות הברית, אך דווקא בספרד ובקולוניות שלה השתרש החל מהמאה התשע-עשרה השם "פסו" כשמו של ההילך החוקי, והוא נפוץ עד היום במדינות שהיו בעבר קולוניות ספרדיות (כמו ארגנטינה, צ'ילה, קולומביה ועוד).
עלי זלצברגר

עלי מרדכי זלצברגר (נולד ב-12 במרץ 1960) הוא משפטן ישראלי, נשיא לשעבר של האיגוד האירופי למשפט וכלכלה, פרופסור מן המניין ודקאן לשעבר של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.

ביוגרפיה

נולד בירושלים ללוטה זלצברגר, מרצה לעבודה סוציאלית ולימים סגנית ראש עיריית ירושלים, ולמכבי זלצברגר, רופא נשים ומנהל בית החולים משגב לדך. למד בגימנסיה העברית רחביה, ובילדותו השתתף בתפקידים ראשיים בתסכיתי רדיו של אולפן הילדים הירושלמי של רשות השידור. לאחר שירותו בצבא ההגנה לישראל, לרבות שנתיים בשירות קבע, למד משפטים באוניברסיטה העברית, וסיים בהצטיינות ב-1987. במסגרת ההתמחות עבד עם השופט (לימים נשיא) בית המשפט העליון אהרן ברק, ועם המשנה לפרקליט המדינה דאז ולימים נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש.
שימש רכז סניף ירושלים של האגודה לזכויות האזרח וחבר הנהלת האגודה בשנים 1984-1988. למד תיאטרון בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בין השנים 1988-1993 למד לתואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת אוקספורד, ועבודת הדוקטורט שלו עסקה בניתוח כלכלי של הרשות השופטת בישראל, באנגליה ובארצות הברית. מ-1993 הוא מלמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, בה כיהן כממלא מקום הדקאן בשנים 2002-2005, וכדקאן בשנים 2005-2008. לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת וילנובה, אוניברסיטת הומבולדט בברלין, אוניברסיטת אוטרכט, אוניברסיטת טורינו ואוניברסיטת המבורג.
שימש חבר בוועדת מקצוע האזרחות של משרד החינוך ובמועצה הציבורית של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנים 1997-2009 כיהן כנציג ישראל בהנהלת תוכנית ארסמוס האירופית למשפט וכלכלה. משנת 1995 חבר בוועדת ההיגוי של האיגוד האירופי למשפט וכלכלה, וכיהן בו כסגן נשיא בשנת 2007. מ-2008 מכהן כנשיא האיגוד האירופי למשפט וכלכלה - הישראלי הראשון בכהונה זו.
נשוי לפניה עוז-זלצברגר, חברת סגל הפקולטה למשפטים בחיפה, ובתו של הסופר עמוס עוז, ולהם שני בנים.
קרסנולוקי

היסטוריה

האזכור הראשון של היישוב הוא משנת 1633, אז היישוב השתייך לדוכסות הגדולה של ליטא. עקב חלוקת פולין בשנת 1793 היישוב עבר לשלטון האימפריה הרוסית. בשנת 1859 היו בעיר 36 משקי בית. על פי הסכם ריגה היישוב נותר תחת שליטה רוסית-סובייטית. מאז מרץ 1924 היישוב ירד ממעמדו כיישוב לכפר.

קהילה יהודית

בשנת 1897 חיו בקרסנולוקי 519 יהודים (65% מכלל התושבים). רוב בני הקהילה היהודית השתייכו לחסידות חב"ד. בקרסנולוקי היו שני בתי עלמין יהודיים, מבית העלמין הישן נותרו מצבות בודדות, בית העלמין החדש נחרש בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
עד סוף שנות השלושים היה בקרסנולוקי בית כנסת מעץ, ובאותה עת תוכנן בקרב הקהילה היהודית לבנות בית כנסת חדש מאבן. מבין שני בתי הספר שהיו בעיר נסגר בית הספר היהודי בשנים 1937–1938, והתלמידים היהודים למדו בבית הספר הרוסי. ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בקרסנולוקי כ-300 יהודים.
במהלך המלחמה הכפר היה תחת כיבוש הנאצים מיולי 1941 עד יולי 1944. לא ברור לחלוטין מה היו פעולות הנאצים כלפי הקהילה היהודית המקומית, אבל ככל הנראה הוקם בעיירה מעין גטו פתוח, בדומה לצ'אשניקי הקרובה. ב-6 במרץ 1942 הגטו חוסל ונרצחו כ-300 איש בבור הריגה. שרידיהם נקברו בשנות ה-70 של המאה ה-20 בסיועם של קרובי משפחה עם גידור השטח והקמת מצבה לזכרם.