הדרה לוין ארדי

הדרה לוין ארדי (נולדה ב-1963 בירושלים) היא מוזיקאית וזמרת ישראלית, סופרת, עיתונאית, משוררת, פובליציסטית וציירת.

ביוגרפיה

בוגרת של אוניברסיטת ניו יורק (NYU) בקולנוע וטלוויזיה. אחרי שבע שנים בניו יורק וסרט באורך מלא ראשון שביימה בגיל 24 ("שלוש אחיות ואח"), חזרה לירושלים עם בנה אדם ג'יימס, ביימה סרטים דוקומנטריים ופרומואים, פרסמה 3 ספרים, שני ספרי שירה וספר פרוזה, שחררה 15 אלבומים, ופרסמה מאמרים בנושאים שונים.
בשנת 2000 התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה ללא כל ניסיון רלוונטי קודם. במהרה הפכה לחלוצת הסצנה העצמאית האלטרנטיבית בארץ. זכתה בבחירת המבקרים לזמרת השנה ובציון לשבח בתחרות הבינלאומית ע"ש ג'ון לנון. מאז הספיקה לזכות בכמה תחרויות בינלאומיות נוספות, על מצוינות בכתיבת שירים, ואף הוזמנה לנגן בפסטיבלים יוקרתיים ברחבי אירופה. הופעותיה שודרו בערוצים האירופיים, כמו ה- BBC World. היא התארחה בלייב-סשן ב-BBC סקוטלנד, והוזמנה להקליט עם האחים קאמרון (שעבדו בין השאר עם טראוויס, איאן בראון, טורי איימוס), שהפיקו עבורה מיני אלבום.
הדרה תרגמה וביצעה את הגרסה באנגלית לשיר הנושא בסרטו של תומר הימן, "I shot my love". השיר יצא כסינגל בפסטיבל ברלין 2010, השתתפה בפרויקטים "שרים לאה גולדברג", "נערות רוק", "בנות חווה (אלברשטיין)" ו"שרים יהודה עמיחי", שיתפה פעולה עם ירמי קפלן, שלומי שבן, אלון עדר, רונה קינן, דן תורן ואמנים נוספים, ושחררה סינגלים עצמאיים רבים, עם אמירות חתרניות והומור עדין.
לוין ארדי מנגנת על פסנתר ושרה בעיקר באנגלית. היא כותבת את שיריה, ולרוב גם מפיקה בעצמה. ב-2008 הוציאה אלבום ראשון בעברית, ששילב היפ הופ ורוק אקוסטי.
בסוף 2011 נפרדה לוין ארדי מהלייבל "עננה" אחרי שבע שנים, וב-2012 הוציאה מיני-אלבום "Who's Gonna Stop Me Now" עם שירים חדשים בהפקת בנה, אדם ג'יימס לוין ארדי. ב-2013 הוציאה אלבום כפול בפרויקט "Songs, Naked", שכלל 21 שירים אבודים, שמעולם לא הופקו כהילכתם, ונאספו לאלבום זה בגרסה ראשונית שהוקלטה בחזרות. 
ב 2014 פירסמה רומן ביכורים בשם "ליקוי מאורות" שזכה בפרס סמיט על כתב היד ויצא בהוצאת "מקף-סמיט". הספר הוא מעין יומן אלטרנטיבי טעון ועצבני של מוזיקאי הומו במשבר גיל החמישים, המגולל את מערכת היחסים המשולשת של הגיבור עם בן זוגו הצעיר ממנו, המחפש את דרכו, ועם אהובו-יריבו המיתולוגי, כוכב פופ זוהר. “ליקוי מאורות” הוא גם מניפסט אלטרנטיבי הנוגע ברגישות, בפתיחות ובהומור חד בנושאים אישיים, חברתיים ותרבותיים: זרות ויצירה, קנאה והצלחה, סקס וזכויות אדם, אלוהים והעיר הגדולה, יריבוּת ותאווה, בוב דילן ודוד אבידן, הומואים ומוזיקה, תקשורת ותעשייה, הדמוקרטיה של ההמון, עצב ועצבים, הורים, זיקנה ונעורים, ערגונות ועתידים. 
ב-2015 יצא האלבום ה-13 של הדרה לוין ארדי, Rage Against the Eclipse, שבו התארחו מפיקים שונים. 
ב-2016 פירסמה ספר שירה, "עד התוהו הבא - סטנדאפ על פי תהום", בהוצאת "הדרה מיוזיק". הספר זכה במענק משרד התרבות לתרגום לאנגלית.  
ב-2017 שיחררה 2 אלבומים בו-זמנית,  Love in the Wrong Times והמיני-אלבום בעברית, "הדיבר הפנימי", שבו הקליטה מחדש את הספוקן-וורד "השיר על סייד קשוע ועל ירושלים".  
ב-2019 השתתפה ב"פסטיבל מטולה למשוררים" ב 8 אירועים, וחיברה "הערות" בדיאלוג טקסטואלי ומוזיקלי לשירתם של עמוס עוז, חדוה הרכבי, אגי משעול, רחל חלפי ורוני סומק.  
לוין ארדי מתחזקת בלוג פעיל, מפרסמת טורי דעות, סיפורים והארות על נושאים שונים, באתרים ובעיתונים שונים, ובפורמטים שונים, כמו ספוקן-וורד (שירה מדוברת). נושאיה נעים בין האישי לחברתי ולפוליטי, תוך התכתבות ביקורתית עשירה ויצירתית עם המקורות התלמודיים, ובהשראת הספרות המערבית הקלאסית. דבריה חתרניים, נוקבים ומלאי הומור ואירוניה שוברת לב. 
"הדרה היא בולדוזר תרבותי בגוף של בנאדם אחד. חילונית בירושלים, פסנתרנית שעושה Fאנק ורוק, אייקונוקלסטית נחושה בעלת שמחת חיים והומור שחור בו זמנית. תחשבו ברוס ספרינגסטין פוגש את אלניס מוריסט בתחילת דרכם. ותחשבו גם אמינם. היא סוללת לעצמה נישה תרבותית משלה, מחליפה ז'אנרים וזהויות. אי אפשר לתייג אותה. אינטלקטואלית בזירת הפופ. במילים מבריקות, ברהיטות ובאנינות, היא נוגסת בכל הפרות הקדושות....מושלמת מבחינה רגשית, האלבומים שלה הם אורגזמה מוזיקלית." (טאבלט מגזין, ניו יורק  2009)