סוציולוגיה של הידע

סוציולוגיה של הידע היא התחום בסוציולוגיה העוסק במערכת הקשרים שבין ידע לבין חברה - כיצד ידע מעצב את החברה וכיצד כוחות חברתיים מעצבים ידע. המונח ידע כולל בתוכו, בהקשר זה, מגוון של תחומים - מדע, אידאולוגיות, מערכות הסמלים המרכיבות את התרבות ועוד. הסוציולוגיה של הידע מתמקדת, בין השאר, במערכות היוצרות את הידע - אוניברסיטאות, בתי ספר, מדע, אידאולוגיה וכו'.

התפתחות התחום

על פי ההיסטוריון פיטר בורק, ראשיתה של הסוציולוגיה של הידע כתחום ייחודי החל בתחילת המאה ה-20, בצרפת, גרמניה וארה״ב. בצרפת, ניסה אוגוסט קונט לחתור לגישה של ״היסטוריה ללא שמות״. אמיל דורקהיים ותלמידיו חקרו את המקורות החברתיים ל״ייצוגים קולקטיביים״ (collective representations) אותם הם תארו כקטגוריות ייסוד כגון חלל וזמן, קודש וחול, או הקטגוריה של האדם (person). דורקהיים טען כי חיפש קטגוריות יסודיות במידה כזו שאנשים כלל לא היו מודעים לעובדה שבסיסו עליהן את תפיסת עולמם, וכך למעשה השליכו על המציאות סיווגים שונים, שבתורם חילקו גם את בני האדם לקטגוריות שונות. באופן דומה, ההיסטוריונים מרק בלוך ולוסיאן פבר, עמלו כדי למצוא ״מנטליות קולקטיבית״ או הנחות ייסוד המשותפות לקהילות שונות. בלוך, למשל, חקר את האמונה בכוחות ריפוי שייחסו רבים למלכי צרפת ואנגליה. פבר זיהה במחקרו את ״הבעיה של חוסר האמונה״ וטען כי במאה ה-16 אתאיזם היה למעשה בלתי מתקבל על הדעת.
בארה״ב, הסוציולוג ת'ורסטיין ובלן התעניין ב״סוציולוגיה של האמת״  ובקשר של ידע לקבוצות ומוסדות ספציפיים בחברה. ובלן טען כי בחברה המודרנית מתקיימת ״כת המדע״, המאופיינת בהעדפת הסברים אימפרסונליים במקום הסברים אנתרופומורפיים (אנושיים). הסיבה לכך, לדידו, הייתה עלייתה של התעשייה ושל טכנולוגיות חדשניות. בנוסף, ובלן היה ביקורתי ביותר כלפי המערכת האקדמית והשווה את חוקרי האקדמיה למגינים של ידע אזוטרי בדומה לכמרים, כוהנים שאמאנים או רופאי אליל. בתוך קבוצות אקדמיות אלו, טען ובלן, ידע אזוטרי נחשב לאמת אוניברסלית אף על פי שהוא נובע ישירות מהרגליה ותרבותה של הקבוצה.

הגישה המרקסיסטית

ראשיתה של הסוציולוגיה של הידע בהגותו של קרל מרקס, במחצית המאה ה-19. מרקס היה הראשון שהציג באופן סוציולוגי את התזה לפיה הידע מעוצב על ידי גורמים חברתיים. מרקס ופרידריך אנגלס טענו בספרם "האידאולוגיה הגרמנית" ובמקומות נוספים, כי חלקים נרחבים מהידע החברתי, וביניהם המשפט, הדת והפילוסופיה הם בגדר אידאולוגיה, שכל תפקידה הוא לשרת את המעמד השליט באותה עת, והם מעוצבים כך שיהלמו את האינטרסים המעמדיים של המעמד השליט, ובניסוח כללי יותר - מעוגנים במבנה הכלכלי של החברה בה הם נוצרים. כך, התאולוגיה הנוצרית-קתולית של ימי הביניים התגייסה  על מנת לתמוך במערכת של הפיאודליזם, ואילו רעיונות החירות והשוויון של עידן האורות לא נוצרו אלא כדי לתמוך בקפיטליזם.
רעיון זה פותח רבות במרקסיזם, כאשר הפיתוח הנרחב ביותר שלו נעשה על ידי אנטוניו גראמשי, שטבע את המושג הגמוניה, ועסק רבות בדרכי עיצוב הידע על ידי המאבק בין המעמדות החברתיים.

הזרם הגרמני, קארל מנהיים והפונקציונליזם

המפנה הבא בסוציולוגיה של הידע חל בשנות ה-20 של המאה ה-20. הסוציולוג קארל מאנהיים  הציע גישה חדשה לחקר הקשר בין ידע לבין חברה. הוא אימץ את העמדה המרקסיסטית לפיה ידע מעוצב על ידי גורמים חברתיים ביחס למיקום החברתי שלהם, אך לא אימץ את התפיסה המרקסיסטית כי ידע מעוצב בהכרח ביחס למעמד החברתי. בכך פתח את הפתח להסבר מגוון ומורכב יותר על יסודותיו של הידע, הכולל לא רק מעמד חברתי אלא משתנים חברתיים אחרים, כמו למשל, ההבדלים בין הדורות ("דור סוציולוגי"). לטענת מנהיים, למשל, שני ״סגנונות״ מחשבה התפתחו באירופה במאות ה-18 וה-19: הסגנון הצרפתי, שהיה ליברלי ואוניברסלי ושפט את החברה מנקודת מבט של הגיון על-זמני. ומצד שני, הסגנון הגרמני, שהיה שמרני והיסטוריציסטי, ודגל בתפיסה של שינוי מתמיד והשתמש בהיסטוריה, יותר מהגיון  או דת על מנת להסביר את תפיסת הידע האנושי.
הזרם הגרמני שכלל את מנהיים ואלפרד ובר (אחיו של מקס ובר) קרא לראשונה למפעלם ״סוציולוגיה של הידע״ (Soziologie des Erkennens, Wissensoziologie בגרמנית).
בשנות ה-50 אימצה הגישה השלטת בסוציולוגיה, הפונקציונליזם, חלקים נרחבים מתורתו של מנהיים. בהתאם לגישתם תפסו הפונקציונליסטים את הידע כממלא תפקיד במערכת החברתית. לפי טלקוט פארסונס, האינטלקטואלים, שהם יצרני הידע, ממלאים את תפקיד 'מומחי התרבות'. תפקידם הוא לעצב, להפיץ ולהגדיר סמלים, נורמות וערכים ועל ידי כך להפעיל את תת-המערכת הלאטנטית (ראה הסבר על תת-המערכות בערך פונקציונליזם)
הסוציולוג הפונקציונליסט אדוארד שילס ממשיך את טיעוניו של פארסונס ומצביע על הפונקציות החברתיות, שממלאים הידע ויצרניו, על המוסדות הנדרשים לצורך זה ועל השפעת אופי המוסדות על אופי הידע המופק. שילס מדגיש גם את חשיבותה של מסורת אינטלקטואלית, כגוף ידע הכולל בתוכו תכנים, מתודולוגיות ועוד ואת חשיבות השימור של מסורות כאלו.