google/wiki40b huggingface dataset:
עמק קוקורה

עמק קוקורה (בספרדית: Valle de Cocora), הידוע גם בכינויו "עמק הקפה", הוא עמק במחוז קינדיו בקולומביה. הוא ממוקם בתוך הקורדילרה סנטרל שבהרי האנדים. השם קוקורה היה שמה של נסיכה, בתו של צ'יף מקומי של שבט קימבאיה (Quimbaya), ופירושו "כוכב של מים" (בספרדית: Estrella de Agua). העמק הוא חלק מהפארק הלאומי הטבעי לוס נוואדוס, שהוקם בשנת 1985. זהו המקום העיקרי של העץ הלאומי וסמל של קולומביה, דקל שעווה קינדיו (Ceroxylon quindiuense), כמו גם מגוון רחב של חי וצומח אשר מוגנים כולם תחת סטטוס לאומי. העמק והעיירה הקרובה לה, סלנטו, הם בין אתרי התיירות הפופולריים ביותר בקולומביה.

מיקום

העמק ממוקם בחלקו העליון של נהר קינדיו, הנהר הראשי של מחוז קינדיו, בגובה של 1,800 עד 2,400 מטרים. העמק ממוקם כ-24 ק"מ צפון מזרחית לבירת המחוז ארמניה, וניתן להגיע אליו דרך הכביש המהיר ארמניה-פריירה. רכבים יכולים לנוע לאחר מכן 11 ק"מ במעלה העמק עד ל"קוקורה", אזור שהוא אוסף של מסעדות ומחנות. חלקים אחרים של העמק ניתן לעשות בהליכה או על גבי סוסים.
עמק הקוקורה הוא חלק מהפארק המורחב, הפארק הלאומי הטבעי לוס נוואדוס (בספרדית: Parque Nacional Natural de Los Nevados). הפארק משתרע על פני 580 קמ"ר, כולל החלק הצפון-מזרחי של קינדיו.

אקלים

העמק מאופיין באקלים ממוזג, הודות לגובה שלו. הרוחות המערביות מהאוקיינוס השקט נעצרות על ידי האנדים, דבר היוצר סביבה לחה המתאימה לגדילה של יער עננים בגובה רב יותר. גשם יורד כמעט מדי יום. הטמפרטורות משתנות בצורה דרסטית, אפילו במהלך היום. הטמפרטורה הממוצעת היא 15 מעלות צלזיוס, עם מקסימום של 25 מעלות ומינימום של 2- מעלות.

תיירות

העמק הוא אתר פופולרי בקרב התיירים בקולומביה. מרבית המבקרים מגיעים ליום טיול מסלנטו, או שמגיעים לתקופה ארוכה יותר תוך ניצול המחנות הרבים הקיימים ואפשרויות ההליכה הרבות שבעמק ובפארק הלאומי. אטרקציות שכיחות אחרות בתוך הפארק הם צפרות, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים, רפטינג, טיסות נוף ושחייה בנהרות. המסעדות המקומיות מתמחות בהכנת טרוטה, המצוי שם בשפע.
קאנה קורסו

הקאנה קורסו הוא גזע במשפחת הכלביים.

היסטוריה של הגזע

הקנה קורסו (Cane Corso) הוא גזע עתיק יומין הנחשב לאחד מאבות הטיפוס של כל המולוסוסים (Molosser) האירופאים. שורשיו טמונים אי שם בלגיונות האימפריה הרומית, ויש הטוענים כי גזע זה הוא הנצר האותנטי ביותר לכלב המלחמה הרומי, ממנו התפתחו שני כלבים אתלטים ושרירים - המאסטינו דה נפוליטנו והקאנה קורסו.
מקורו באיטליה. ממצאים מהתקופה חושפים כלב דומה ביותר לקנה קורסו של ימינו, שבצורתו לא ממש השתנה במשך 2000 שנה.
"קנה" (Cane) היא מילה איטלקית שפירושה "כלב". מקורה של המילה "קורסו" (Corso) שנוי במחלוקת: גרסה אחת אומרת שמקור המילה הוא יווני (Kortos), ומשמעותה "הכלב השומר על הרכוש"; אפשרות אחרת היא שמקור השם לקוח מהמילה הלטינית "Cohors", שמשמעותה "המגן" או "שומר הראש". במרוצת השנים נדבקו לקורסו עוד שמות נוספים, שתאמו את התפקידים המגוונים שהוא נדרש להם.
באיטליה שימש הקנה קורסו בתפקידים שונים ומגוונים, שתאמו מחד את אופיו היציב והחברותי, ומאידך - את יכולתו הפיזית המרשימה ועמידותו בתנאים קשים במיוחד. הם שימשו ככלבי שמירה והגנה, ככלבי ציד לחיות גדולות כמו חזירי בר, אריות, דובים וזאבים; וככלבי רועים לבקר הם שמרו על הבקר מפני זאבים וטורפים אחרים או מפני גנבי בקר.
בשל היותו בעל מגוון רחב ונדיר של תכונות שונות ואינטליגנציה יוצאת דופן, שאפשרה לו להיות בחוץ כלב עבודה מעולה ובבית כלב עדין וסובלני כלפי כל בני המשפחה - הפך עד מהרה הקנה קורסו לבן לווייתם של בעלי החוות בדרום איטליה ובמרכזה, ולחלק בלתי נפרד מהמשפחה הכפרית.
במקומות רבים הפך הקנה קורסו לעוזרו של הקצב המקומי (כמו גזע הרוטווילר), ועד היום ישנם איטלקים הקוראים לגזע זה "כלב הקצבים" (Cane Di Maccelaio). תפקידו היה להוביל את הבקר לשחיטה או לזירת המכירות בכיכר השוק. במידה והשור היה הופך להיות מסוכן, יוצא מכלל שליטה ומתפרע, הקורסו היה נדרש ל"נטרל" אותו ולהשכיבו על הקרקע, תוך תפיסת המפרקים ברגליו. גם בקרב נהגי העגלות היה הקנה קורסו פופולרי ביותר, ותפקידו היה לרוץ לצידן ולאבטח את העגלון ומטענו מפני שודדי דרכים.
עם השנים, בשל המעבר מחיים כפריים לחיים בכרך, הלך ודעך גידולו של הגזע עד שכמעט ונכחד. פריטים בודדים נשארו בחוות שבדרום איטליה (בהן הכלבים עברו מדור לדור במשך מאות שנים). בראשית שנות השמונים התגלו בדרום איטליה כמה עשרות כלבים, שצורתם הייתה מוכרת מספרות ימי הביניים ומציורים עתיקים מהמאה ה-13. לאחר הגילוי החלו חוקרים איטלקיים להתחקות אחר גזע זה, לחקור את עברו ולטפחו מחדש.
ב- 1996 הכירה הפדרציה הבינלאומית לכלבנות באופן רשמי בקנה קורסו כגזע, ומאז הוא רוכש לו אוהדים רבים בכל רחבי העולם, ובתקופה האחרונה גם בישראל.
ים ירחי

ים ירחי או ימה ירחית (בלטינית: Mare, "מַארֶה"; וברבים: Maria, "מַארִיָה") הוא כינוי למישור בזלת גדול וכהה על ירח כדור הארץ, שנוצר בהתפרצות געשית עתיקת יומין. אסטרונומים מוקדמים חשבו בטעות שמישורי הבזלת הם ימים, ומכאן מקור הכינוי מַארֶה, שפירושו בלטינית 'ים'. בשל הרכבם הכימי העשיר בתרכובות ברזל, מישורי הבזלת מחזירים את אור השמש פחות טוב מ-'רמות' הירח, ולכן נראים כהים יותר לעין הבלתי-מזוינת. המאריה מכסים כ-30% משטחו של הצד הקרוב והנראה של הירח, ו-2% מצידו הרחוק. המאריה בצד הרחוק של הירח קטנים יותר, ורובם נמצאים במכתשים גדולים שבהם הייתה זרימה געשית מועטה.
במפת הירח מצוינים 22 מאריה, שהקטן ביותר קוטרו כ-150 ק"מ (ים הנחש), והגדול ביותר קוטרו כ-1,596 ק"מ (ים הקור). הקוטר הממוצע הוא כ-515 ק"מ. לשם השוואה, קוטרו של אוקיינוס הסערות, תוואי גאולוגי משמעותי שיש המחשיבים אותו כמארה גם כן, הוא כ-2,568 ק"מ. 
מערכת המונחים המסורתית לירח כוללת גם אוקיינוס אחד, ותוואים בעלי מאפיינים דומים למארה, אך קטנים יותר, המכונים לַאקוֹס (אגם), פַּאלוֹס (ביצה) וסִינוּס (מפרץ).

גיל

גיל הבזלת נקבע הן על ידי תיארוך רדיומטרי ישיר, והן בטכניקה של ספירת מכתשים. בשיטה הרדיומטרית נמצא כי הגיל נע בין 3.16 ל-4.2 מיליארדי שנים. לפי שיטת ספירת המכתשים, גיל הסלעים הצעירים ביותר הוא 1.2 מיליארדי שנים. עם זאת, נראה שרוב הבזלת התפרצה לפני כ-3 עד 3.5 מיליארדי שנים. רוב ההתפרצויות הגעשיות התרחשו בצד הקרוב של הירח, והזרמים הצעירים ביותר נמצאים באוקיינוס הסערות. בצד הרחוק אירעו התפרצויות מעטות, וכולן מוקדמות.
רוב ההתפרצויות אירעו בקרבת אגנים נמוכים שנוצרו מפגיעת מטאורים, או שזרמי הלבה התנקזו לשם. עם זאת, השטח הגדול ביותר של סלעים געשיים, אוקיינוס הסערות, לא מתאים לאף אגן פגיעה ידוע.

הרכב

בזלת המאריה מחולקת באופן כללי לשלוש סדרות, בהתבסס על הכימיה של האלמנט העיקרי בה, טיטניום. מדוגמאות סלעים שנאספו במשימות אפולו, נראה היה שהבזלת מקובצת לסדרות בדידות: בזלת high-Ti, בזלת low-Ti ובזלת very low-Ti. לאחר משימת קלמנטיין שאספה נתונים גלובליים בחישה מרחוק, הוברר שבין הסדרות השונות יש רצף מתמשך של ריכוזי טיטניום, ושסדרת high-Ti אינה מצויה בשפע. תכולת הטיטאניה (TiO₂) בבזלת המאריה עשויה להגיע ל-15% ממשקל הסלע, בעוד שבבזלת בכדור הארץ התכולה נמוכה משמעותית מ-4%. חלוקות גיאוכימיות אחרות מתבססות על ריכוז האלומיניום והאשלגן.
פלאש פוטוליזה

פלאש פוטוליזה (באנגלית: Flash Photolysis) היא שיטת מחקר, המשמשת בעיקר לבחינת קינטיקה של תגובות כימיות. בשיטה זו, דוגמית חומר מקבלת הבזק אור חזק במשך מספר ננושניות, פיקושניות או אף פמטושניות מקרן לייזר או מכל מקור אור מתאים אחר (כגון מנורת הבזק ). הבזק חזק זה גורם לתחילתה של תגובה כימית, או מוביל להתגברות רמות האנרגיה של אלקטרונים בקבוצת אטומים או במולקולות שבדוגמית החומר, מעבר לרמתם הראשונית. עצמת בליעת האור של דוגמית החומר, משתנה בעקבות אותם תהליכים שגרם ההבזק, ועל כן, על מנת לבחון את קצביהם של תהליכים אלו, מקובל לקלוט את רמות הבליעה של האור בדוגמית, במרווחי מבחן קצרים של כמילישנייה.
פלאש פוטוליזה פותחה מעט לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1949, בעקבות ניסיונות צבאיים לייצר מצלמות המסוגלות לצלם טילים בזמן טיסתם. מפתחי הטכניקה, מנפרד אייגן, רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש וג'ורג' פורטר , זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 1967 על המצאתם זו. במשך 40 השנים שלאחר מכן, הטכניקה נעשתה מתוחכמת יותר ויותר, הודות לפיתוחים חדשים בתחומי האופטיקה והלייזר. יתר על כן, העניין בשיטה זו גדל במידה ניכרת, כאשר היישומים המעשיים שלה התפשטו מעבר לכימיה אל תחומים חדשים, כגון הביולוגיה, מדע החומרים ומדעי הסביבה. כיום, חוקרים רבים משתמשים באופן שכיח בטכניקת הפלאש פוטוליזה, על מנת ללמוד יותר על תהליכי אור מושרה ופוטוסינתזה, במולקולות אורגניות, בפולימרים, בננו-חלקיקים, במוליכים למחצה, בצמחים, באותות ביולוגיים, ובשינויי קונפורמציות במערכות ביולוגיות.
סקוויה ענקית

תיאור העץ

גובהם המרבי של עצי הסקוויה הוא 80 עד 90 מטרים, ופרטים בודדים עוברים את רף 90 המטרים. קוטר גזע ממוצע מגיע לכשבעה מטרים, אם כי נמדדו פרטים בודדים שקוטרם מגיע ל-10 מטרים ויותר. אלו הם העצים הגדולים בעולם במונחי נפח. הם מגיעים לגיל מופלג, והעץ הזקן ביותר שדווח עליו הוא העץ על-שם ג'ורג' וושינגטון שנמצא ב"יער הענק" בפארק לאומי סקוויה, שגילו מוערך בין 2,550 ל-3,150 שנים.
הקליפה היא סיבית, מחורצת ומגיעה לעובי של עד 60 סנטימטרים. הקליפה העבה מגינה על העץ מפני פגעי טבע כשריפות וקור. העלים הם ירוקי עד (כמו מרבית המחטניים), מגיעים לאורך של 6-3 מ"מ, וערוכים בסידור לולייני. האיצטרובלים הם באורך 7-4 ס"מ והם בוגרים לאחר 20-18 חודשים. בכל איצטרובל 50-30 "קשקשים" המאורגנים בסדר לולייני, כשבכל קשקש מספר זרעים, מה שנותן ממוצע של כ-230 זרעים באיצטרובל. הזרע הוא באורך 5-4 מ"מ והיקף של מ"מ אחד בצבע חום כהה עם "כנף" לאורך כל צד ברוחב מ"מ 1 ובצבע צהוב-חום. יש זרעים שנושרים בחום של שלהי הקיץ, אך רוב הזרעים משתחררים רק עקב התייבשות מחומה של אש או עקב נזק שגורמים חרקים.
עצי הסקוויה הענקית מתחדשים על ידי הזרעים. עצים בני עד 20 שנים עשויים לייצר חוטרים מתוך גזע כרות, אך (שלא כמו הסקוויה הנאה) עצים בוגרים לא יכולים להתחדש מגזע כרות. עצים צעירים מתחילים להניב אצטרובלים בגיל 12 שנים. בעץ גדול עשויים להיות כ-11,000 איצטרובלים. בחלק העליון של עץ בוגר יש שפע רב יותר של איצטרובלים מאשר בחלק התחתון. עץ בוגר מפזר כמות מוערכת של 400,000-300,000 זרעים בשנה. הזרעים המכונפים יכולים להינשא למרחק של עד כ-180 מטרים מעץ האב.
ענפים נמוכים מתים מהצללה, אך עצים הצעירים ממאה שנים, שומרים את רוב הענפים המתים שלהם. גזעים של עצים בוגרים בחורשות נקיים מענפים עד לגובה של 50-20 מטרים, אך עצים בודדים ישמרו על הענפים הנמוכים.

תפוצה

עצי הסקוויה הענקית ייחודיים לרכס סיירה נבדה במדינת קליפורניה, ארצות הברית, בעיקר בצד הדרומי של ההרים הצפון-מערביים ובצד הצפוני של המדרונות הדרום-מערביים. הם גדלים ברום של 2000-1400 מטרים בצפון ו-2200-1700 מטרים בדרום, באקלים יבש בקיץ ומושלג בחורף על קרקע משקע וסחף.
הריכוזים הגדולים ביותר של עצי הסקוויה הענקית הם ביערות הלאומיים סקוויה, סטניסלאוס וסיירה, ובשלושה פארקים לאומיים: סקוויה, קינגס קניון ויוסמיטי. החורשה הגדולה ביותר של עצי סקוויה ענקית היא חורשת הר רדווד בפארק הלאומי קינגס קניון וביער הלאומי סקוויה, ששטחה 12.4 קמ"ר ובה 15,800 פרטים.
יוליה צ'פלובה

השתתפות באולימפיאדות

באולימפיאדה הראשונה שלה, בנאגנו 1998, צ'פלובה השתתפה ב-3 תחרויות, אך רק במרוץ ל-30 זכתה במדליית זהב. ביתר התחרויות היא זכתה במקום השישי וה-13.
בתחרויות סולט לייק סיטי 2002 צ'פלובה הגיעה כאחד מכוכבי הנבחרת והוצבה ב-5 מרוצים. היא זכתה ב-3 מדליות. בתחרות מרדף ל-5 ק"מ היא זכתה במקום הרביעי ובמרוץ ל-30 ק"מ במקום ה-9 בלבד.
בטורינו 2006 צ'פלובה השתתפה ב-5 תחרויות כמו במשחקים הקודמים. היא זכתה בשני מדליות ומקום הרביעי במרדף.
מולייטי

יהודי מאליאט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
The Man (אד שירן)

ביקורות

כתב הבילבורד, ג'ייסון ליפשוץ השווה את הראפ של שירן לפרויקט The Streets של מייק סקינר.
מפלגת העם הסוציאליסטית

היסטוריה

המפלגה הוקמה ב-15 בפברואר 1959 על ידי אקסל לארסן, לשעבר מנהיג המפלגה הקומוניסטית הדנית (DKP). לארסן סולק משורות ה-DKP לאחר שביקר את מדיניות ברית המועצות במרד ההונגרי בשנת 1956. לארסן ניסה ליצור דרך כלכלית שתשלב את רעיון הסוציאל-דמוקרטיה מהמערב ואת הקומוניזם של ברית המועצות- לשלב דמוקרטיה וקומוניזם. ללארסן הצטרפו רבים מחברי ה-DKP, שתמכו בעצמאות מעול שלטון ברית המועצות. בשנת 1960 התמודדה לראשונה לפולקטינג (הפרלמנט הדני), וקיבלה 11 מושבים (מתוך 179), זאת לאחר שזכתה ב-6.1% מהקולות. ה-DKP הפסידה באותן הבחירות את כל כוחה. בשנות ה-60 פעלה המפלגה למען שלום, והתנגדה לפיתוח נשק גרעיני ולאנרגיה גרעינית. בשנת 1966 המפלגה הכפילה את כוחה, ותמכה מבחוץ בממשלת המיעוט של הסוציאל-דמוקרטים, ממשלה שהחזיקה רק שנה. שיתוף הפעולה בין המפלגות גרם למתחים שהפילו את הממשלה בסופו של דבר. בסוף העשור נחלש במעט כוחה של ה-SF.
בתחילת שנות ה-70 הובילה המפלגה למשאל עם בנושא הצטרפות דנמרק לשוק האירופי המשותף, משאל בו נצחה המפלגה. בהמשך העשור ה-SF ניסתה להיפתח לקהלים חדשים מלבד פועלים גברים. בתקופה זו החלה ה-SF לעסוק גם בפוליטיקה של זהויות ובסביבתנות. בשנת 1988 הגיעה המפלגה לשיא כוחה- 27 מושבים בפרלמנט.
בשנת 1992 הוקם האיחוד האירופי באמצעות אמנת מאסטריכט, שאליה המפלגה התנגדה בתחילה, אך התפשרה בהמשך התהליך. בשנת 2000 המפלגה הובילה קמפיין מוצלח כנגד הפיכת האירו למטבע הלאומי של דנמרק. בבחירות שנערכו בשנת 2001, המפלגה איבדה חלק ממושביה בפרלמנט, ולא היה לה כוח פוליטי ממשי. בשנת 2004 הנציג היחידי של המפלגה בפרלמנט האירופי החליט לעבור לגוש הברית החופשית של הירוקים האירופאים, במקום השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק. המעבר בין המפלגות האירופיות הוביל למחלוקת עזה בתוך המפלגה. המחלוקת נמשכה עד שנת 2008, כאשר הוחלט שנציגי ה-SF יישארו בברית של הירוקים האירופאים, אך כמשקיפים בלבד, ולא חברים בצורה מלאה. 
בבחירות 2007 הוכפל כוחה של המפלגה והיא הפכה למפלגה הרביעית בגודלה. חיזוק זה לא הוביל לחיזוק העוצמה הפוליטית של המפלגה, שכן הימין שמר על רוב בפרלמנט. למרות זאת, הגידול בכמות הקולות והמושבים הביא אופטימיות ומשאבים חדשים למפלגה. מספר חברי המפלגה גדל מאוד בתקופה זו. בשנים 2011-2014 הייתה ה-SF חלק מהממשלה.

אידאולוגיה

בבסיסה הערכי של המפלגה, נמצאים הסוציאליזם דמוקרטי ורעיון הקיימות. המפלגה תומכת בזכויות האדם, זכויות מיעוטים וערכים דמוקרטיים נוספים. בתחילת דרכה, המפלגה הייתה מאוד אירוסקפטית, אך במהלך שנות ה-90, החלה לתמוך בו. נושא זה עדיין מהווה מחלוקת פנימית ב-SF. בנוסף על כך, המפלגה תומכת בפמיניזם ובאיכות הסביבה.
ואדי זרקא-מעין

ואדי זרקא-מעין (בערבית: وادي زرقا ماعين) הוא נחל איתן בעבר הירדן, הנובע בין העיירות ליב ומעין שבהרי מואב, ונשפך אל ים המלח. אורכו של הנחל הוא כ-18 ק"מ, והוא הצפוני מבין שלושת נחלי האיתן הנשפכים אל ים המלח בצידו המזרחי (האחרים הם נחל ארנון ונחל זרד). 
הנחל מתחפר בקניון תלול, שמתרחב כ-6.5 ק"מ לפני מקום שפכו אל ים המלח. כ-4.5 קילומטרים לפני השפך, בגובה של כ-80 מטרים מתחת לפני הים, אוסף אליו הנחל את מימי המעיינות החמים "חממאת מעין" (حمامات ماعين) הנובעים בערוצו, והמונים יותר ממאה. מי המעיינות נובעים בטמפרטורות שונות, חלקם מעל ל-60 מעלות צלזיוס, והם מעלים את טמפרטורת הנחל עד 30 מעלות צלזיוס. באתר הוקמו בתי מלון ומתקני נופש. הנחל נשפך אל ים המלח בדלתה קטנה, בערך מול שפכו של נחל דרגה (בחופו המערבי של ים המלח), כ-15 ק"מ דרומית למקום שפכו של נהר הירדן אל הים, וכ-17 ק"מ מצפון לשפכו של נחל ארנון (ואדי אל-מוג'יב).

בתנ"ך

הנחל מזוהה עם נחליאל שמצפון לנחל ארנון, הנזכר בתנ"ך:
"אָז יָשִׁיר יִשְׂרָאֵל, אֶת-הַשִּׁירָה הַזֹּאת: עֲלִי בְאֵר, עֱנוּ-לָהּ; בְּאֵר חֲפָרוּהָ שָׂרִים, כָּרוּהָ נְדִיבֵי הָעָם, בִּמְחֹקֵק, בְּמִשְׁעֲנֹתָם; וּמִמִּדְבָּר, מַתָּנָה. וּמִמַּתָּנָה, נַחֲלִיאֵל; וּמִנַּחֲלִיאֵל, בָּמוֹת; וּמִבָּמוֹת, הַגַּיְא אֲשֶׁר בִּשְׂדֵה מוֹאָב--רֹאשׁ, הַפִּסְגָּה; וְנִשְׁקָפָה, עַל-פְּנֵי הַיְשִׁימֹן."
— ספר במדבר, פרק כ"א, פסוקים י"ז-כ'

אתרים סמוכים

כחמישה קילומטרים דרומית לחממאת מעין שוכן הר מכוור וכ-2.5 ק"מ מדרום לשפכו של הנחל אל הים שוכנים שרידי חמי קלירוהי. על רכס זארא הצופה אל הים, במרחק של כשני קילומטרים צפונית-מזרחית לשפכו של הנחל, נפתח בשנת 2005 המרכז הפנורמי בים המלח. בסמוך למעיינות נמצא אתר כפר ברו שנזכר בכתבי יוסף בן מתיתיהו ובמסמכים מתקופת מרד בר כוכבא.
מי נמרים

מֵי נִמְרִים (או: נִמְרִים) היה יישוב מקראי במואב, הנזכר פעמיים בתנ"ך.
היישוב נזכר כחלק מ"משא מואב" שנשאו הן ישעיהו הנביא והן ירמיהו הנביא:
"לִבִּי לְמוֹאָב יִזְעָק בְּרִיחֶהָ עַד צֹעַר עֶגְלַת שְׁלִשִׁיָּה כִּי מַעֲלֵה הַלּוּחִית בִּבְכִי יַעֲלֶה בּוֹ כִּי דֶּרֶךְ חוֹרֹנַיִם זַעֲקַת שֶׁבֶר יְעֹעֵרוּ כִּי מֵי נִמְרִים מְשַׁמּוֹת יִהְיוּ"‏;
וכן: "מִזַּעֲקַת חֶשְׁבּוֹן עַד אֶלְעָלֵה, עַד יַהַץ נָתְנוּ קוֹלָם מִצֹּעַר עַד חֹרֹנַיִם עֶגְלַת שְׁלִשִׁיָּה כִּי גַּם מֵי נִמְרִים לִמְשַׁמּוֹת יִהְיוּ"‏.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי היישוב היה מיושב בימיו, ושכן באזור צוער‏.
לפי הסברה, שמה של העיר השתמר עד ימינו בשם הנחל "ואדי נמירה", הנשפך לים המלח בדרום מואב, בקרבת צוער‏.
POUM

הקמה

בשנת 1935 הוקם ה-POUM כאופוזיציה קומוניסטית לסטאליניזם בידי המהפכנים אנדראו נין וחואקין מאורין. שניהם הושפעו עמוקות מהגותו של ליאון טרוצקי, בעיקר מרעיון המהפכה המתמדת. כנגד רצונו של טרוצקי התאחדו המפלגה הטרוצקיסטית שנקראה השמאל הקומוניסטי של ספרד (Izquierda Comunista de España, ICE) עם בלוק הפועלים והאיכרים (BOC).

עמדה

המפלגה גדלה והייתה לגדולה יותר ממהמפלגה הקומוניסטית של ספרד (PCE). המפלגה הייתה ביקורתית מאד למדיניות האיחוד העממי של סטלין והקומינטרן. אף על פי כן, השתתפה POUM בחזית העממית בראשות מנואל אסאניה, מנהיג מפלגת הפעולה הרפובליקאית. חברי ה-POUM ניסו לקדם גישה מהפכנית-רדיקלית במדיניות ממשלת החזית העממית, אך הם נתקלו בהתנגדות של הכוחות השמרניים יותר בחזית.
ג'ורג' אורוול שלחם עם ה-POUM במלחמת האזרחים, דיווח שהיו בה פחות מ-10,000 חברים ביולי 1936, 70,000 בדצמבר 1936 ו-40,000 ביוני 1937, על אף שהוא מציין שהמספרים עשויים להיות מופרזים.

המאבק בתוך החזית העממית

העמדה הקומוניסטית העצמאית של הPOUM, ובעיקר ההתנגדות לסטלין, יצרו חיכוך מתמיד עם ה-PCE והסניף של בקטלוניה, המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של קטלוניה שהיו נאמנות לקומינטרן. המחלוקות אלו, שגררו בתחילה האשמות מצד ה-PCE בטרוצקיסטיות ובשיתוף פעולה עם הפאשיזם, הביאו לבסוף להתנגשויות אלימות בין תומכי המפלגות.
הבולטות ביותר התרחשו בשנת 1937, כאשר ל-PCE הייתה דומיננטיות גדולה בממשלת האיחוד העממי כתוצאה מתמיכתה של ברית המועצות. באחד במאי תקפו כוחות הממשלה בברצלונה את ה-POUM. בעוד שבתחילה המפלגה האנרכיסטית הגדולה, CNT, תמכה ב-POUM, הופעל לחץ על מנהיגיה שלא להתערב.
ה-POUM נותרו מבודדים ביחד עם הסקציה הבולשביקית-לניניסטית ונאלצו לרדת למחתרת. אנדראו נין נשבה ועונה למוות בידי סוכני ה-NKVD במדריד.
בשונה ממפלגות החזית העממית האחרות, ה-POUM לא קמה מחדש לאחר נפילת שלטון פרנקו.

בתרבות

הסופר הבריטי ג'ורג' אורוול לחם כחלק ממיליציית ה-POUM. הוא כתב על חוויותיו בספרו הומאז' לקטלוניה. הסרט אדמה וחופש, שביים קן לואץ', מתאר את קורות חיילי מחלקה ב-POUM דרך עיניו של מתנדב בריטי חבר המפלגה הקומוניסטית הבריטית.
תפסח

תִּפְסַח הוא ישוב מקראי הממוקם על הגדה המערבית של ברך נהר פרת המזוהה כיום עם ח'ירבת דִּבְּסִי, דרום מזרחית לעיר חלב בסוריה של ימינו.
בימי ממלכת שלמה הייתה תפסח לעיר הצפונית ביותר בממלכה, כאמור: "...כִּי הוּא רֹדֶה...מְתִּפְסַח וְעַד עַזָּה" ( ספר מלכים א, פרק ה',ד').
פירוש השם תפסח הוא מעבר מים או מקום של מים רדודים עליו אפשר לחצות את הנהר בבטחה וזאת משום שבסמוך לעיר נמצא אחד מהמעברים החשובים ביותר על נהר פרת התיכון, מה שהקנה למקום ערך אסטרטגי ובמקביל גם שגשוג כלכלי רב מפני שבו עברה דרך מסחרית חשובה אשר קישרה בין המזרח למערב.
דרך מעבר נהר זה חצו כורש מלך פרס ואלכסנדר מוקדון בדרכם דרומה לכיוון ארץ ישראל.
העיר המשיכה להתקיים לכל אורך תקופה ההלניסטית והרומית ונודעה לכל בשם תַּפְסַכּוּס.

אפשרויות אחרות

דברי הכותב, הם כנראה לאור העובדה כי "עד היום בשפת נהר פרת עיר 'תאפסאחוס' היא תפסח" (תבואות הארץ הערות לפרק ה'). ברם, גם בסמוך לשכם קיימת 'חירבת תפסאח'. כך שקשה לבנות על שמות ערביים בלבד, ובוודאי אין לציין כן כדבר ברור והחלטי.  
על שלמה המלך נאמר (מלכים-א פרק ה פסוק ד): "כִּי הוּא רֹדֶה בְּכָל עֵבֶר הַנָּהָר מִתִּפְסַח וְעַד עַזָּה בְּכָל מַלְכֵי עֵבֶר הַנָּהָר וְשָׁלוֹם הָיָם לה לוֹ מִכָּל עֲבָרָיו מִסָּבִיב": אם תפסח נמצאת באזור שכם, כה קרובה לעזה, מה ההתפארות על ממלכה כה קטנה? והיכן בדיוק המלוכה בעבר הנהר? 
סביר להניח שטענה זו הניעה את המבקשים את תפסח אי שם ל"עבר הנהר", מאחר שמצאו ש"ארם נהריים" נקראת עבר הנהר, אבל כמובן אין לזה הכרח, כאמור.
כבר במקורות קדומים [תלמוד בבלי מגילה יא, א. תרגום שני למגילת אסתר פרק א] נאמר כי 'תפסח' קרובה ל'עזה' (בין שכם לעזה כ - 60 ק"מ). מקורות אלו מתייחסים לקושי בכתוב במלכים, ואומרים כי נאמר בפרפרזה - כשם שמלך במקומות סמוכים לביתו שלטון מוחלט, כך מלך על עבר הנהר הרחוק.
ביקורת מסעדות

מבקר מסעדות הוא אדם שמתוקף תפקידו מתארח במסעדות שונות, נותן להן ציון על פי קריטריונים מקובלים ומפרסם את ממצאיו.

פעילות

מבקר המסעדות יכול לפעול מטעם עיתון, אתר אינטרנט, תוכנית טלוויזיה או מגזין. בדרך כלל ביקורת המסעדות היא עיסוק נוסף ולא העיסוק המרכזי של מבקר המסעדות (במקרים רבים מבקר המסעדות הוא עיתונאי) אך לרוב מבקרי המסעדות השכלה קולינרית כלשהי או לפחות הבנה מעמיקה בנושא. 
מבקר המסעדות יכול להיות מוכר או אלמוני, וישנם מבקרי מסעדות המעדיפים לפרסם את ביקורתם תחת שם עט, וזאת כיוון שמבקר המסעדות אמור לתת ביקורת ללא משוא פנים, אך במידה ובעל המסעדה או צוות העובדים יזהו אותו - עלולה המסעדה לתת לו יחס מועדף ולהקפיד במיוחד על המזון המוגש לו, וכך תאבד הביקורת מהאמינות שלה. 
ישנם מקרים לא מעטים של "ביקורת מסעדות מוזמנת" או אף פרסומת המתחזה לביקורת מסעדות.

היסטוריה

מבקר המסעדות הראשון הוא גרימו דה לה רנייר שנולד ב-1758 ובשנת 1803 הוציא לאור את "אלמנך הגרגרנים" (בצרפתית: l'almanac des gourmands), מדריך מסעדות שמיפה את בתי האוכל הטובים ביותר בפריז.

מבקרי מסעדות בעולם

שני מדריכי המסעדות המפורסמים בצרפת ובעולם כולו, מישלן וגו-מיו, מעסיקים מבקרי מסעדות אנונימיים במטרה למפות את המסעדות, אותן המגזין מבקר.
וימבלדון ופאטני קומונז

וימבלדון ופאטני קומונז (באנגלית: Wimbledon Common) הוא פארק ציבורי גדול המצוי בדרום מערב לונדון. שטחו 4.6 קמ"ר והוא מורכב משלושה אזורים - אזור "וימבלדון קומון" (Wimbledon Common), אזור "פאטני הית'" (Putney Heath) ואזור "פאטני קומון" (Putney Lower Common) המרוחק 2.4 ק"מ משני האזורים האחרים.

היסטוריה

הפארק נוצר בעקבות חוק וימבלדון ופאטני קומונס משנת 1871 (Wimbledon and Putney Commons Act of 1871) המגן על השטחים ואוסר על בנייה במקום למעט למטרות נופש ופנאי. הפארק כולל אזור של ביצות וכן מספר אזורים מיוערים. בשל הצמחייה והחרקים הייחודיים המצויים במקום הפארק מיועד להפוך לאזור שימור מיוחד.
תקציב שימור הפארק הוא כמיליון ליש"ט והוא ממומן מתקציבי חמשת רובעי לונדון בהם גובל הפארק.
בפארק ניצבת טחנת הרוח וימבלדון.
יובל ריבלין

יובל ריבלין (נולד ב-22 באוגוסט 1968) הוא חוקר קולנוע והיסטוריה, מבקר קולנוע ומרצה במגוון מוסדות לימוד בישראל. תחום התמחותו הוא קולנוע וזהות יהודית, ובנושא זה פרסם עשרות מאמרים ואת ספרו "העכבר ששאג – על זהות יהודית בקולנוע האמריקני והישראלי".
בין היתר הוא מלמד במרכז הרצוג, בבית הספר לקולנוע "מעלה", במכללת עלמא, במכללת אפרתה, במכללת יעקב הרצוג, בבית אבי חי, בסינמטק ירושלים, בסינמטק תל אביב, בבית שמואל, בבית הספר לחינוך של יד ושם, במכון ון ליר, במכון שכטר למדעי היהדות, במרכז זלמן שזר ובתיכון הימלפרב. בעבר גם לימד באוניברסיטה העברית בירושלים.

ביוגרפיה

ריבלין נולד בירושלים, ולמד בישיבת נתיב מאיר ובבית מורשה. בהמשך למד ספרות והיסטוריה באוניברסיטה העברית, וסיים את לימודי המוסמך בחוג להיסטוריה של עם ישראל, לאחר שכתב תזה בנושא "דפוסים של לימוד תורה בחסידות פשיסחא". בין השנים 1999 ו-2001 לימד כתיבה והוראת קולנוע במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
מאז שנת 1993 הוא מרכז את מגמת הקולנוע והתקשורת בתיכון הימלפרב בירושלים, ובבית הספר פלך, החל משנת 2008.
בין השנים 2003 ו-2006 שימש ריבלין מבקר הקולנוע של העיתון מקור ראשון, ומאז עוסק בביקורת קולנוע במסגרת אתר האינטרנט של בית אבי חי.  בנוסף, פרסם מאמרים רבים בתחומי קולנוע וזהות יהודית, בספרים שונים ובכתבי העת "דעות", "ארץ אחרת", "תכלת", "נתיב", "דווקא" ועוד.

כתיבתו

ריבלין מתמחה בניתוח השפעת הזהות היהודית על יצירות שונות בקולנוע בארצות הברית ובישראל. במוקד כתיבתו לרוב לא עומד הקולנוע כשלעצמו, אלא ככלי היסטורי ומחשבתי בעל חשיבות, החושף את השאלות והשינויים החלים בתודעתו של הקולקטיב היהודי.
בשנת 2009 יצא בנושא זה ספרו "העכבר ששאג: על זהות יהודית בקולנוע האמריקני והישראלי", בהוצאת טובי, בשיתוף מרכז יעקב הרצוג.  בספרו הוא מתחקה אחר היצירה היהודית-אמריקנית והישראלית מתחילת המאה עד ימינו. במסגרת זו הוא מנתח את יצירותיהם של במאים יהודים, כגון סטיבן שפילברג, האחים כהן, וודי אלן ועוד, ומדגים כיצד הזהות היהודית של יוצרי הסרט משפיעה ומתבטאת ביצירתם, ועל יחסם האמביווילנטי לרוב, כלפי המטען התרבותי היהודי. זהו ספר המחקרים הראשון המתפרסם בעברית, העוסק בזהות יהודית בקולנוע האמריקני. לצד נושא זה הספר גם בוחן את הנראטיב שמייצרים סרטים ישראלים אל מול תהליכי ההתעצבות שעברה דמותו של היהודי בקולנוע האמריקאי, בוחן את ייצוג סרטי השואה, מיתוס היהודי כנווד נצחי אל מול סרטי צ'ארלי צ'פלין, הקולנוע הדתי בישראל ועוד. הספר זכה להתייחסות רבה בעיתונות המודפסת וברשת, בynet‏, ישראל היום, nrg, וואלה!, אתר כיפה, עניין מרכזי, כתב העת אקדמות ועוד.
כפר אולימפי

כפר אולימפי (באנגלית: Olympic Village) הוא מרכז מגורים שנבנה עבור המשחקים האולימפיים, בדרך כלל בתוך הפארק האולימפי או בכל מקום אחר בעיר המארחת. מטרת הכפרים האולימפיים היא לשכן את כל הספורטאים המשתתפים באולימפיאדה, כמו גם אנשי הנהלה ומאמני ספורט. 
לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן הכפרים נעשו מאובטחים ביותר. רק ספורטאים, מאמנים ובעלי תפקידים מורשים לישון בכפר, אם כי כניסתם של בני משפחה וספורטאים אולימפיים לשעבר (בדרך כלל במטרה לפגוש ולברך ספורטאים נוכחיים כחלק מהמשלחת הלאומית) מותרת אם יש להם אישורים מיוחדים. העיתונות והתקשורת מנועים מלהיכנס לכפר.
את הרעיון לכפר האולימפי הגה פייר דה קוברטן, עד למשחקים האולימפיים בפריז בשנת 1924, הועד האולימפי המקומי שכר מקומות ברחבי העיר המארחת למשתתפים ממדינתם, דבר שגרם להוצאה גבוהה לוועדים הלאומיים. אולם עבור אולימפיאדת פריז המארגנים בנו בקתות בסמוך לאצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר כדי לאפשר לספורטאים גישה קלה למקומות בהם שחקו. הכפר האולימפי של אולימפיאדת 1932 בלוס אנג'לס שימש מודל לכפרים האולימפיים המודרניים בהם יש קבוצה של בניינים עם חדרים נגישים לספורטאים מכל המדינות המשתתפות בתחרות.