google/wiki40b huggingface dataset:
תגובה מאוחרת

תקציר העלילה

מני ליאור מילר, הוא הבעלים והמנהל של מועדון לילה ביחד עם שישו שי גולדשטיין, חברו הטוב מגיל 12, ביחד הם עורכים הופעות במועדון. בתום העבודה מני הולך להמר על קלפים ומפסיד כסף רב. מני היה נשוי בעבר לקארין (נינה קוטלר), שאחרי שנקלע לחובות ונקלע למשבר נפשי, עזבה אותו ללונדון. בתחילת הסרט קארין חוזרת אליו מאנגליה ומלחמת המפרץ פורצת.
יום אחד מני לווה כסף, ובלילה הוא מסתובב ברחובות העיר הריקים ומפזר שטרות של כסף לכל עבר. אחר-כך הוא מדמיין שהוא פוסע ברחובות לבנון עם המחלקה שלו והם נלחמים במחבלים. באותו הלילה מני מאושפז בבית חולים לחולי נפש, בתחילה נדמה לו שהערבים שבו אותו ומענים אותו.
ד"ר רוני עופר (שמואל קלדרון), מנהל המחלקה הפסיכיאטרית, מטפל במני, אולם הוא אינו יכול לסייע לו, מכיוון שבמפגשים הראשונים ביניהם מני מסרב לדבר. באחת הפגישות עם ד"ר עופר מני מספר מה שהוא לא סיפר לאיש - על החוויה הטראומתית שעברה עליו במלחמת לבנון הראשונה, לפני חופשת השחרור שלו. הוא יצא בראש שמונה חיילים להניח מטענים בוואדי מוזלם, שבדרכו עוברות חוליות מחבלים. הם הניחו את המטענים וברגע שפנו אחורה היה פיצוץ אדיר, נפתחה עליהם אש תופת. מני ניסה להזעיק עזרה בקשר, אבל העזרה בוששה להגיע והוא הרגיש חסר אונים, תוך שהוא מריח את הבשר החרוך, שומע את זעקות הפצועים ורואה חלקי גופות מפוזרות בשטח. כשהחילוץ הגיע כל החיילים כבר נהרגו, פרט לקובי שהתעוור ומני היחידי שיצא בריא מהמקום ומאז הוא כועס על עצמו על כך שנשאר בחיים בעוד שחבריו נהרגו.
בסיום הסרט מני משתחרר מבית החולים. הוא הולך לפגוש את קובי (מאור כהן), חברו מהמלחמה, שהתעוור, איתו לא שוחח במשך עשר שנים.

אודות ההפקה

צילומי המועדון התקיימו במועדון ברחוב יהודה הלוי, שהיה בעבר מועדון הפינגווין. הצילומים בביתו של מני נערכו בביתו האמיתי של ליאור מילר שמגלם את דמותו.
השחקנים ערכו הכנות לסרט במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל. הסצינות בבית החולים הפסיכיאטרי צולמו במשך חודש וחצי במחלקה סגורה בבית החולים כפר שאול. זהו אותו בית החולים בו היה מאושפז קלדרון עצמו והסרט מתאר חוויות שהוא עבר שם. קלדרון עבד עם השחקנים והדגים להם את השפעת הכדורים על הפיזיות של החולים – הם תשושים, הולכים בכבדות, בקושי מתנועעים
קלדרון מספר ב"מאחורי הקלעים" בדיוידי של הסרט: "זה קלדרון מא' ועד ת', זה פריים ראשון עד סוף הסרט קלדרון, זה שיקוף שלי, זה כמו רנטגן, זה אני."
בעוד שקלדרון עצמו השתתף במלחמת יום הכיפורים, הרי שמני גיבור הסרט נלחם במלחמת לבנון הראשונה.
ליאור מילר היה סמל בגולני ושירת בלבנון ובדומה למני עבד גם הוא כתקליטן.
מיכה שטרית שר את שיר הנושא "יום טוב", אותו גם כתב והלחין.
נמאן הורדנה (כדורגל)

היסטוריה

מאז 1964, הקבוצה שיחקה בליגה השלישית בחשיבותה במערך ליגות הכדורגל הסובייטיות כמעט כל הזמן, למעט שתי עונות (1968 ו-1969) כשהתמודדה בליגה השנייה. הקבוצה הייתה קרובה להעפיל לליגה הראשונה בשנת 1966 וב-1980, אבל איבד את הסיכויים לקראת סוף העונה, בשני המקרים.
מאז 1992 נמאן משתתפת בליגת העל הבלארוסית. בשנת 1993, הקבוצה זכתה בגביע הבלארוסי. השנים המוצלחות ביותר של הקבוצה היו בתחילת שנות ה-2000, כאשר אחרי שסיימה במקום הרביעי ברציפות, סיימה את עונת 2002 במקום השני, כשהיא שנייה רק לבאטה בוריסוב.
מנדליי

היסטוריה

העיר הוקמה על ידי שליט בורמה המלך מינדון מין  ב-13 בפברואר 1857, במטרה לשמש כבירה המלכותית. היא המשיכה לשמש כבירת שושלת קונבאונג  עד כיבוש בורמה בידי האימפריה הבריטית ב-1885. הבריטים ראו חשיבות רבה בפיתוחה הכלכלית של מנדליי בזמן שלטונם. בשנת 1889 הוקם בעיר קו רכבת, והאוניברסיטה הראשונה הוקמה בשנת 1925. בתקופה זו מנדליי נחשבה למרכז התרבות הבורמזית והבודהיסטית. בשנים 1904-1905 השתוללה בעיר מגפה שהרגה שליש מהתושבים. בין שתי מלחמות העולם הייתה העיר מוקד למחאות כנגד השלטון הבריטי. בזמן מלחמת העולם השנייה העיר סבלה רבות מהפצצות חיל האוויר היפני. בעת הזו חיל האוויר המלכותי נסוג להודו, בזמן שרוב בתי העיר לא היו מוגנים. מצב זה הוביל להריסת 60% מהבניינים במנדליי ולמותם של כ-2,000 אזרחים מקומיים.
לאחר שהמדינה קיבלה עצמאות מבריטניה ב-1948, המשיכה מנדליי להיות המרכז התרבותי, החינוכי והכלכלי של בורמה העליונה. עד תחילת שנות ה-90 מרבית מתושבי האזור למדו במוסדות ההשכלה העליונה במנדליי, שהיו היחידים בסביבה. כיום (2018) הממשל הצבאי מעודד את הצעירים ללמוד במקום מגוריהם על מנת להפחית את כמות האנשים הלומדים במקום אחד ספציפי. בנובמבר 1959 חגגה מנדליי מאה שנים להיווסדה בפסטיבל למרגלות גבעת מנדליי . בולים מיוחדים הוצאו לרגל המאורע.
בשנים 1962-1988 התשתיות בעיר הידרדרו ביותר, ובתקופה זו פגעו במנדליי כשתי שריפות גדולות. בתקופה זו היגרו לעיר גם אוכלוסיות רבות מן הרפובליקה העממית של סין, במיוחד מסצ'ואן. רק בשנות ה-90 הגיעו לעיר בין 250,000 ל-300,000 סינים. הגירה זו השפיעה רבות על האופי התרבותי והכלכלי של העיר.

דמוגרפיה

אומדן האו"ם מעריך את אוכלוסייתה של מנדליי בכמעט מיליון תושבים. אוכלוסיית העיר צפויה להגיע למיליון תושבים וחצי עד שנת 2025. כ-40%-50% מהתושבים הם ממוצא סיני. בנוסף על כך, ישנה קהילה גדולה של מהגרים מהודו. בורמזית היא השפה העיקרית במנדליי.
בזיליונאי

יהודי בזיליאן

בין מלחמות העולם חיו בבזיליאן כ-130 יהודים, ובעיירה התקיים בית ספר יהודי.
עם כיבוש האזור בידי הגרמנים ביוני 1941, ריכזו לאומנים ליטאים את יהודי העיירה בבניין בית המדרש בה, ושדדו את רכושם, תוך מעשי רצח.
בסוף אוגוסט 1941 גורשו יהודי העיירה לזאגר הסמוכה, וב-2 באוקטובר 1941 נרצחו בידי הליטאים.
הר גק

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1961. השם הוא ראשי תיבות של שמות שלושת המטפסים הראשונים שהגיעו לפסגת ההר (ולכן שמו של ההר מצוין באותיות גדולות).

הטיפוס על ההר

הראשונים שהגיעו לפסגת ההר היו ג'ורג' הר (George Harr), אלן וילטס (Ellen Wilts), וצ'אק וילטס (Chuck Wilts) בשנת 1948.
מרדכי שלף

מרדכי  (מוטק'ה) שלף (15 באוגוסט) 1933 –  הוא מעבד  מוזיקאי ישראלי מנהל ומנצח מקהלות זמר, פעיל שימור הזמר העברי.

ביוגרפיה

שלף  נולד  בשנת 1933, בילדותו למד נגינה בכינור, ניגן באקורדיון. בצה"ל שירת בפיקוד הנח"ל שם עסק בהדרכת שירה בציבור ביחידות הנח"ל השונות . בין השאר, ערך  והכין שירונים – "זמר במחלקה"שהופצו ביחידות הנח"ל . שימש מנהל מוזיקלי במספר תוכניות בלהקת הנח"ל. לאחר שחרורו למד במדרשה למורים למוזיקהבתל אביב . נמנה עם מייסדי המקהלה הלאומית רינת והשתתף בה כזמר וחבר בצוות הניהולי במשך שנים רבות . כמו כן היה מנהלה הארגוני של חבורת רננים  בהמשך שימש כמנהל אדמיניסטרטיבי של האנסמבל הקאמרי הישראלי  בניהולו האמנותי של גארי ברתיני. (כיום התזמורת הקאמרית הישראלית)
מוטקה שלף הקים מקהלות וחבורות זמר רבות וניצח עליהן, ביניהן מקהלת "רעות" ברעננה, המקהלה "שירן" בכפר סבא, מקהלת "לירון" ביהוד, מקהלה אזורית בבני ציון ועוד .במשך שנים רבות  ניהל את בית הספר לשירת מקהלה שפעל במכללת לוינסקי עד סגירתו בשנת 2014.

זה 25 שנה משמש מנהל מוזיקלי, של להקת הזמר  "חבורת שהם" שעיקר פעילותה מתמקד  בשימור הזמר העברי . עד כה הפיקה והקליטה חבורת שוהם  בניהולו המוזיקלי ועיבודיו של מוטקה שלף  כ-20 תקליטורים ולפניהם עוד 5 קלטות ובהם למעלה מ-800 שירים, יותר מחציים מלפני הקמת המדינה.
מערות הגמדים

מערות הגמדים (בגרמנית: Wichtelhöhlen) הן סלעי אבן חול צבעוניים בגדלים שונים השוכנות בין באד-קיסינגן לאויירדורף בעמק הזאלה הפרנקוני שבחבל פרנקוניה בגרמניה. המערות כיום הן אזור מוגן בשמורה האקולוגית רֵן (Rhön).
הסלעים נמצאים ליד כביש 287 בין באד-קיסינגן לאויירדורף, במרחק של כקילומטר לערך מהעיר באד-קיסינגן ובמקביל למגרש הגולף של העיר. אבן החול הוא מסלע אופייני לאזור פרנקוניה התחתית.

יצירת המערות וייחודן

במשך מאות ואלפי שנים התחפר אפיק נהר הזאלה, וכתוצאה מכך נוצרו סדקים בגדלים שונים בסלעים שהפכו למערות קטנות. לא ניתן לעבור דרך סדקים אלו בגלל היותם צרים. המערות כיום הן מרכיב נוף מוגן בקצה השמורה האקולוגית רֵן, והן משמשות כמקום מחסה לחיות בר בעונת החורף. הרשויות המקומיות לשמירת הטבע עורכות ביקורות תכופות במקום.

בתרבות

לפני כמאה שנה פיסל האומן מיכאל ארנולד פסלים של שני גמדים. הפסלים נעלמו מאז וכיום לא ידוע היכן הם. הסופר יוהאן נפומוק מילר כתב ב-1873 חמשיר על אותם גמדים.
האגדה טוענת שרק גמדים מסוגלים לעבור דרך הסדקים הצרים שבין הסלעים ושכל לילה היו הגמדים נפגשים כדי לטכס עצה ולהחליט החלטות חשובות. אגדה נוספת מספרת שבכל לילה באו הגמדים לבית טוחן החיטה כדי לעזור לו בעבודתו, הטוחן התעשר מאוד. יום אחד הוא כעס והעליב את הגמדים והם נעלמו לנצח ועל כן חזר הטוחן להיות עני מרוד כמו בעבר.
ולדימיר ארטיומוב

ביוגרפיה

ולדימיר ארטיומוב נולד בולדימיר והחל להתאמן בגיל 8. הוא התאמן באותו מועדון בו התאמן ניקולאי אנדריאנוב, גם הוא יליד ולדימיר. ארטיומוב למד במכון למורים בעיר ואחר כך היה מלמד במכון בו למד.
בשנת 1980 ארטיומוב ניצח באליפות ברית המועצות נועד ובשנת 1981 החל להשתתף בתחרויות בוגרים. החל מתחילת שנות ה-80 הוא נכלל בנבחרת של ברית המועצות שהייתה בין החזקות בעולם. במסגרת  זו הוא זכה במספר מדליות קבוצתיות ואישיות באליפויות העולם.
בשנת 1984 ברית המועצות החרימה את המשחקים האולימפיים. בשנת 1988 באולימפיאדת סיאול ארטיומוב היה בין הכוכבים הגדולים של הנבחרת וזכה ב-5 מדליות מהם 4 זהב.
בשנת 1989 ארטיומוב בפעם האחרונה השתתף בתחרויות אליפות העולם. בשנת 1990 הוא עזב את ארצו ועבר עם משפחתו לארצות הברית. מאז הוא מתגורר בארצות הברית ועוסק באימון ילדים במועדון שהקים.
תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים

תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים היא תאוריית קשר אנטישמית הטוענת למעורבות קואליציה חשאית לכאורה בין היהודים לבונים החופשיים. תאוריות אלו היו פופולריות בימין הריאקציוני, במיוחד בצרפת, רוסיה ומזרח אירופה. טענות דומות עודן מתפרסמות ונפוצות כיום בעולם.
במשך למעלה ממאתיים שנה, נמנעה הצטרפותם של יהודים ללשכות בונים חופשיים רבות ביבשת אירופה. גם היום, בסקנדינביה כולה, בה פועלים שני "נוסחים" נוצריים "טהורים", של הבנייה החופשית, "הנוסח השוודי" ו"הנוסח הנורווגי", נאסרת הצטרפותם של יהודים ומוסלמים.

השפעה רעיונית

לפי דניאל קרן, "ההשראה הרעיונית" לפרוטוקולים של זקני ציון היה ספרו של אוגוסטן דה בארואל, זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם, בו טען כי המהפכה הצרפתית הייתה קנוניה בהובלת הבונים החופשיים, במטרה להפיל את תורת המוסר של הכנסייה הקתולית. בספר עצמו לא טוען דה בארואל למעורבות יהודית, אולם בשנת 1806 הפיץ דה בארואל מכתב מזויף שכנראה נשלח אליו על ידי אנשי משטרת המדינה שהתנגדו למדיניותו הליברלית של נפוליאון בונפרטה כלפי היהודים. המכתב הפנה את תשומת הלב לחלקם של היהודים לכאורה בקשירת הקשר שקודם לכן יוחס בלעדית לבונים החופשיים. מיתוס זה בקשר לקנוניה יהודית בינלאומית הופיע וחזר מאוחר יותר באירופה של המאה ה-19 במקומות כמו גרמניה ופולין.

בארי דומוויל והקשר

בארי דומוויל, מייסד הארגון הפרו-נאצי, "הקשר"  הנחיל את המונח "Judmas" לתאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים לכאורה, וטען כי לרובם המכריע של הפועלים במסגרת מטרות הבונים החופשיים והיהודים אין מושג על הכוונה או העבודה המתבצעת בסתר החזית המשותפת. כשהמטרה של היהודים הבינלאומיים היא העמדת מדינה אחידה עולמית שתהיה משועבדת לכח הכסף ותעבוד את אדוניה, היהודים. כשהבונים החופשיים הם שותפים בכירים לניהול וקידום המדיניות היהודית. דומוויל טען כי החל לחשוב על תאוריה זו בעקבות הגיותיו של היטלר והתייחס גם לפרוטוקולים של זקני ציון ולכח הסודי שעמד מאחורי מהפכת לאון דה-פונסן(צר').

הבנייה החופשית בגרמניה הנאצית

בספרו "מיין קמפף" (פרק 11), האשים היטלר את היהודים בקשירת קשר עם הבונים החופשיים למטרת השתלטות מוחלטת על גרמניה וטען כי הם האחראים למצבה העגום של גרמניה בתקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה. לטענתו, הבונים החופשיים חברו עם היהודים כדי שידם תגיע בקלות אל "נשק" נוסף שישמש אותם נגדו: עולם הדפוס, שהיה אז בעיקרו מקצוע של יהודים. כפתרון לבעיה זו קרא היטלר בשנת 1931 להשמדת שני גופים אלה: יהודים ובונים חופשיים. מפקדים בכירים במשטר הנאצי קיבלו "מדריך" בו נכתב: "האיבה הטבעית של האזרח כנגד היהודים, והאיבה שלו כנגד הבונה החופשי כמשרתו של היהודי, חייבת להגיע לשיאה".
למרות שבאותם ימים אכן היו יהודים אשר השתייכו לארגון הבנייה החופשית, מספרם היה מועט. אף על פי כן, בעקבות הדברים שכתב היטלר ב"מיין קאמפף", ראו הנאצים בבונים החופשיים וביהודים גוף אחד והתייחסו אל כל בונה חופשי בדיוק כפי שהתייחסו אל כל יהודי.
קבאד השני

קבאד השני היה מלך האימפריה הסאסנית בשנת 628. קבאד השני הומלך ארבעה ימים לפני רצח אביו ח'וסרו השני.

הוא מת מספר חדשים אחר שעלה על כס המלוכה. סיבת מותו הייתה ככל הנראה מחלת הדבר, אם כי יש המשערים שמצא את מותו בהתנקשות שהייתה חלק מן האנדרלמוסיה ששררה שרר לאחר מות אביו.
אמרת כנף

אמרת כנף או משפט מפתח היא ציטוט שנאמר בהקשר כלשהו, התפרסם מאוד, נותר בזיכרון ונוהגים לשוב ולהזכירו. האמירות מקיפות תחומים רבים ולרוב מסתתרות בהן אירוניה או עוקצנות. רבות מאמרות הכנף מיוחסות לאישים מפורסמים, ורבות אחרות נאמרו על ידי דמות בספר, סרט או מחזה. חלק מאמרות הכנף הופכות ל"סימן המסחרי" של האדם או הדמות שאמרו אותן.
בניגוד לפתגם, אמרת כנף אינה מיועדת לשם לימוד מוסר ואינה נושאת בהכרח תוכן אוניברסלי אלא מייצגת לפעמים משמעות היסטורית חד-פעמית.

היווצרותן של אמרות

לעיתים נוצרת אמרה באופן מפורש ומודע כעצם בעל חיים עצמאיים שנועד להיחרט בזיכרון. כזו היא אמרתו של קאטו הזקן הרומי, "מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו", שבה סיים כל נאום שלו (קרתגו הייתה אויבתה המושבעת של רומי באותה עת). פעמים אחרות נאמרה (או נכתבה) האמרה במסגרת רחבה יותר, ורק לאחר מכן הוענקו לה חיים עצמאיים. דוגמה לכך היא הספר "מכתם לעגנון - אסופת פתגמים מתוך כתביו", שבו ליקט אורי סלע מתוך כתביו של ש"י עגנון משפטים הראויים להפוך לאמרות.

אמרות שנוצרו בידי דמויות בדיוניות

מאות אמרות כנף מקורן במחזותיו של ויליאם שייקספיר. עשרות מהן נתרמו על ידי המלט, אחד המחזות הנודעים ביותר של שקספיר ובכלל. ביניהן: "להיות או לא להיות, זו השאלה", "מילים, מילים, מילים", "אל המנזר לכי", ועוד.
בספרו של הסופר הצ'כי ירוסלב האשק, החייל האמיץ שווייק, קובע הגיבור, שווייק, להיפגש עם דמות אחרת בקפה 'הגביע' "בשש אחרי המלחמה", ביטוי שהפך לאמרת כנף.
בסרט שליחות קטלנית אומרת דמות "המחסל" את המשפט "אני אחזור" (I'll be back), שהפך לאמרת כנף, וכמעט לסמל המסחרי של השחקן ארנולד שוורצנגר. לאחר הצלחת הסרט, ניסו התסריטאים והבמאים של רבים מסרטיו הבאים לתת לו "אמרת כנף" כזו שתסמל את הסרט כולו, ובחלק לא מבוטל מהמקרים אף הצליחו.
בסרטי ג'יימס בונד אומרת הדמות ג'יימס את המשפט החוזר בכמעט כל הסרטים: "השם הוא בונד, ג'יימס בונד", והפך לאחד מהמשפטים הידועים בקולנוע.
בעולם הקומיקס של מארוול נמצאת אמירת הכנף "הנוקמים התאחדו!" ("!Avengers Assemble") אשר נאמרת כל פעם כשחבורה יוצאת לקרב.
ערוץ אל-אקצא

הקמת הערוץ ופעילותו

התחנה החלה לשדר ב-9 בינואר 2006, לאחר ניצחונה הסוחף של תנועת חמאס בבחירות לפרלמנט הפלסטיני. ב-22 בינואר 2006 החליט התובע הכללי של עזה, אחמד אלמרני, לסגור את התחנה ששידרה ללא אישורים מתאימים, אולם החלטה זו לא נאכפה.
בעקבות העימותים בין חמאס לפת"ח והשתלטות חמאס על רצועת עזה ב-2007, הוגבלו מאוד שידורי ערוץ אל-אקצא מאזור יהודה ושומרון הנתון בשליטת הפת"ח, ולמעשה הוצא הערוץ מחוץ לחוק בטענה שהוא מסית "למלחמת אחים ולהרג" ומפיץ תרבות של "אלימות קיצונית ושנאה".
בדצמבר 2008, במהלך מבצע עופרת יצוקה, הופצץ בניין התחנה בעזה על ידי מטוסי צה"ל, אך התחנה המשיכה לשדר ממקומות אחרים. ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הופצצו בשנית בנייני התחנה ברצועת עזה על ידי מטוסי צה"ל.
ב-12 בנובמבר 2018, תחת חילופי האש בין כוחות צה"ל לרצועת עזה, הופצץ בניין משרדי הערוץ בעזה על ידי חיל האוויר.

ביקורת

ערוץ אל-אקצא זוכה לביקורת בישראל ובעולם. גופי מעקב שונים הראו כי הערוץ מרבה לשדר תכנים אנטישמיים וגזעניים ומעודד לשנאת המערב וישראל ולשימוש באלימות וטרור.
לדברי הארגון היהודי-אמריקני, "הליגה נגד השמצה", תוכני הערוץ מקדמים פעילות טרור ומסיתים לשנאה של יהודים וישראלים. לדברי הליגה, תוכניות רבות של הערוץ משבחות ומעודדות אלימות ומיועדות דווקא לילדים. באפריל 2007 העלה הערוץ תוכנית ילדים חדשה בשם חלוצי המחר. במרכז התוכנית עמד שחקן מחופש למיקי מאוס שלימד את הילדים על שנאת המערב וישראל. בעקבות הביקורת על התוכנית נאלץ הערוץ להוריד את דמותו של מיקי מאוס, ולשם כך נאמר בתוכנית כי הוא נהרג על ידי "חוקר" ישראלי והפך לשהיד.
במאי 2008 השיב באסם נעים, שר הבריאות בממשלת חמאס, על האשמות באנטישמיות שהועלו נגד הערוץ. במכתבו לעיתון "הגרדיאן" טען נעים כי ערוץ אל-אקצא הוא תחנת תקשורת עצמאית וכי לעיתים קרובות היא אינה מייצגת את עמדתה של ממשלת חמאס או תנועת חמאס. כתב ה"גרדיאן", אלן ג'ונסון, אמר בתגובה, כי התחנה מופעלת על ידי חברת בראשותו של פתחי חמד האחראית גם לערוץ הרדיו המקומי ועיתון של תנועת חמאס בעזה. בנוסף טען ג'ונסון כי ב-2007 חסם חמאס את שידורי הטלוויזיה הפלסטינית, ולכן הטענה כי מדובר בערוץ עצמאי אינה נכונה.
ב-7 ביוני 2010 הורתה ממשלת צרפת על הפסקת שידורי הערוץ שעשו שימוש בלוויינים של חברה צרפתית שבסיסה בפריז. ההוראה באה לאחר אזהרה של הנציבות האירופית לצרפת להפסיק את השידורים המכילים תכנים של הסתה ושנאה. בעקבות כך הודיעה תנועת חמאס כי יצרה קשר עם חברת לווייניית מכווית ובכוונתה להרחיב את שידורי התחנה למדינות נוספות.

הוצאת הערוץ מחוץ לחוק

באוקטובר 2014 חתם מפקד כוחות צה"ל באיו"ש על הכרזה לפיה "ערוץ אלאקצא" הוא התאחדות בלתי מותרת, בהיותו חלק מארגון החמאס.
יחסי ישראל–קמבודיה

ראשית היחסים

ב-15 ביוני 1956, יצר שר החוץ משה שרת קשר עם שר החוץ הקמבודי הנסיך סיסוואט סיריק מאטאקו באמצעות מכתב והציע לו לכונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. בקמבודיה לא נענו להצעתו של שרת, וגם כאשר שרת ביקר בפנום פן במסגרת מסעו לאסיה הוא נענה בשלילה מצד השלטון הקמבודי.
בחודש ינואר 1959 הגיעה לישראל משלחת קמבודית רשמית מטעם משרדי ממשלה שונים של ממשלת קמבודיה. כחודש לאחר מכן, בפברואר התקבלה איגרת משגרירות קמבודיה בצרפת לשגרירות ישראל בפריז, בה נכתב כי לאחר סיורה של המשלחת הקמבודית בישראל חודש לפני כך הוחלט לכונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות בדרג של צירות.
זמן קצר לאחר כינון היחסים, ביקשה ישראל את הסכמת קמבודיה למנות את מרדכי קדרון, שגריר ישראל בבנגקוק לציר שאינו תושב בפנום פן. בחודש יוני 1960 הסכימה הממשלה הקמבודית להצעה זו. נוסף על כך, קמבודיה העלתה את דרג היחסים לדרגת שגרירויות, במקום צירות. קדרון הגיש את כתב האמנתו לרשויות בקמבודיה בשלהי חודש אוגוסט 1960 כשגריר שאינו תושב בעוד קמבודיה לא מינתה מטעמה נציג רשמי בישראל. 
עקב סכסוך גבול בין תאילנד לקמבודיה, הוחלט להעביר את נציגות ישראל בקמבודיה מידי קדרון, שגריר ישראל בתאילנד לידי שגריר ישראל ברנגון. בשנת 1962 ביקשה קמבודיה מישראל שתמכור לה חמישה מטוסי סילון מסוג CM.170 פוגה מגיסטר. עסקה זו אושרה לאחר שהתברר כי העסקה לא נועדה לפגוע ביחסי ישראל-תאילנד.
בשנת 1967 נפתחה בפנום פן שגרירות ישראל, אך היא נסגרה ב-1975 עם ניתוק היחסים בין שתי המדינות עקב עלייתה של תנועת הקמר רוז' לשלטון הקמבודי באותה שנה.

ניתוק היחסים

בחודש ספטמבר 1974 הועברה השגרירות הקמבודית בישראל מירושלים לתל אביב-יפו וקמבודיה החזירה את השגריר מטעמה לארצו. ב-2 במרץ 1975, עם התקדמות כוחות הקמר רוז' לכיוון פנום פן בירת קמבודיה, פינתה ישראל את אנשיה מקמבודיה לבנגקוק ושבוע לאחר מכן החזירה את סגל שגרירות ישראל בקמבודיה לישראל. עם סגירת השגרירות הישראלית בקמבודיה והחזרת נציגי ישראל לארצם, הנוכחות הישראלית בקמבודיה פסקה. 
לאחר השתלטות הקמר רוז' על קמבודיה באפריל 1975, נותק הקשר של נציגי קמבודיה בישראל עם ארצם. ביוני 1975 הם עברו לפריס, שם התרכזו גולים מקמבודיה שתמכו במשטר הקודם, שלא רצו לשוב לקמבודיה. 
משטר הקמר רוז' שהשתלט על פנום פן ב-17 באפריל 1975 ניתק את הקשרים הדיפלומטיים בין ישראל לקמבודיה, ובכך, היחסים בין שתי המדינות הוקפאו עד לשנת 1993.

חידוש היחסים

יחסי ישראל-קמבודיה חודשו ב-4 באוקטובר 1993 עם סילוקה של תנועת הקמר רוז' מקמבודיה וייצוב השלטון הקמבודי. שינוי מעמדה הדיפלומטי של ישראל באסיה עקב כינון יחסים דיפלומטיים עם סין והודו רק תרם לכך. ביקור ראשון של נציג קמבודי מזה 1975 היה של שר החוץ של קמבודיה ב-1994. מאז - היחסים בין שתי המדינות פרחו; ממשלת קמבודיה רצתה לפתוח שגרירות מטעמה בתל אביב-יפו, משלחת צבאית של קמבודיה שהגיעה לישראל כאורחת של משרד הביטחון ב-28 במאי 1994 גילתה עניין ברכישת ספינות מחיל הים הישראלי לצורך הגנת חופיה ובשיתוף פעולה בנושאים חקלאיים. 
ב-2010 הוקמה לשכת המסחר ישראל-קמבודיה, המורכבת מאנשי עסקים מקומיים בתחומים שונים וכן מאנשי עסקים ישראלים הפועלים באזור. 
בשנת 2014 הגיעו לראשונה לישראל מאז שכוננו לפני שני עשורים יחסים דיפלומטיים עם קמבודיה נציגיו של מלך קמבודיה, נורודום סיהאמוני. אחיו של המלך, סאמדה פרה-מוהסארה ונציגים נוספים בני משפחת המלוכה הקמבודית הגיעו לארץ לביקור היסטורי.
הסוכנות הרוסית למניעת סימום בספורט

הסוכנות הרוסית למניעת סימום בספורט (ברוסית: Российское антидопинговое агентство, בקיצור РУСАДА או RUSADA) — הוא הגוף הלאומי של רוסיה העוסק במלחמה נגד סמים בספורט, ומטרתו לאתר ולמנוע הפרות חוק בתחום הסימום בפדרציה הרוסית. פועל בכפיפות לקוד הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA), ובכפוף לאמנה הבינלאומית בדבר דיכוי סמים בספורט, שאומצה על ידי הוועידה הכללית האומות המאוחדות לחינוך, מדע ותרבות ב-19 באוקטובר 2005. 
הסוכנות הוקמה בינואר 2008 ביוזמת הסוכנות הפדרלית לתרבות גופנית וספורט (שלימים הפכה למשרד הספורט). מייסדי הסוכנות הם משרד הספורט של הפדרציה רוסית, הוועד האולימפי הרוסי, הוועדה הפאראלימפית של רוסיה, האוניברסיטה הממלכתית הרוסית לרפואה, האקדמיה הרוסית לחינוך והארגון ציבורי רוסי "הליגה לבריאות האומה".
ב-9 בנובמבר 2015 עמדה הסוכנות במרכזה של שערוריית סימום. ב-18 בנובמבר 2015 בהתבסס על ממצאי דו"ח ועדה עצמאית של WADA, הוכרזה הסוכנות הרוסית כמי שפועלת בניגוד לקוד WADA.

אולימפיאדת סוצ'י

עובד לשעבר של הסוכנות, ויטאלי סטפאנוב שברח למערב טען, כי באולימפיאדת החורף בסוצ'י פעלו במסווה של עובדים בסוכנות קצינים של שירות הביטחון הפדרלי. כך, על פי סטפאנוב, הצד הרוסי רצה להסתיר את השימוש בסמים על ידי ספורטאים רוסים במהלך משחקי החורף ב-2014. סטפאנוב גם דיווח כי לפחות ארבעה ספורטאים רוסיים, שזכו במדליות זהב בסוצ'י, השתמשו בסטרואידים במהלך המשחקים.

שערוריית הסימום

בנובמבר 2015 ועדה של WADA פרסמה דו"ח (שכונה בשם דו"ח מקלארן, על שם החוקר הראשי מטעם WADA, ריצ'רד מקלארן) שבו האשימה את RUSADA בהסתרה מסיבית ושיטתית של סימום ספורטאים רוסים. הדו"ח טען כי RUSADA הזהירה את הספורטאים על בדיקות סימום והסתירה מקרים של ספורטאים שנכשלו בדיקות. RUSADA גם איפשרה לספורטאים מושעים להשתתף בתחרויות לפני פקיעת תוקפו של האיסור.
אמרי זרטל

ביוגרפיה

זרטל נולד בקיבוץ עין שמר. בנם של יהודית והארכאולוג אדם זרטל, ונכדו של משה (מְיֶיטֶק) זרטל (זילברטל), ממנהיגי "השומר הצעיר" בוורשה ובארץ ישראל, מבקר ספרות, עיתונאי ועורך. למד בבית הספר לאמנות קלישר ובמדרשה לאמנות. עסק באיור ובעיצוב עבור העיתונות, עבד מספר שנים בתחום הפרסום. ב-1998 החל להתמקד בעיצוב עטיפות ספרים ולאחר איחוד הוצאות הספרים כנרת וזמורה ביתן, נבחר לשמש כמעצב הראשי שלהן.
במסגרת עבודתו עיצב את עטיפתם של עשרות רבות של ספרים, ונחשב לאחד ממעצבי עטיפות הספרים הבולטים בישראל. שימש גם כמרצה בתוכנית לתואר שני במגמה למו"לות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
זרטל נשוי ואב לשלוש בנות. מתגורר בכפר סבא.
דו"ח שטרופ

דו"ח שטרופ הוא מסמך רשמי בן 75 עמודים שנכתב בחודש מאי 1943 בידי יורגן שטרופ, מפקד כוחות הוואפן אס אס אשר חיסלו את גטו ורשה. דו"ח שטרופ מתעד את דיכוי המרד בגטו ורשה ואת שלבי הלחימה בגטו באביב 1943, וכותרתו בגרמנית: "Es gibt keinen jüdischen Wohnbezirk in Warschau mehr" (הרובע היהודי בוורשה איננו עוד).
הדו"ח הוזמן על ידי פרידריך וילהלם קריגר, שכיהן כמפקד האס אס והמשטרה של הממשל הכללי בפולין. בדיווחו מסכם שטרופ את פעילות האס אס בגטו ורשה בסדרה של דיווחים יומיים שנשלחו להימלר וקריגר הממונים עליו. כמו כן מכיל הדו"ח סדרה של כחמישים תמונות שצולמו בגטו על ידי אנשי האס אס.
עותק מדו"ח שטרופ נתפס לאחר המלחמה ושימש כראיה בבית הדין הבינלאומי לפשעי מלחמה בנירנברג. שטרופ עצמו נידון למוות במהלך משפטי דכאו ב-1947, ומאוחר יותר הוצא להורג בפולין.
אימפריית ואסולו

מבנה הצבא

צבאו של טורה היה מצויד היטב בנשק חם מתוצרת אירופית והורכב ממערך של יחידות קבע. הצבא נחלק לכנף חיל רגלים (שהורכבה בעיקר מחיילים-עבדים שנקראו "סוֹפה") ולכנף חיל פרשים. בשנת 1887 הגיע כוחו הצבאי של טורה לכ-30,000 עד 35,000 רגלים וכ-3,000 פרשים. הרגלים חולקו ליחידות בנות עשר עד עשרים לוחמים שנקראו "סה" (Se) או "קולו" (Kulu, ברבים Kulu, קולוס), בעוד הפרשים נחלקו ליחידות בנות 50 לוחמים שנקרו "סרה" (Sere). על כל קולו פיקד "קון-טיגוי" (Kun-Tigui, כלומר "צ'יף"), ועשרה קולוס יצרו "בולו", יחידה בת 100 עד 200 לוחמים. הבולו, שמשמעותו בשפת הבמבארה "זרוע", שימש כיחידה הרגלית הבסיסית ועליה פיקד "קון-טיגוי בולו".

התפשטות ויצירת האימפריה

טורה פתח במערכה ופלש תחילה לשכניו, הברטה (Bérété) והסוסו (Cissé) ולאחר מכן למחוז ואסולו (בימינו אזור הגבול בין מאלי לגינאה). ב-1876 השתלט צבאו על מכרות הזהב של בורה (Buré) וב-1878 כבר היה מעמדו חזק מספיק כדי להכריז על עצמו "פאאמה" (Faama), שליטה הצבאי של אימפריית ואסולו החדשה. תושבי השטחים שנכבשו הוכרחו להתאסלם וטורה הכריז על עצמו כ"שליט כל המאמינים".
כיבושים נוספים כללו את קאנקאן ב-1881, מרכז מסחר חשוב על נהר המילו. בשיאה השתרעה אימפריית ואסולו על חלקים משטחיהן של גינאה, סיירה לאון, מאלי וצפון חוף השנהב של ימינו.

מלחמת המנדיגו וסופה של האימפריה

מ-1880 ועד למותו, נתקלו שאיפות ההתפשטות של טורה באלה של הצרפתים, וצבאו התמודד כנגד הצבא הקולוניאלי הצרפתי ואף ניצח במספר קרבות, החשוב בהם נערך ב-2 באפריל 1882 סמוך לוויווייאנקו (Woyowayanko) ולנוכח אש ארטילרית כבדה.
על אף הישגיו, נאלץ טורה לחתום על מספר הסכמים עם הצרפתים, בהם מסר לידיהם שטחים בין 1886 ל-1889. טורה החל בנסיגה הדרגתית, נטש את בירתו בביסאנדוגו, נע מזרחה והקים אימפריה חדשה בשטחו העליון של נהר הוולטה כאשר הוא הודף את הצרפתים במשך שבע שנים, אך תבוסתם של כוחות אחרים שהתנגדו לצרפתים, ובעיקר של ממלכת קנדוגו (Kenedugu) בסיקאסו, אפשר לצרפתים לרכז את כוחותיהם כנגדו. ב-29 בספטמבר 1898 נלכד סאמורי טורה והוגלה לגאבון, שם מת לאחר שנתיים, אירוע אשר סימן את סופה של אימפריית ואסולו.