google/wiki40b huggingface dataset:
פרנץ במה

קריירה מוקדמת

במה נולד ב-15 באפריל 1885 בצלטווג, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1900 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-95. בתחילת מלחמת העולם הראשונה לחם במה כחלק מהדיוויזיה ההונגרית המלכותית ה-38 בגליציה. ב-1 במאי 1915 הועלה במה לדרגת האופטמן, ולאחר מכן מונה לקצין מטה בארמיית הדרום, והשתתף עימה במתקפת גורליצה-טרנוב ובבלימת מתקפת ברוסילוב. בשנת 1917 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-24, ולחם עמו בקרבות באזור לטביה, ולאחר מכן בקרבות הנהר איזונצו ה-10 וה-11 ובקרב קפורטו. בשנת 1918 לחם במה כחלק מארמיית האיזונצו הראשונה בקרב הנהר פיאווה, ולאחר מכן לחם עם הדיוויזיה ה-1 בצרפת כחלק מהקורפוס הגרמני ה-5. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף במה לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-24 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חיל המודיעין האוסטרי, וב-12 בפברואר 1938 הוחלט למנותו כראש המטה הכללי האוסטרי, במקרה שאוסטריה תותקף על ידי גרמניה.
לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לורמאכט, מונה במה ב-10 בנובמבר 1938 למפקד אגד הרגלים ה-23, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 ביולי 1939 מונה במה למפקד הדיוויזיה ה-30, וב-19 ביולי מונה למפקד הדיוויזיה ה-32.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה במה מפקד הדיוויזיה ה-32, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה הרביעית. ב-5 ביוני 1940 מונה במה למפקד הקורפוס ה-43, ולחם עמו במבצע אדום כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות B, וב-15 ביוני מונה למפקד הקורפוס ה-18. ב-29 ביוני קיבל במה על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-1 בנובמבר 1940 הוסב הקורפוס שבפיקודו לקורפוס הררי, ובמהלך הקרב על יוון לחם במה עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-12. מה-1 בספטמבר 1941 עד ה-2 בדצמבר באותה שנה היה במה גם המושל הצבאי של סרביה, ובמסגרת תפקידו הורה על פעולות תגמול חריפות מאוד נגד הסרבים - הרג מאה סרבים לכל גרמני שנהרג, וחמישים לכל גרמני שנפצע; מה שהוביל לטבח של אלפי אזרחים.
במאי 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית לפלנד, שהפכה ביולי אותה שנה לארמייה ההררית ה-20. ב-10 בדצמבר 1943 מונה במה למפקד המחוז הצבאי ה-18, וב-10 בפברואר 1944 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-23 במרץ 1944 הומרה דרגתו לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, וב-24 ביוני 1944 מונה למפקד ארמיית הפאנצר השנייה, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות F בבלקן. ב-18 ביולי 1944 נפצע במה באורח קשה בתאונה, ולאחר החלמתו מונה ב-18 בינואר 1945 למפקד הארמייה ההררית ה-20 בנורווגיה, ובסוף המלחמה נפל בשבי הבריטי.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הוחלט להסגיר את במה ליוגוסלביה על פשעי המלחמה שביצע בסרביה, ומששמע על כך התאבד במה בקפיצה ב-29 במאי 1947 בכלא בנירנברג.
לאה דויטש

חיים מוקדמים

לאה דרגיקה דויטש (Lea Dragica Dutsch) נולדה בזאגרב להורים קרואטים יהודיים, איווקה (לבית זינגר) וסטפן דויטש. אביה היה עורך דין, ואמה הייתה עקרת בית משכילה, שהייתה מעורבת באופן פעיל בשחמט. היה לה אח, בשם סאשה (Saša). משפחת דויטש התגוררה בזאגרב ברחוב  Gundulićeva 39 בבית בן שלוש קומות. דויטש החלה לשחק בתיאטרון הלאומי של קרואטיה בזאגרב (Croatian National Theatre  Zagreb ) בגיל חמש, בתפקידים קטנים בהפקות מקצועיות של מולייר ושייקספיר. המדריכה ומורה לריקוד שלה הייתה רוד ריפלר ( Rod Riffler) מורה למחול מודרני וכוריאוגרפית מזאגרב. אנשים היו מוקסמים ממנה, והיא נחשבה לבעלת כישרון יוצא דופן, "שירלי טמפל הקרואטית" . אפילו מהחברה הפריזאית המפורסמת  Pathé שמעו עליה, הגיעו לזאגרב לעשות סרט תיעודי קצר עליה. היא נהפכה במהירות לילדה פלא ושחקנית פופולרית.
בשנת 1941 פלשו מדינות הציר בהובלת גרמניה הנאצית ליוגוסלביה, והקימו את המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH). הם החלו שם ביישום חוקי הגזע, אשר מנעו מדויטש לשחק. בהמשך נאסר עליה להיכנס לתיאטרון בו נהגה לשחק. יותר מאוחר נאסר עליה אף להיכנס לבית הספר שבו היא למדה. חבר הילדות שלה Relja Bašić נזכר, "היא נהגה לשבת ללא תנועה על ספסל ממול התיאטרון לבושה במעיל עם הטלאי הצהוב על השרוול שלה, בוהה שעות בבניין, שבו פעם היא הייתה כוכבת, ועכשיו היא אפילו לא יכלה להיכנס אליו"

מעצר גירוש ומוות

בניסיון להציל את משפחתו, ביוני 1941 המיר אביה של דויטש את דת בני משפחתו לנצרות קתולית. ב-5 במאי 1943 ביקר היינריך הימלר בזאגרב. במהלך ביקורו הוא לחץ על מנהיג NDH, אנטה פאבליץ', להוציא לפועל את "הפתרון הסופי" בטריטוריה שלו. פקידים קרואטים וגרמנים החלו לעצור את ראשי הקהילה היהודית בזאגרב, ואת כל היהודים שהורשה להם להישאר בעיר עד אז.
חברי התיאטרון הלאומי התערבו בניסיון לסייע לדויטש ולמשפחתה. השחקנים טיטו סטרוצי (Tito Strozzi), ויקה פודגורסקה (Vika Podgorska), והינקו נושיץ '(Hinko Nučić), ואיש התיאטרון דושאן ז'אנקו (Dušan Žanko) (בעצמו חבר באוסטשה-Ustaše) ניסו להציל את של דויטש. אנשים "רגילים" ניסו להציל את משפחת דויטש. מסע בריחה לקרלובץ  אורגן עבור המשפחה, שם הם היו אמורים להתחבר עם הפרטיזנים, אבל נאלצו לחזור לזאגרב, כי לא הצליחו להיפגש עם אנשי הקשר שלהם. ניסיונות להעלות את משפחת דויטש לארץ ישראל גם נכשלו.
בקומה התחתונה בביתם של משפחת דויטש היה פעם דייר, צעיר מהרצגובינה (Herzegovina), שלבש מדי פעם את מדי האוסטאשה. לדברי חברו של דויטש ניקה גרייץ' (Nika Grgić), הציע הצעיר להתחתן עם לאה בנישואים פיקטיביים, בניסיון להציל אותה מגירוש, אבל זה לא נעשה מסיבות לא היו ידועות. מאוחר יותר התגלה כי אמה של דויטש לא הסכימה לחתונה, כי באותו זמן לאה הייתה עדיין קטינה.
במאי 1943 נשלחו לאה, אמה ואחיה למחנה ההשמדה אושוויץ על ידי הנאצים. הם היו חלק מקבוצה של 75 איש שנשלחו במסע בן שישה ימים בקרון בקר, ללא מזון ומים. 25 מהם לא שרדו את המסע. לאה הייתה ביניהם. לבה, שנחלש בגלל מחלת דיפתריה שלקתה בילדותה, לא עמד בתנאים הקשים. אמה ואחיה נרצחו באושוויץ. אביה, סטפן, הצליח להציל את עצמו, מסתתר כחולה שסובל מטרכומה עינית מדבקת במחלקה של רופא עיניים, ד"ר וילקו פאנק (Dr Vilko Panac), בבית החולים האחיות של בית החולים צדקה, זאגרב (Sisters of Charity Hospital, Zagreb). סטפן דויטש שרד את השואה וחי עד 1959. הוא נקבר בחלק היהודי של בית הקברות מירוגוג (Mirogoj Cemetery), עם תצלום של לאה על מצבתו.

המורשת

בשנת 2003 נקרא על שמה בית ספר יסודי יהודי בזאגרב.
בשנת 2010 יצר במאי קרואטי בראנקו איוונדה (Branko Ivanda) סרט על לאה דויטש בשם  "לאה ודריחה" ( Lea and Darija)
דרוונטה

היסטוריה

על השטח בו מצויה העיר דרוונטה שכן כפר המתועד מתקופת ממלכת בוסניה. ב-1468 נכבשה דרוונטה על ידי האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו באזור עד 1878, עת סופחה בוסניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. 
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה דרוונטה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת שלטון הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה דרוונטה בשטחי יוגוסלביה וב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה בשטחי בוסניה והרצגובינה.

הקהילה היהודית

קהילה יהודית ספרדית קמה בדרוונטה במהלך המאה ה-19. ב-1908 הוקם בית הכנסת. בהמשך, היגרו למקום גם יהודים אשכנזים. ב-1910 מנתה הקהילה 136 נפשות וב-1931 נמנו בדרוונטה 150 יהודים. בקרב בני הקהילה תועדה פעילות ציונית ענפה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בדרוונטה 118 יהודים ואליהם הצטרפו כ-100 פליטים מגרמניה ואוסטריה.
באפריל 1941 לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים וב-1942 גורשו בני הקהילה למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו. שניים מבניה של הקהילה ניצלו. לאחר המלחמה לא חודשה הקהילה. בפאתי העיר עדיין מצויים שרידיו של בית העלמין היהודי.
חיטין

ההיסטוריה

ההיסטוריה של היישוב במקום מגיעה ככל הנראה עד לתקופה הכלקוליתית. ייתכן שבתקופה הכנענית נקרא המקום "כפר אסידים" (כמו השם הנזכר בספר יהושע, יט לה)].
במאה השלישית לפנה"ס נודע היישוב בשם "כפר חיטין", כלומר כפר החיטה].
היישוב נזכר רבות אצל חז"ל בשם "כפר חיטיא". כך, נזכר רבי יעקב איש כפר חיטייא, ומצוין כי ריש לקיש התגורר במקום.
חז"ל זיהו את היישוב עם העיר המקראית הצידים, הנזכרת בספר יהושע (יט, ל"ה) בנחלת נפתלי.
בשנת 1596 התגוררו בכפר 605 תושבים, שפרנסתם הייתה על יבול חקלאי וגידול צאן. במאה ה-19 התגוררו במקום כ-400 תושבים. מסוף המאה ה-19 גדלה חיטין ושגשגה.
בתחילת המאה ה-20 נמכרו חלק מקרקעות הכפר, בצידה המזרחי של בקעת ארבל, למתיישבים יהודים שהקימו את מצפה (1910) ואת חיטין (1924). בשנת 1929, בעת מאורעות תרפ"ט, שיתפו פורעים ערביים פעולה עם הערבים מחיטין ותקפו את יהודי חיטין – התקפה שנכשלה בזכות עזרתה של המשטרה הבריטית. היישוב היהודי בחיטין ננטש בשנת 1933, ובשנת 1936 הוקם מחדש ונקרא כפר חיטים.
בעקבות הטבח בטבריה באוקטובר 1938 ערכו פלוגות הלילה בהוראת ברידן, סגנו של אורד וינגייט, פעולת תגמול בכפר ובכפר הסמוך לוביה. על הפעולה בחיטין מספר לוחם הפו"ם דב גולדמן: "תפסתי...כ-20 ערבים-גיבורים, הכנסתי אותם לבית, סגרתי אותם ופוצצתי אותם ברימונים".
בשנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר בכ-1,190 נפש, ושטחו עמד על יותר מ-20,000 דונם.
ב-1948, בעת מלחמת העצמאות, נערך קרב כיבוש על הכפר לוביה, לאחר שתושביו התנכלו לתנועת היהודים בכביש המוביל לטבריה. בעת הקרב, השתתפו צלפי מיליציה מחיטין בהגנה על לוביה ופתחו באש לעבר יחידת השריון הישראלית שנסוגה מלוביה ב-9 ביוני לאחר מתקפה כושלת. התקפה ישראלית ישירה על הכפר נהדפה אף היא לאחר קרב קשה, שבו נהרגו 21 לוחמי גולני. ב-16 ביולי, לאחר נפילת נצרת, נמלטו תושבי חיטין מבתיהם. רובם הסתתרו במשך כחודש בוואדי סלאמה (נחל צלמון) הסמוך, בתקווה לשוב לביתם. הפליטים לא הורשו לשוב לכפרם גם עם שוך הקרבות, ורובם המשיכו במסע עד ללבנון]. חלק קטן מהפליטים מצאו מקומם ביישובים סמוכים כמו עראבה, עילבון, כפר כנא ושפרעם.
ב-1949 הוקם על אדמות הכפר המושב ארבל, וב-1950 הוקם המושב כפר זיתים. חלק ממטעי הזיתים של כפר חיטין מצויים בשטח כפר זיתים].
בשנות ה-50 הופקדו קבר יתרו (נבי שועייב) ומאה דונמים סביבו בידי הדרוזים.
כיום הרוסים כל מבני הכפר, מלבד המסגד, שעומד מוזנח ומט לנפול. במקום נותר גם בית הקברות של הכפר.
גמרא סדורה המאיר

גמרא סדורה המאיר היא מהדורה של התלמוד הבבלי המתאפיינת בעימוד על פי פסקאות ופיסוק המשפטים (תוך נטישת צורת הדף המסורתית), ובתיקון של נוסח התלמוד, על פי כתבי יד. מטרתה המרכזית של המהדורה היא ליצור כלי נוח לחזרה, שינון וזכירה של הגמרא. בפתח המהדורה מובא מפתח ייחודי לדפי הגמרא, על פי משניות המסכת.
מהדורת "גמרא סדורה המאיר" החלה לצאת לאור בשנת תשע"ב בשם "גמרא סדורה", אך בשנת תשע"ג נאלץ המו"ל לשנות את שמה בגלל פגיעה במותג של מהדורה ותיקה יותר בשם זה, ובחר בשם "גמרא סדורה המאיר". עד כה יצאו לאור מסכתות ברכות, ביצה, ראש השנה, מועד קטן, חגיגה וסוכה.
עורך המהדורה הוא הרב ישראל יצחק בן שלמה (וויינשטיין).

העימוד והעיצוב

העימוד בצורת פסקאות ושורות לפי הפיסוק הוא פרי רעיונו של הרב אליהו דורדק, בעל ה"משנה סדורה". בשיטה זו הטקסט כולו מחולק לשורות על פי הפיסוק של המשפטים, ולפסקאות על פי הנושא וההקשר. מטרת חלוקה זו היא להקל על הלומד ולסייע לו להתקדם במהירות, מבלי להיתקע בהבנת הפיסוק והתחביר של הטקסט. כמו כן שיטה זו מסייעת לזכירת הדברים, שכן כל ציטוט, כל קושיא וכל תירוץ עומדים בפני עצמם.
מהדורת "גמרא סדורה המאיר" אימצה שיטה זו, בהסכמתו ובברכתו של הרב דורדק. תוכן הגמרא עוצב כמו ב"משנה סדורה", ופירוש רש"י נדפס בתחתית העמוד. כיון שמקובלת בציבור, באופן גורף, חלוקת הדפים לפי דפוס וילנא והדפוסים שקדמו לו, סומנו המעברים בין העמודים והדפים בסימון מיוחד, וכן הודפסו בסוף כל כרך דפי הגמרא עם צורת הדף, של מהדורת וגשל החדשה, ארבעה עמודי גמרא בעמוד.
בנוסף לעימוד, הודגשו שמות כל האמוראים והתנאים הנזכרים בגמרא, וציטוטי פסוקים מהמקרא ניתנים בכתב סת"ם. הפסוקים אף נוקדו, וצוינו מקורותיהם, ומקורות המשניות המצוטטות.

הנוסח

נוסח המהדורה הוא נוסח דפוס וילנא, עם שינויי נוסח על פי כתבי יד, ראשונים והגהות האחרונים (הב"ח, הגר"א, מסורת הש"ס, שיטה מקובצת ועוד). השינויים נמצאים בגוף הטקסט (בניגוד לרוב המהדורות כיום, שעל פי רוב רק מעירות על הנוסח הקיים), וכל תיקון מסומן בהפניה למדור 'מקורי הנוסח' שבסוף כל כרך. במדור זה הובאו מקורות כל תיקוני הנוסח, עם הערות שונות. היקף שינויי הנוסח הוא כמה מאות תיקונים בכל פרק.
אנטארקטיקה (אלבום)

שירי האלבום

האלבום כולל שמונה שירים, שנכתבו על ידי חמישה כותבים שונים - חנה גולדברג, מאיר גולדברג, אהוד מנור, ז'אק פרוור ויהונתן גפן. אנטארקטיקה, שיר הנושא, הוא גם השיר הפותח את האלבום. השיר נכתב על ידי חנה גולדברג, לאחר תקופה ארוכה של עבודה משותפת עם אלאל. השיר ידוע בעיקר בשל שורת הפתיחה של השיר "אין סוסים שמדברים עברית". השיר דורג במקום התשיעי במצעד הפזמונים של רשת ג' בשנת יציאת האלבום.
להיט נוסף מתוך האלבום הוא השיר "ארץ קטנה עם שפם" שכתב מאיר גולדברג ומתייחס בצורה הומוריסטית למעמדה של מדינת ישראל בעולם. השיר לא נכתב על מאורע ספציפי, אך ניתן לראות בו רמיזות לפוליטיקאים ששימשו בתפקיד באותו הזמן (לדוגמה: "ארץ קטנה עם שפם" התייחס לראש הממשלה יצחק שמיר ו"שחקן קולנוע דופק על שולחן" התייחס לנשיא ארצות הברית רונלד רייגן, שהיה שחקן קולנוע בצעירותו). בקליפ שליווה את השיר מוצגת אלאל כמורה בכיתה, שתלמידיה הם חברי הלהקה המלווה אותה. "התעשייה האבירית" הוא שיר נוסף מתוך האלבום שחיבר מאיר גולדברג ועוסק בביקורת אקטואלית מרומזת. השיר עוסק בתעשיית הנשק בישראל, בכלל, ובפרויקט הלביא, בפרט.
השיר הסוגר את האלבום הוא "שיר לשירה" שנכתב על ידי יהונתן גפן לבתו שירה. במהלך השנים זכה השיר לגרסאות כיסוי רבות. באוגוסט 2015 הקליטה אלאל גרסה מיוחדת של השיר לזכרה של שירה בנקי שנרצחה במהלך מצעד הגאווה באותה שנה.
ולקולינץ

היסטוריה

ככל הנראה בא שמו של הכפר מהמילה הסלובקית ל"זאב" (vlk). יישוב סלאבי מוקדם ומוקף חומה ניצב במקום בין המאה ה-10 למאה ה-12. האזכור הראשון של האתר בכתובים הוא במסמך משנת 1376, ומסמך נוסף מ-1469 מזכיר את שמותיהם של חמישה רחובות. ב-1675 שכנו בכפר ארבע חוות וחמישה בתי מגורים של משרתים אשר שירתו באחוזת ליקאווה (Likava) הסמוכה. ב-1882 היה הכפר לחלק מהעיר הסמוכה רוז'ומברוק. מספר בתים בחלקו הצפוני של הכפר עלו באש במלחמת העולם השנייה ב-1944 אך שוחזרו. ב-1977 הוכרז ולקולינץ כאתר היסטורי, וב-1993 זכה למעמד של אתר מורשת עולמית.

תיאור המקום

האתר שוכן בגובה של 718 מטר ומשתרע על שטח של כקילומטר רבוע. הכפר מצטיין בבתים ייחודיים הבנויים בסגנון מסורתי שמאחוריהם ניצבות אורוות, אסמים ומבני שירות נוספים, והוא מחולק לחלקות ארוכות וצרות כפי שהיה נהוג באירופה בתקופה הפאודלית. הרחוב הראשי נמתח לאורך מורד תלול ומחולק במרכזו לגינות מוארכות. במרכזו של הכפר מתפצל הרחוב המרכזי לשני רחובות - האחד מוביל דרומה, והאחר מוליך מזרחה אל הכנסייה ואל מרכז העיר רוז'ומברוק. 
הבתים בנויים בסגנון המסורתי של מרכז סלובקיה (בגרמנית Blockbau), ועשויים מקירות עץ מצופים בחרסית הניצבים על בסיסי אבן. הגגות משופעים ועשויים מרעפי עץ. הגישה לבתים היא מחצרות מוארכות המשותפות למספר מבנים. בכפר 47 בתי חווה מסורתיים, חנות ובית ספר מסוף המאה ה-19, לתיירים ניתנת האפשרות לבקר בשניים מהבתים. בכפר ממוקמים גלריית אמנות קטנה, בית קברות וכנסיית "מריה המבורכת". הכנסייה נבנתה ב-1875 אך מגדל הפעמונים הצמוד לה מוקדם יותר ומתוארך ל-1770. 
מחוץ לכפר שוכנות הקרקעות המשותפות וחורשות.
קיקבוקס

מטרת האימונים

מטרת אימוני הקיק-בוקס לתרום לחיזוק הגוף, לשיפור הקואורדינציה ולפיתוח הנפש.

טכניקות לחימה


לוחם הקיק-בוקס משתמש בידיו וברגליו על-מנת להתקיף. מכות הידיים והבעיטות לקוחות מאיגרוף, איגרוף תאילנדי וקארטה.
רוברט קלייב

ביוגרפיה

קלייב נולד כבנו של חבר בפרלמנט הבריטי. בילדותו התגלה כבעייתי ולא הסתדר בלימודיו, וכן ניסה להתאבד פעמיים. כשהתבגר הוא התגייס לצבא הבריטי והפך לקצין זוטר. בשנת 1751, בקרבות שהתנהלו בין הבריטים לצרפתים, הוא כבש את העיר הצרפתית ארקוט והתעשר ממנה, ובשנת 1753 שב לאנגליה עם אשתו. בשנת 1756 נשלח קלייב להודו, שם שימש כמושלו של מבצר סנט דייוויד - בו רוכז הפיקוד על הכוחות הבריטיים באזור. בהודו הצטיין קלייב בתפקידו והצליח למעלה מן המשוער בקרבות מול ההודים. אחד מקרבותיו הבולטים - קרב פלסי היה יוצא דופן בהצלחתו, והיווה פריצת דרך משמעותית ראשונה בכיבוש הודו, והשתלטות בריטניה עליה. במהלך הקרב הוא כבש את חבל הארץ בנגל והפך למושלו, אך בפועל מעל בכספים וגנב לכיסו הון תועפות.
קלייב מסמל את השחיתות של המדינאים בחברה הבריטית הקולוניאליסטית. הם שיחדו את הפוליטיקאים המקומיים והפעילו כוח צבאי נגד מתנגדיהם. קלייב היה אחד הפקידים הראשונים שהפעילו כוח צבאי נגד אוכלוסייה מקומית.
בשנת 1760 חזר קלייב לבריטניה כשהונו מוערך בכ-300.000 לירות שטרלינג, שנה לאחר מכן נבחר לפרלמנט הבריטי, ושנה נוספת מאוחר יותר קיבל תואר אצולה לורד. בהמשך הוא נשלח שוב להודו כמפקד הראשי של הצבא. בשלב זה של כהונתו כמושל ומפקד הצבא, הוא שינה את דרכיו והנהיג רפורמות שחוללו שינוי במדינה. אך בפועל קלייב כפה את אותן רפורמות על נתיניו, ולמעשה מכר את חבל בנגל לידי חברת הודו המזרחית הבריטית והתעשר גם בגללה.
קלייב נודע בקשיחותו, ועקב כך רכש לו אויבים רבים. כשחזר לבריטניה אלה שנאוהו בעקבות כך, אך גם בגלל עושרו שהשיג בדרכים לא-כשרות בהודו. בשנת 1772 הוא הואשם בשחיתות, אך זוכה בפני ועדת חקירה מטעם הפרלמנט. לאחר מכן הוא התאבד ככל הנראה מדיכאון, או משימוש באופיום.
מרדכי הכהן

ביוגרפיה

נולד בעיר העתיקה בירושלים לחנוך חיים הכהן, בן למשפחה שעלתה לארץ ישראל מטרנסילבניה בשנת 1900 בילדותו למד בישיבת עץ חיים. נישא לרבקה, נכדת הרב שמואל יצחק שור. התגורר ב"בתי מונקאטש" שבירושלים. בבחרותו הוסמך לרבנות על ידי הרב קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
למרות חינוכו השמרני כמסורת היישוב הישן בירושלים, גילה בצעירותו נטיות עצמאיות ותמך בציונות. מגיל צעיר קרא ספרות כללית בשפות שונות. ב-1924 היה מעשרת התלמידים הראשונים במכון למדעי יהדות של האוניברסיטה העברית. התנדב לגדוד העבודה ועסק בסלילת כבישים. בשנים הראשונות לאחר נישואיו עסק בהוראה ובניהול בית ספר. את ילדיו שלח למוסדות חינוך דתיים שבהם למדו גם לימודי חול. 
את חייו הבוגרים הקדיש למחקר וכתיבה, ולמחייתו עבד כפקיד בכיר במשרד הדתות - יועץ לשר הדתות לענייני המקומות הקדושים ומנהל מחלקת המחקר של המשרד.
הרב הכהן נפטר ביום העצמאות שנת ה'תשל"ב, כבן 65 היה בפטירתו. הוא נטמן בהר הזיתים בירושלים.
לאחר מותו הנציחה עיריית ירושלים את זכרו ברחוב "נרות שבת" שבשכונת רמות על שם העיתון שהוציא.

מפעלו הספרותי

מגיל צעיר גילה כשרון ספרותי ונטייה מחקרית. בשנות ה-40 ערך שבועון בשם "נרות שבת" ושיתף בכתיבתו את בניו - שמואל ופנחס. לימים יסדו הבנים את השבועון "פנים אל פנים" והוא פרסם בו מאמרים תורניים ומחקריים. פרסם מאמרי מחקר בביטאונה של הרבנות הצבאית "מחניים", שערך בנו מנחם. 
כחובב ארץ ישראל, הקיף הכהן בכתיבתו ובמחקריו נושאים רבים הקשורים בארץ ובחידוש ההתיישבות בה. ב-1969 פרסם ספר על אבות רעיון חידוש יישוב ארץ ישראל. הוא כתב על המקומות הקדושים, מערת המכפלה, הר הזיתים ועוד. חיבה מיוחדת גילה לכותל המערבי והתמחה בתחום המקדש וגבולותיו. שנה לאחר מלחמת ששת הימים פרסם את הספר "הכותל המערבי: מקורות ומסורות".
בשנות ה-50 פרסם בהוצאת משרד הדתות את "דפים לחג", עלונים המוקדשים לחגי ישראל, הלכותיהם ומנהגיהם.
בתשכ"ב (1962) הוציא לאור את הספר "מדרש בראשית זוטא" מאת רבי שמואל בן נסים מסנות, בן המאה ה-12, מכתב יד, בתוספת הערות, ציוני מקורות ומבוא מקיף.
לאחר מותו הוקם מכון יד רמ"ה, שהוציא לאור חלק ניכר מכתביו.

משפחתו

בניו הם שמואל אבידור הכהן, פינחס פלאי ומנחם הכהן. בתו, טובה וכטפוגל (גיתית הכהן), הייתה עיתונאית ב"פנים אל פנים", ולימים בשבועון "יום השישי", שבו ערכה את המדור לנשים, תחת שם העט ט. בת הרמה (ראשי תיבות: הרב מרדכי הכהן). שלוש בנותיו הנוספות - שרה, יהודית ואמרמה, שהייתה נשואה ליחזקאל פוגל.
בין נכדיו: הסופרת אמונה אלון ודיקן בית הספר למשפטים שערי משפט פרופ׳ אביעד הכהן.
קלבוקו

תיאור

הר הגעש קלבוקו שייך לחגורה הגעשית הדרומית של האנדים, ויחד עם הר הגעש השכן אוסורנו הם בין הרי הגעש הפעילים ביותר באנדים של דרום צ'ילה. ההר משתרע מצפון מערב לדרום מזרח, גובהו 2,003 מטרים. בפסגתו יש לוע ברוחב שבין 400 ל-500 מטרים. המדרון הדרומי של ההר הוא בתחומי העיר פוארטו מונט והמדרון הצפוני בתחומי פוארטו ורס (Puerto Varas). ההר שוכן כ-30 קילומטרים ממרכזי אוכלוסייה עיקריים. המבנה הטופוגרפי מגן על הערים פוארטו מונט ופוארטו ורס, והסכנה המוחשית מהתפרצות געשית היא לעיירה אנסנדה (Ensenada), בקצה המזרחי של אגם יאנקיווה, צפונית לקלבוקו.
היווצרות הר הגעש מתוארכת בין שלהי הפליסטוקן להולוקן והייתה תהליך מורכב שכלל התמוטטות של ההר בסוף הפליסטוקן וגלישת סלעים בנפח של 3 קילומטרים מעוקבים שהגיעו עד האגם. הר הגעש הוא אנדזיטי המאופיין בהתפרצויות געשיות מתפוצצות שבהן הלבה מכילה בדרך כלל 55% עד 60% צורן דו-חמצני.

היסטוריה של התפרצויות

קלבוקו התפרץ תכופות במהלך ההולוקן. מאז 1837 הוא התפרץ לפחות עשר פעמים. ההתפרצות האחרונה התרחשה ב-22 באפריל 2015, אחרי הפסקה של למעלה מ-40 שנים. ההתפרצות שקדמה לה הייתה ב-1972.
אחת ההתפרצויות ההיסטוריות הגדולות ביותר התרחשה בשנים 1894-1893. התפרצויות עזות העיפו פצצות געשיות בקוטר של 30 סנטימטרים למרחק של 88 קילומטרים מהלוע, ויצרו להארים חמים גדולים. התפרצות זו יצרה כיפת לבה בלוע. התפרצויות עזות אירעו באפריל 1917, והן גרמו להרחבת מתחם כיפת הלבה בלוע שבפסגה וליצירת להארים חמים. התפרצות מתפוצצת קצרה נוספת התחוללה בינואר 1929 וכללה זרם פירוקלסטי וזרימת לבה. התפרצות גדולה של קלבוקו ב-1961 שילחה עמוד אפר לגובה שבין 12 ל-15 קילומטרים. ויצרה זרמים פירוקלסטיים שהתפזרו בעיקר לדרום מזרח וזרמי לבה. התפרצה קטנה קצרה במשך 4 שעות התחוללה ב-26 באוגוסט 1972. ב-12 באוגוסט 1996 אובחנה פעילות פומרולות משמעותית בלוע הראשי.
התפרצות קלבוקו ב-22 באפריל 2015 גרמה ביטולים של טיסות ופינוי 1,500 תושבים בקוטר של 20 קילומטרים סביב ההר. דווח על זרימת לבה לאגם צ'אפו באותו יום, ועל אפר שנשר על העיר הסמוכה פוארטו מונט.
בלו נוט (מועדוני ג'אז)

בלו נוט (באנגלית Blue Note) היא רשת מפורסמת של מועדוני ג'אז עם מסעדות. המועדון הראשון נפתח על ידי הישראלי האמריקאי דני בן שושן (באנגלית: Danny Bensusan) בגריניץ' וילג' בעיר ניו יורק בשנת 1981, בשעה שהג'אז נחשב לסגנון מוזיקלי אזוטרי. הרעיון היה לאפשר לאמני ג'אז גדולים להופיע במועדון עם אווירה אינטימית, ולייצר קשר בלתי אמצעי עם הקהל. המועדון הראשון נחשב כיום לאחת מבמות הג'אז המובילות בעולם, אם לא החשובה שבהן. הופיעו בו, בין היתר, אוסקר פיטרסון, ריי צ'ארלס, שרה וון, דיזי גילספי, ג'וני הארטמן, בילי אקסטיין, טיטו פואנטה, ליונל המפטון, ריי בראון, ג'ורג' בנסון, שלישיית ביל פריזל-רון קרטר-פול מושן ורבים אחרים.
מועדונים נוספים ברשת מצויים בטוקיו ונאגויה, יפן ובמילאנו, איטליה.
רשת המועדונים שואבת את שמה מהמושג בלו נוט, שפירושו הרווח הוא "התו העצוב" אך בטרמינולוגיית הג'אז משמעותו "התו הנוסף" או "התו הנסתר". אין להתבלבל בין רשת מועדוני הג'אז לבין חברת התקליטים בעלת אותו השם.
כביש 425

היסטוריה

עד שנת 1971 היה הקטע שבין מחלף נווה אילן לצומת עם כביש 3975 שבתוך אבו גוש חלק מכביש ירושלים-תל אביב (עד בניית מעקף מדרום לקטע שעבר בתוך אבו גוש שנפתח בשנה זו). המשך הכביש הוא במקור כביש הגישה לקיבוץ מעלה החמישה שנוסד בשנת 1938, ודרך עפר שהובילה לגבעת הרדאר ומשם היה חלק מדרך היסטורית שהובילה דרך הכפר בידו עד לרמאללה.
לאחר הקמת היישוב הר אדר בשנת 1986, שודרג הכביש והפך לכביש הגישה ליישוב. תושבי הר אדר נהגו לנסוע דרך הכפר בידו לכביש 436 ומשם להיכנס לצפון ירושלים דרך שכונת רמות. בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה. קטע הדרך בין הר אדר לבידו נחסם ובמקום הוצב שער, בסמוך לחיבור עם כביש 436 הוקם "מחסום ראס בידו" וכביש "מרקם החיים" עם מעבר תת-קרקעי תחת כביש 436 כך שנותק החיבור בין כביש זה לכביש 425.

תוכניות עתידיות

בשנת 2002, עתרו  תושבי הר אדר לבג"ץ בדרישה שיוקם כביש גישה חדש ליישוב, מכיוון שכביש 425 מפותל ומשובש. בשנת 2003, נמחקה העתירה, לאחר שכל הגורמים הנוגעים בדבר הגיעו לפשרה, שלפיה משרד התחבורה, מע"צ (כיום החברה הלאומית לדרכים) והוועדה המקומית מטה יהודה יפעלו לקידום תכנון כביש הגישה. אך נכון לשנת 2018 הדבר לא בוצע.
קארים אנסריפארד

קריירת מועדונים

אנסריפארד התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של אינטר קמפוס, ממנה עבר לזוב אהאן ארדביל ובגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של סייפה. בקיץ 2007 אנסריפארד צורף לקבוצה הבוגרת של המועדון על ידי המאמן עלי דאי. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הבוגרת, אנסריפארד לא הצליח להתביע את חותמו, את בעונת 2009/2010 הגיע עונת הפריצה שלו והוא כבש 13 שערים ומשך את תשומת ליבן של בורוסיה דורטמונד, סלטיק, סטיאווה בוקרשט ואברטון. למרות זאת, ב-14 ביולי 2011 אנסריפארד האריך את חוזהו בשנתיים. את עונת 2011/2012 אנסריפארד סיים כמלך שערי הליגה עם 20 שערים.
ב-17 ביוני 2012 אנסריפארד חתם לשלוש שנים בפרספוליס והתאחד עם מאמנו בסייפה, עלי דיי. אנסריפארד סיים את העונה עם 8 שערים ב-31 משחקי ליגה בהם שותף.
ב-13 ביולי 2013 אנסריפארד חתם בטרקטור סאזי. ב-1 באוגוסט 2013 אנסריפארד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד גוסטארש פולאד. באותה עונה הוא זכה עם הקבוצה בגביע חאזפי וכבש 14 שערי ליגה והפך למלך שערי ליגת העל האיראנית בפעם השנייה בקריירה.
ב-29 באוגוסט 2014 אנסריפארד חתם לשנתיים באוססונה מהליגה הספרדית השנייה. ב-4 באוקטובר 2014 אנסריפארד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ראסינג סנטאנדר.
לאחר שמיעט לקבל דקות משחק, בקיץ 2015 אנסריפארד חתם בפאניוניוס מליגת העל היוונית. ב-3 באוקטובר 2015 אנסריפארד הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-5 נגד פאנטוליקוס. ב-7 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה נגד פלטניאס, שהיה גם שער הבכורה שלו.
ב-13 בינואר 2017 אנסריפארד חתם לשלוש שנים וחצי באולימפיאקוס תמורת 200 אלף אירו ו-10% ממכירה עתידית. ב-24 בינואר אנסריפארד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אריס סלוניקי, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה. בעונת 2017/2018 אנסריפארד כבש 17 שערי ליגה ב-25 משחקים, אך בסיום העונה שוחרר אחרי מחלוקות עם ההנהלה.
ב-3 בנובמבר 2018 אנסריפארד חתם לשנה וחצי בנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. באותו יום, אנסריפארד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד שפילד יונייטד.
ב-12 ביולי 2019 אנסריפארד חתם באל-סאיליה מליגת העל הקטרית.

קריירה בינלאומית

אנסריפארד שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של איראן. בנובמבר 2009 אנסריפארד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד איסלנד, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-15 בינואר 2011 אנסריפארד הבקיע במשחק נגד קוריאה הצפונית במסגרת גביע אסיה 2011, ובכך הפך לאיראני הצעיר בהיסטוריה שכובש בגביע אסיה בכדורגל.
אנסריפארד השתתף עם הנבחרת בשלושה גביעי אסיה ושני מונדיאלים.