הזאב האחרון

עלילה

בשנת 1969, סטודנט בשם צ'אן ז'ן (בסינית: 陈 阵) נשלח עם חברו למחוז מונגוליה הפנימית שבסין, כביכול על מנת ללמד את הרועים המונגולים הנוודים קרוא וכתוב במנדרינית כחלק ממהפכת התרבות בסין (למעשה הייתה זו דרכה של ההנהגה לפרק את הכוח המהפכני של הסטודנטים שיצא מכלל שליטה). במהלך השהייה עם המונגולים, צ'אן מתחבר לאורח החיים של הרועים ולקשר המורכב והדואלי שלהם עם הזאבים, קשר אשר מאוים על ידי נציגי הממשלה באזור אשר נחושים להשמיד את אוכלוסיית הזאבים שטורפים את עדרי הסוסים והבקר.

הפקה

הזאב האחרון מבוסס על הרומן הסיני האוטוביוגרפי למחצה טוטם הזאב משנת 2004 של הסופר הסיני לו ג'יאמין. למרות הביקורת של גיבור הספר על בני ההאן - הקבוצה האתנית השלטת בסין, כמו גם ביקורת כמעט גלויה על המפלגה הקומוניסטית, הצנזורה הסינית התירה לפרסם את הספר והוא הפך במהרה לרב מכר בסין ומחוצה לה. הלוס אנג'לס טיימס דיווח שרבים הופתעו מחוסר הצנזורה על הרומן. הזכויות ליצירת סרט המבוסס על הרומן נרכשו על ידי "תאגיד הסרטים הסיני" (CFGC) בשנת 2004. מנכ"ל התאגיד ג'אנג צ'יאנג נפגש עם דירקטורים סיניים רבים לצורך הפקת הסרט, אולם הרצון להשתמש בזאבים אמיתיים בסרט היווה אתגר רציני והקשה על מציאת במאי מתאים שכן הבמאים הסיניים הודיעו שהם לא מסוגלים להפיק סרט כזה. בשנת 2005, התאגיד חתם על הסכם עם הבמאי הניו זילנדי פיטר ג'קסון מנהל חברת Weta Digital, לשיתוף פעולה בהפקת הסרט. ההפקה עם ג'קסון לא התקיימה לבסוף, והתאגיד התקשה למצוא מנהל חדש. בשנת 2008, יצאו לשוק גרסאות מתורגמות של הספר "טוטם הזאב" בשפה הצרפתית והאנגלית (ובעברית בשנת 2012), ובתאגיד חיכו לרגע זה כדי לנסות לאתר במאים שיתעניינו בספר. חברי התאגיד שהכירו את סרטיו של הבמאי הצרפתי ז'אן ז'אק אנו, שלחו לו עותק מתורגם של הספר בצרפתית, ולדבריו הסיפור משך את לבו. הוא דחה הצעה לשמש כבמאי של הסרט חי פיי ובמקום זאת חתם על חוזה עם צ'יאנג למרות ההיסטוריה הבעייתית שלו עם הרשויות בסין. בתחילת הפיתוח של הסרט ז'אן ז'אק אנו נסע לסין ובילה שם במשך זמן רב לצד מחבר טוטם הזאב - לו ג'יאמין, כשהשניים סיירו בערבות צפון סין בחיפוש אחר אתרים פוטנציאליים לצילום הסרט. המיקום שנבחר לבסוף היה בצפון מחוז מונגוליה הפנימית בסין ולא במונגוליה, הן בשל היותו של האזור נגיש יותר והן בשל הנוף הדומה יותר למתואר בספר. בהפקה ובפיתוח השתתפו מספר חברות סרטים סיניות.

פיתוח

בסביבות 2009, יוצרי הסרט רכשו גורי זאבים ואימנו אותם לקראת הצילומים. ז'אן ז'אק אנו עבד על הטיוטה הראשונית של הסרט יחד עם התסריטאי והמפיק אלן גודאר שנפטר לפני סיום הכתיבה; אנו הביא את הטיוטה לסין באמצע 2012 כאשר במקביל התסריטאי הסיני לו ויי כתב את הטיוטה השנייה והשלישית של התסריט. הטיוטות של ויי תורגמו לצרפתית עבור אנו כדי שיתן עליהם משוב, ולאחר השינויים שלו הטיוטות תורגמו חזרה לסינית עבור הסופר לו ג'יאמין על מנת שיתקן אותם. הצילומים הראשונים של הסרט החלו ביולי 2012. 
ב-2013, צ'יאנג - מנכ"ל התאגיד, מונה לסגן-נשיא קבוצת הקולנוע הממלכתית של סין, והעניק גיבוי לסרט. השחקנים פנג שאופנג ושון דו קיבלו את התפקידים הראשיים בסרט. הסרט סימן את הייצור הסיני הראשון שנוהל על ידי מנהל לא-סיני. לצורך הצילומים נשכרו 420 סינים ו-7 אנשי צוות צרפתיים. הצילומים לסרט נעשו במונגוליה הפנימית שבה התרחשה עלילת הספר, בקרבת העיירה וולוגאי, ונמשכו למעלה משנה. באתרי האינטרנט שהבמאי והצוות היו צריכים להתגבר על קשיי הטבע באזור כמו טמפרטורות נמוכות, מזג אוויר סוער והתקפות של נחילי יתושים. כדי לשמר את שטחי המרעה עבור הצילומים ולמנוע פגיעה באקולוגיה, אנו וצוותו התמקמו רחוק ככל האפשר ונמנעו משימוש בכלי-רכב, למרות שהתהליך האיטי של הצילום הוביל לעלות יקרה יותר. אנו אמר שלעיתים הם חלפו על פני 10 קילומטרים כדי למנוע פגיעה סביבתית. הסרט צולם ב-3D ותקציב ההפקה הסתכם בכ-40 מיליון דולר. 
לדברי אנו, הסצנה הקשה ביותר בסרט שנחשבה ל"משימה בלתי אפשרית", הייתה הצילום של להקת הזאבים תוקפת עדר של 200 סוסים במהלך סופת שלג עזה בחצות הלילה, ונדרש עבורה הכנה של שישה חודשים ושישה שבועות של צילומים. במהלך הסצנה נעשה שימוש בסוס מזויף שזנבו נמרח בריח של נקניק, וכאשר הסוס נדחף במהירות הזאבים רצו בעקבותיו. סצנה זאת גרפה שבחים מפי מבקרי הסרט.

אילוף בעלי החיים

העלילה בספר ובסרט, היא על סטודנט סיני אשר נשלח לערבות מונגוליה הפנימית במהלך מהפכת התרבות בסין ללמד את התושבים קרוא וכתוב, כשהגורם המשפיע ביותר בעלילה הוא הזאב. יוצרי הסרט השתמשו לצורך כך בזאבים מונגוליים אמיתיים (Canis lupus chanco). לבמאי הצרפתי, אנו, היה כבר ניסיון בהפקת סרטי חיות בסרטיו הקודמים הדוב (1988) ושני אחים (2004) שבהם עלילת הסרט עסקה בדובים ובטיגריסים בהתאמה. למרות שבתעשיית הקולנוע משתמשים בדרך כלל בכלבים כדי לתאר זאבים, אנו תמך בשימוש בזאבים אמיתיים כדי להראות את שיטת הציד האותנטית שלהם.
אנו ואחרים ביקרו בגני חיות ברחבי סין כדי למצוא ולרכוש גורי זאבים עבור הפקת הסרט. לדבריו, הזאבים במונגוליה שונים מאוד מהזאבים באמריקה במראה ומזכירים במעט אריות בשל הרעמה שלהם בצוואר. בסופו של דבר נרכשו תריסר גורי זאבים מגני חיות מקומיים בחרבין. יוצרי הסרט שכרו מאלף חיות קנדי בשם אנדרו סימפסון אשר אימן את הזאבים במשך ארבע שנים בטרם הופק הסרט, והזאבים שגדלו תחת השגחתו מנו לבסוף להקה של 35 פרטים.
מכיוון שאוכלוסיות הזאבים בסין מידלדלות, הממשלה הסינית לא איפשרה בתחילה להוציא את הזאבים מתחומי סין לצורך אילוף, ועל כן סימפסון עבר מחוותו שבקנדה לסין כדי לאמן את הזאבים לשבת, לרטון ולהילחם. ארבעה בסיסי אימון נבנו במונגוליה הפנימית ובבייג'ינג להכשרת הזאבים. הזאבים קיבלו בדרך כלל מזון יבש של כלבים המורכב מעוף קצוץ, אך מדי פעם סימפסון האכיל אותם גם בקוביות של בשר טרי. הלהקה של 35 הזאבים נשמרה מאחורי שטח מגודר בגדרות ארוכות וכפולות, והם אומנו גם להסתגל לנוכחות המצלמות בקרבתם. במהלך הצילומים נעשו מאמצים רבים למנוע מהזאבים להתעייף, והם קיבלו זמן קצוב למנוחה מדי שעה. אנו העדיף שהזאבים ישתתפו בפועל בצילומים כל עוד זה אפשרי, והשימוש בטכנולוגיה נעשה רק עבור יצירת סצנות שבלתי אפשרי ליצור אותם באופן טבעי. למרות כל אמצעי הזהירות שננקטו לביטחון הצוות והשחקנים, השחקן הראשי פנג שאופנג ננשך על ידי אחד הזאבים. בתום הצילומים אושר להעביר את הזאבים לגן חיות בקנדה לאחר שהתברר שהם מבינים רק פקודות באנגלית.
בעל חיים נוסף שעשרות פרטים שלו נרכשו במיוחד עבור סצנת המארב והציד של להקת הזאבים בתחילת הסרט הוא הצבי המונגולי; למרות שהצבאים המונגולים היו מצויים בעבר במונגוליה הפנימית, כיום טווח התפוצה שלהם בסין הצטמצם מאוד, ובשל כך, יוצרי הסרט הוצרכו לנסוע למונגוליה השכנה כדי לרכוש אותם. לבד מהזאבים והצבאים, נעשה שימוש רב בסרט בסוסים, בבקר וכבשים.

יחסי הבמאי והממשלה הסינית

תפקידו של ז'אן-ז'אק אנו כבמאי של סרט המצולם על אדמת סין העממית לא היה מובן מאליו. ב-1997, אנו הוציא את סרטו שבע שנים בטיבט אשר בחלקו האחרון עסק בפלישה של צבא השחרור העממי לטיבט בשנת 1949. הסרט נאסר לצפייה בסין לאחר שהממשלה הסינית קבעה שהסרט מציג את הקצינים הקומוניסטים כגסי רוח ואכזריים כלפי האוכלוסייה המקומית, כמו גם הצגתו של הדלאי לאמה ה-14 באופן חיובי והליהוק של אחותו לסרט. בנוסף לכך, הוטל איסור גורף על אנו ושני שחקנים ראשיים בסרט לדרוך על אדמת סין. בעקבות חיפוש במאי מתאים עבור הזאב האחרון, בוטל האיסור על אנו להיכנס לסין, אם כי "שבע שנים בטיבט" עדיין נאסר לצפייה. הוול סטריט ג'ורנל אמר שגיוסו של אנו לבימוי הסרט הוא ההפתעה הגדולה ביותר בסיפור. מגזין וראייטי כתב שיש אירוניה בכך שהזאב האחרון מופק בגיבוי של קבוצת הקולנוע הממלכתית של סין למרות הביקורת שיש בספר על המשטר, בעוד ששבע שנים בטיבט עדיין אסור לצפייה.
ביטול האיסור על אנו נעוץ כנראה במכתב שהוא פרסם באינטרנט הסיני בחודש דצמבר 2009, בו נאמר שהוא מעולם לא תמך בעצמאותה של טיבט ולא היה לו שום קשר אישי עם הדלאי לאמה. הביקורת העצמית של אנו, עזרה כנראה להגן על הזאב האחרון מפני המבקרים הסינים שהתנגדו להשתתפותו בהפקת הסרט. אנו אמר בשנת 2012 שהוא טעה מלחמת אלג'יריה, ובמבט לאחור הוא מבין שהוא יצר מבלי משים סרט פולשני מבחינה פוליטית וזו לא הייתה כוונתו. בהתייחסו לזאב האחרון, אנו אמר שמדובר בסרט "הרבה יותר מסובך, מרתק ומשעשע", ושהוא לא היה עושה אותו אם הרשויות הסיניות לא היו אוהבות אותו. סוכנות הידיעות AP אמרה בשנת 2009 שאנו יצטרך לעשות פרשנות פוליטית של הרומן אשר תוכל לעבור את הצנזורה הסינית, אולם לבסוף התברר שהתאגיד מתכוון להימנע מהמסר הפוליטי של הספר ותחת זאת להתמקד בנושאים סביבתיים כמו הקשר בין האדם לטבע ובין האדם לחי.

הקרנות

הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-7 בפברואר 2015. הסרט הוקרן לראשונה באופן רשמי בסין ב-19 בפברואר 2015, בראש השנה הסינית. ההקרנה הראשונה בצרפת הייתה ב-25 בפברואר 2015 ובאולן בטור במונגוליה ב-27 בפברואר בנוכחותה של השחקנית המונגולית בסרט. קבוצת עליבאבא רכשה את הזכויות להפיץ את הסרט מחוץ לתחומי ארצות הברית.

רווחים

הסרט גרף 122,745,328 מיליון דולר ברחבי העולם, מתוכם 110,95 מיליון דולר בסין ובארצות הברית ו-8,811,832 מיליון דולר בצרפת.

ביקורת

הזאב האחרון קיבל ביקורות מעורבות וחיוביות. האתר עגבניות רקובות נותן לסרט ציון של 70%, עם דירוג ממוצע של 6.6 מתוך 10, על פי מדגם של 27 חוות דעת. ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון של 58 מתוך 100, המבוסס על 13 ביקורות מעורבות או ממוצעות. מגי לי, מבקרת קולנוע עבור מגזין וראייטי כתבה: "למרות הנופים הטבעיים המפוארים שלו, וקצת אקשן באמצעות טכנולוגית 3D המדהימה, העלילה של טוטם הזאב מסתכמת בסביבה המוכרת ולא זזה או חודרת עמוק מדי", "הסרט חסר כל פרספקטיבה חדשה לנושאים סביבתיים" ו"מבחינת אותנטיות, הסרט נכשל בהמחשת החיכוך בין האדם והחי". מאידך היא שבחה את האפקטים החזותיים של תנועת הזאבים, כמו גם את הלחנים של ג'יימס הורנר בסצנות שהן לא דיאלוג.