גוסטב פלובר

חייו

גוסטב פלובר נולד בעיר רואן שבנורמנדי, לאב שהיה רופא מנתח (עליו ביסס פלובר את דמותו הבדיונית של שארל בוברי). אמו הייתה נצר לכמה מהמשפחות הנורמניות העתיקות ביותר. פלובר התחנך בעיר הולדתו רואן ולא עזב אותה עד ל-1840, עת נסע לפריז ללמוד משפטים. נאמר כי היה תלמיד גרוע בבית הספר, אך התעניין בספרות מגיל 11. בנערותו נודע כבעל כוח פיזי רב, בעל חן, ביישן, אינדיבידואליסט, וללא שאיפות יוצאות דופן.
פלובר אהב את הכפר, ופריז הייתה סרת טעם בעיניו. הוא הכיר שם את ויקטור הוגו, וב-1840 טייל בפירנאים ובקורסיקה. הוא חזר לפריז, ובזבז שם את זמנו. ב-1846, משנותרה אמו לבדה לאחר מותו של אביו ואחותו קרולין, עזב פלובר בשמחה את פריז ואת לימודי המשפטים על מנת להקים לאמו בית בקרואסה (Croisset), על-יד רואן. אחוזה זו, בית היושב על חלקת קרקע שגבלה בנהר הסן, היה לביתו של פלובר לשארית חייו. מ-1846 עד 1854 ניהל מערכת יחסים רומנטית לוהטת אם כי מוגבלת עם המשוררת מאדאם לואיז קולה, הבוגרת ממנו באחת עשרה שנה. על פי מכתביהם שנשתמרו, נראה שהוא השתמש בתלות של אמו כלפיו לשם הגבלת שהותו עמה. "אמי זקוקה לי" היה חוזר וטוען כלפיה "כל העדרות קצרה שלי גורמת לה סבל". כך על פי הביוגרף אנרי טרויה: "כשהוא בא לבקר את קולה בפריז, הרי זה כמשב רוח חולף,אך בקושי התעלסו באהבה וכבר הוא יוצא חזרה כדי לא להדאיג יתר על המידה את אמו". כאשר היא מבקשת ללדת לו ילד, הרעיון ממלא אותו אימה וכמעט גועל. עם זאת אותה תלות נוראה של אמו בו לא מנעה ממנו לנסוע למזרח עם חברו מקסים דו קאם (Maxime du Camp), שאיתו טייל בברטאן ב-1846 ובמזרח (מצרים, ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, יוון ואיטליה) ב-1849–1851.
ליוון ומצרים הייתה השפעה עמוקה על דמיונו של פלובר בעוד ירושלים חילצה מעטו רק התרשמויות של צחנה, כיעור וגועל. עם שובו מהמזרח ב-1850 החל לכתוב את "מאדאם בוברי". עד אז לא כתב כמעט דבר ולא פרסם דבר. כתיבת הרומן המפורסם ארכה שש שנים. ב-1857 פורסם "מאדאם בובארי", בחלקים, ב"רוויו דה פאריז". הממשלה תבעה את הסופר ואת המוציא לאור על פריצות, אך שניהם זוכו, וכאשר "מאדאם בוברי" יצא לאור הוא נתקבל בחום רב.
ב-1858 החל פלובר בכתיבת הרומן ההיסטורי "שלמבו", אותו סיים רק ב-1862. הרומן עוסק במרד שכירי החרב כנגד קרתגו במאה ה-3 לפנה"ס. בין השנים 1862 - 1869 כתב את "החינוך הסנטימנטלי". ברומן זה השתמש פלובר בזכרונות רבים מילדותו. בין לבין העדיף "להשתעשע בשיחות עם ידידות החביבות עליו, ולפנות לפרוצה שעה שהטבע דורש את שלו. כך למצער אין הוא מוטרד בעבודתו הספרותית"
בתקופה זו חל מפנה לרעה בחייו, שהיו שמחים יחסית עד אז. הוא חש את צער המלחמה של 1870 בצורה חריפה, ונראה כי זה השפיע על בריאותו, והוא החל לסבול ממחלת עצבים. הוא איבד את חבריו הטובים ביותר בשל מוות או חוסר הבנה; ב-1872 מתה עליו אמו, ומקורותיו הכספיים הדלדלו. אחייניתו, מאדאם קומונוויל, שמרה עליו בנאמנות. הוא קיים חברות קרובה עם ז'ורז' סנד, שאיתה ניהל התכתבות בעלת עניין אמנותי רב, ולעיתים התראה עם חבריו הפריזיאים – אלפונס דודה, טורגנייב, ז'יל ואדמון דה גונקור, ואמיל זולא. זולא סיפר על פגישתו עם פלובר: "מצאתי זקן אימתני, בעל נפש פרדוקסלית, רומנטיקן ללא תקנה, שבמשך שעות המם אותי במבול של תאוריות משונות. חזרתי הביתה בערב, חולה, הרוס, נבוך, אומר בלבי שפלובר האיש נחות מפלובר הסופר".
שנותיו האחרונות היו עצובות ובודדות; לידידתו סאנד הוא כתב: "ההתרופפות שלי נובעת אל נכון מאיזו סיבה נסתרת. אני חש עצמי זקן, בלה, מיואש מהכל. האחרים משעממים אותי כשם שאני משעמם את עצמי. ובכל זאת אני עובד, אלא שבלי התלהבות, כמו נידון לעבודת פרך".
הוא השלים את "פיתויו של אנטוניוס הקדוש" ב-1874. באותה שנה הוא נחל אכזבה בשל כישלון הדרמה שלו, "המועמד". ב-1877 פרסם פלובר ספר הכולל שלושה סיפורים, "לב תמים", "אגדת הקדוש יוליאנוס מכניס האורחים" ו"הורודיה". עד מותו הוא עסק בכתיבת סאטירה ארוכה על חוסר התוחלת שבידע האנושי, שאותה לא השלים, אך לאחר מותו נתפרסמה היצירה בשם "בּוּבאר ופקושה", 1881. הוא האמין כי זוהי יצירת המופת שלו.
פלובר הזדקן במהירות מאז 1870, ונראה זקן מכפי גילו כשמת בגיל 58, ב-1880. הוא מת בקרואסה, אך נקבר בחלקת המשפחה בבית הקברות של רואן. שפו יצר אנדרטה לזכרו, המוצבת במוזיאון ברואן. סיבת מותו הרשמית של פלובר אובחנה בתור דימום תוך-גולגולתי, אולם ייתכן מאוד כי הדימום נבע כתוצאה ממחלת העגבת בה נדבק בעת ביקורו במזרח התיכון או מהאפילפסיה שלו.
אישיותו של פלובר הייתה מורכבת. הוא היה ביישן, רגיש מאד ונוירוטי, אך יחד עם זאת הייתה בו מידה של יהירות. הוא עבר משתיקה לזרם רועש ועצבני של דיבור. חוסר אחידות דומה היה גם באופי הפיזי שלו – היה לו מבנה גוף חזק, אך בריאותו הייתה רופפת מאז ילדותו. פלובר נע בין רגשות מיזנתרופים לבין סקרנות אנושית, בין שנאת החיים לבין תשוקה לחיים. איבתו לאופי הבורגני החלה בילדותו והתפתחה לסוג של אובססיה. הוא היה אנטי-נטליסט, הוא שנא את בני האדם השייכים להמון, את הרגליהם, את חוסר האינטליגנציה שלהם, את חוסר ההבנה שהם מפגינים כלפי יופי. פלובר העריץ את האמנות והיא נתנה משמעות לחייו.