שיט תחרותי

שיט תחרותי הוא ספורט תחרותי המתנהל בין כלי שיט סירות וספינות משוטים ומפרש ע"פ דגם הכלי. תחרויות משפיעות רבות על רצון השייט לשפר את ביצועיו הפיזיים והטכניים כאחד. שיט תחרותי השפיע רבות על התפתחות ענף כלי השיט בעיקר סירות וספינות המפרש בכל המובנים, החל מעיצוב גוף כלי השיט, חומרי הגלם, תכנון וייצור מפרשים ועד לטכניקות חדשות של תרנים ומיתרי מתיחה בספינות סירות וגלשני רוח כמו טרפז והפלגה בפלנינג. השיט התחרותי וחוקיו כפופים לאיגוד השיט הבינלאומי.

סוגי מרוצים

ישנם שלושה סוגים עיקריים של מרוצים:

שיוט צי

שיוט צי הוא מרוץ בו יש מעל 4 כלי שיט וישנם כמה שיוטים, לרוב 10. שיוטי צי נפוצים באולימפיאדה בפרט ובדגמים הקטנים בכלל. לאחר השיוט מקבל כל צוות מספר נקודות על פי מיקומו, למשל מי שמסיים ראשון מקבל נקודה אחת השלישי 3 והאחת עשרה 11 נקודות. לבסוף מי שקיבל הכי מעט נקודות, לאחר הפחתת ניקוד השיוט הגרוע ביותר, מנצח.

שיוט דו-קרב

שיוט דו-קרב הוא תחרות בין שני כלי שיט. הטקטיקה במרוצי דו-קרב שונה מבשאר השיטות כיוון שהצוותים מנסים לאו דווקא לסיים את המרוץ במהירות המקסימלית אלא לסיים לפני היריב. לשם כך נעזרים בחוקי השיט ומנסים לעכב את היריב על ידי אילוצו לעבור על החוקים וביצוע עונש או בעזרת חסימת הרוח. התחרות הכי ידועה שבנויה על השיטה היא  גביע אמריקה ואליפות העולם בשיט.

שיוט קבוצתי

שיוט קבוצתי הוא תחרות בה לרוב משתתפים 2 קבוצות שלכל אחת מהן יש 3 סירות. הטכניקה דומה במקצת לשיוטי דו-קרב אבל יש נוסף גם המדד של התוצאה הסופית של השיוט. בשיוטי 3 על 3 הניקוד דומה לשיוטי צי: מי שמקבל הכי פחות נקודות מנצח. לכן הרבה מהטקטיקות מכוונות לקבל קומבינציות יציבות לניצחון למשל להגיע שני שלישי ורביעי (2-3-4) או ראשון רביעי וחמישי (1-4-5).

פורמט המרוץ

בים ישנם אזורים רבים, החל מהאזור שקרוב לחוף, לגונות ונמלים ועד אמצע האוקיינוס, לכן יש מגוון של מרוצים שונים בים. הנפוצים שבהם הם:

מסלול קצר

המרוצים הקצרים (נקרא לעיתים רגטה, מאנגלית: Regatta) נמצאים באזורים של מים בטוחים למשל בנמלים או בלגונות והם נמשכים ממספר דקות עד מספר שעות. בשיוטים אלה משתמשים בכל סוגי המפרשיות: שדריות מכל הגדלים, דינגים, סירות קלות, גלשני רוח ועוד.
שיטת המרוץ הכי נפוצה היא הקפה של משולש שמורכב מכמה מצופים. המסלול מתחיל מקו התחלה דמיוני שנמתח בין "סירת הוועדה", שבודקת זינוק מוקדם, לבין מצוף מסוים שמולה. השיוט מתחיל למעשה לפני הזינוק כאשר "סירת הוועדה" מעלה דגלים שמסמלים את מספר הדקות עד לזינוק (החל מ-5 דקות לפני) ובנוסף משמיע אותות בצופר. בזמן טרום-המרוץ הסירות נאבקות על מיקום ומהירות זינוק טובים, או לחלופין מנסות להקשות על היריב. המסלול מתחיל נגד כיוון הרוח ולכן הסירות נעות בפקימה, כלומר הם שטות בזווית מסוימת לרוח כדי לצבור מהירות ומיקום מייטבים. לאחר שסירות מסיימות את המסלול הם מגיעות לקו הסיום, שהוא כמו קו זינוק, נמצא בין אוניות או מצופים.
המרוצים הידועים ביותר שמתרים במסלולים קצרים הם האולימפיאדה וגביע אמריקה.

מסלול קרוב לחוף

במסלולים קרובים לחוף נערכים תחרויות במים הלא מוגנים אך לאורך החוף או בסמוך לאיים, כלומר הם לא יוצאים לתוך האוקיינוס. משך זמן המרוץ יכול להיות מספר שעות, לדוגמה שעות היום או שעות הלילה, או מרוץ בין כמה ימים. בהתאם לזמן ולמיקום אמצעי הבטיחות יהיהו יותר מורכבים מאשר שיוטים בסמוך לחוף במים הבטוחים ופחות משיוטים בים הפתוח. לעיתים נדרשים גם הכנות לשינה ומזון מראש.

מסלול אוקייני

מרוצים אלה הם מרוצים מסביב לעולם. לרוב יש בכל מרוץ כזה מתחרים בודדים. במרוצים מסוג זה על המתחרים לעבור במספר נקודות ביקורת, שהן המגבלה היחידה בתכנון המסלול בכללי השיוט, שם ניתן לנוח לזמן מוגבל ולהמשיך. מרוצים אלה מסוכנים ביותר מכיוון שההפלגה היא בים הפתוח ללא סירות פיקוח ועזרה תוך התמודדות עם סערות וגלי ענק ולעיתים גם באזורי קיצון כגון ליד אנטארקטיקה כיוון ששם מסלול ההפלגה קצר יותר. בתחרויות אלו, מכיוון שהמרחקים בין נקודות הביקורת ארוכים יש לצוות הסירה חופש גדול יחסית לקבוע מסלול בהתאם לתחזיות מזג האוויר, לתנאים איתם הצוות והסירה מסוגלים להתמודד ולטקטיקת השיוט שלהם. מעת לעת נהרגים אנשים בדרך במרוצים אלה.
המרוץ המפורסם ביותר בקטגוריה זו הוא וולו אושן רייס.

המתחרים והסירות

תחרויות שיט מתנהלות תחת חסות איגוד השיט הבינלאומי, ISAF. כל תחרות שיט, בין אם ארצית או בינלאומית, מתנהלת תחת חוקי השיט הבינלאומיים של ISAF, אשר מעודכנים מדי ארבע שנים.

צוות או שייט יחיד

רוב דגמי הסירות מתחלקות בין סירות המיועדות לשייט בודד כגון הלייזר והאופטימיסט, לבין סירות המיועדות לזוג שייטים, כגון ה-420, 470 והקטמרן. כאשר יש שני אנשי צוות לכל אחד יש תפקיד שלו, למשל הגאי או טקטיקן.

דגם אחיד (One-design) או דגם מתפתח

סירות תחרותיות יכולות להיות מסוג one-design, כלומר ללא שום הבדל נראה לעין בין סירה אחת לשנייה ועם חוקי בנייה והרכבה נוקשים מאוד, כך שהסירות יהיו דומות ככל שניתן.
הסוג השני הוא סוג הדגם המתפתח, עם חופש רב בדרישות הדגם. בדגמים מהסוג הזה ניתן לראות מפרשים ממתפרות שונות ובסגנונות שונים, גופי סירות ממפעלים שונים ומערכות פנימיות ככל העולה על דמיון השייטים אך בגבולות המותר. ההבדל המהותי בין שני הסוגים הוא שבדגמי ה-one-design כתוב מה מותר לעשות, ומה שלא מצוין אסור. לעומתם, בסוג השני של הסירות מצוין מה אסור לעשות. כל מה שלא מצוין חוקי.
הרבה אנשים מעדיפים את סירות ה-one-design בטענה שהתחרות כולה מתנהלת במים והשייט הטוב יותר מנצח, ולאו דווקא אלה שיכולים להרשות לעצמם את הציוד החדיש ביותר. דבר זה נכון באופן חלקי מאחר שבכל מקרה גיל השייט בא לידי ביטוי, ושייטים בכירים יצטיידו בדרך כלל בסירה ובמפרש חדשים, בניגוד לשייטים זוטרים יותר.
לעומתם תמיד ניתן למצוא את שייטי הדגמים שאינם One-design שדווקא נהנים מהחופש הניתן להם, וטוענים ששייט טוב לא רק טוב בים עצמו אלא גם בכיוון הסירה על החוף והתאמת מפרשים שונים לתנאים שונים.

מרוצי הנדיקאפ

בתחרות כשלא כל הסירות המתחרות זהות ויש ביניהם הבדלים משמעותיים חוקי ההנדיקאפ מתאימים את התוצאות לפי יכולות הסירה. למשל אם מפרשית גדולה ומהירה מגיע באותו זמן יחד עם מפרשית קטנה ואיטית המפרשית הקטנה תקבל בסופו של דבר תוצאה סופית יותר טובה. בהחלת ההנדיקאפ משתמשים לרוב במהירות הממוצעת של כל סירה ועל פיה מחשבים את היחסים בין התוצאות. ישנם כמה שיטות לחישוב זה כמו ORC, IRC ו-PHRF.

ספורט אולימפי

בין דגמי הסירות השונות המשתתפות באולימפיאדה ישנם דגמים המיועדים לנשים או לגברים בלבד, דגמים המיועדים לשני המינים ודגם מעורב.
דגמי הגברים הם לייזר ופין (Finn) בקטגוריית סירות עם קיל.
דגמי הנשים הם לייזר רדיאל, אשר נבדלת מדגם הלייזר הרגיל בשטח המפרש בלבד, אליוט 6 מטר ואינגלינג בקטגוריית סירות עם קיל.
הדגמים המשותפים, בהם יש תחרות לכל מין בנפרד, הם 470, ו-49er בקטגוריית סירות עם קיל ו-RS:X בקטגוריית גלשני הרוח.
הדגם המעורב הוא Nacra 17 בקטגוריית קטמרן.
דגמים שונים היו אולימפיים בעבר, הכוללים לדוגמה את ההולנדי מעופף שהוחלף על ידי דגם הלייזר, ויורופ לנשים שהוחלף על ידי הלייזר רדיאל החל מבייג'ינג ב-2008. המעבר בין דגמים שונים נועד בעיקר כדי למזער את הוצאות השייטים ולאפשר גישה לאנשים נתונים פיזיים שונים.

התחרות עצמה

תחרות שיט יכולה להתנהל מיום אחד בלבד במקרים של שיוטי אזור, דרך 3 ימים במקרים של אליפויות ארציות ותחרויות חשובות, ועד 10 ימים במקרים של אליפויות בינלאומיות.
בכל יום תחרות ישנם 3 שיוטים. כל שיוט מנוהל בצורה של מרוץ וישנו מסלול אחיד הנקבע על ידי 4 מצופים העוגנים בים בצורת טרפז. מיקום סירה נקבע בחצותה את קו הסיום לאחר שהשלימה את המסלול שנקבע. 
השיוט מתחיל בזינוק בין סירת שיפוט ומצוף שעוגנים, ועל הסירה דגלים המסמלים כמה זמן נשאר לזינוק המצורפים לאותות קוליים. סירה שזינקה מוקדם (כלומר חצתה את קו הזינוק לאחר שנשארה פחות מדקה לזינוק) חייבת לחזור ולהקיף את סירת השיפוט או את מצוף הזינוק, אם לא, תיפסל מהשיוט.

המסלול

המצוף הראשון נמצא בדרך כלל מול הרוח, ועל הסירות לגלסס כדי להגיע אליו. הצלע הזו נקראת הצלע ה"קדמית" והיא הטקטית מכולן, כיוון שעל השייטים לא רק להתחשב ביריביהם אלא גם בזרמי המים, עננים, שינויים בכיוון ובעוצמת הרוח. 
המצוף השני נמצא בניצב לרוח, והפלגה מהמצוף הראשון אליו נקרא "צד" מכיוון שהרוח פוגעת בצד הסירה. זו הצלע המהירה והמהנה ביותר, ובדרך כלל יש יתרון לשייטים עם הטכניקה הטובה יותר, מאחר שאין חופש גדול לטקטיקות שונות.
המצוף השלישי נמצא במורד הרוח, וזוהי צלע ה"מלאה" כאשר הרוח באה מאחורי הסירות. בצלע הזו יש יתרון גדול לסירה המצליחה לתפוס גלים ושייט טוב יכול להתקדם במאות מטרים יחסית למתחריו שלא תפסו גלים כראוי.
את קו הסיום ממקמים לפעמים בסוף צלע צד, שזהו סיום בסגנון "מרוץ סוסים", בתחרויות בינלאומיות לעיתים ממקמים את קו הסיום לאחר צלע קדמית קצרה אך בתחרויות בארץ ישנה עוד צלע שנקראת גבית, בצלע זאת הרוח מגיע בין צד למלאה. בארץ לאחר צלע זאת נמצא קו הסיום.

ניקוד

מאחר שניקוד כל סירה נקבע על ידי המיקום בו סיימה בכל שיוט, הסירה המנצחת תהיה זאת עם מספר הנקודות הקטן ביותר. במקרים של שוויון, הסירה בעלת מספר המקומות הראשונים מנצחת (אם עדיין יש שוויון אז מספר המקומות השניים וכו').
אם שתי סירות סיימו עם אותן תוצאות בדיוק, הסירה שסיימה בשיוט האחרון במקום הטוב יותר, תמוקם קודם.
ישנו חוק עזר קטן, אשר מאפשר לאחר כל חמישה שיוטים, את זריקת השיוט הגרוע ביותר, ולכן ברוב התחרויות, לכל שייט ניתנת האפשרות לטעות פעם אחת מבלי לאבד את סיכוייו לניצחון בתחרות.

שמירה על חוקים

בדרך כלל ישנה סירת מנוע עם שני שופטים, הנקראת "סירת הג'ורי" ותפקידם לעבור בין הסירות השונות ולוודא שאף סירה אינה מרמה. עיקר עבודתם היא למצוא שייטים המשתמשים בשיטות שונות כדי לקדם את הסירה מלבד עזרת הרוח והמפרש, וכל עזרה כזו אינה חוקית. כאשר שייט נתפס מרמה השופטים ירימו דגל צהוב ועל השייט לבצע הענשה עצמית של שני סיבובים במקום (720 מעלות). בפעם השנייה ששייט מקבל דגל צהוב עליו לפרוש מיידית מאותו השיוט, ובפעם השלישית נפסלים מהתחרות כולה.
בין הסירות המשתתפות ישנם חוקי דרך מאוד ברורים ובמקרים של התנגשות בין סירות או אי מתן זכות-קדימה ישנה אפשרות הערעור. במקרה כזה סירה המעוניינת לערער תצעק זאת לסירה השנייה בדרישה שהיא תבצע הענשה עצמית, במקרה שאין הסכמה הערעור נמשך בחוף בסוף היום. במקרה כזה מתנהל משפט בראשות שופטי התחרות בין צוותי 2 הסירות, כאשר לכל שייט יש אפשרות להגן על עצמו, לשאול את השני שאלות ואף להביא עדים. בסוף הערעור הוועדה קובעת אם לפסול את הסירה הנתבעת ואיזה עונש בדיוק, ולא פעם קרה שדווקא הסירה התובעת היא זאת שנפסלה בסופו של דבר.
תחרויות רבות הסתיימו בתהפוכות לאחר שערעורים שונים שינו תוצאות סופיות של תחרויות.