צ'רקסים

מקור השם

המונח צ'רקס מקורו משפות אלטאיות ושפות טורקיות, מעריכים שהשם ניתן לאדיגים על ידי המונגולים שפלשו לצפון מערב הקווקז ונלחמו בהם, בטקסט ההיסטוריה הסודית של המונגולים מופיע השם "סרקסוט" קרוב לוודאי עיוות של המונח "צרגוט" במונגולית פירושו "חיילים".
ניתן לתרגם בשפה הטורקית המודרנית את השם "צ'רקס", "צ'ר" פירושו חייל (צריג במונגולית), "קס" פירושו חותך או קוטע כלומר חותך החיילים.
יש גם סברה שהמילה "צ'ר" פירושו "דרך" כך שהשם "צ'רקס" פירושו חותך דרך או קוטע דרך.
שמם המקורי, בו הם מכנים את עצמם, הוא אדיגים. משמעותו של השם "אדיגה" היא איש שלם ואציל, כליל השלמות. אדיגה הוא שמו של העם הכולל את כל 12 השבטים - שם המסמל את שאיפתם לשלמות בכל דרכיהם ושאיפתם התמידית למצוינות. המונח "צ'רקסים" מזוהה עם שני העמים הצפון קווקזים והם האדיגים והאבחזים.

ארץ מוצא

מוצאם של הצ'רקסים הוא מן האזור הצפון מערבי בקווקז, המישור ובו עמק הנהר קובאן, הזורם שם. הצ'רקסים שייכים לקבוצת העמים הקווקזים הצפון-מערביים יחד עם האבחזים, האבזים והאוביחים, קבוצה אשר התפתחה מן העם ה"חאתי" הקדום אשר חי אלפי שנים לפני הופעת הנצרות במישור קובאן; הצ'רקסים חיו בקווקז עוד לפני כ-3000 שנה. רובם התפרנסו מרעיית צאן ומענפים שונים של החקלאות. תקופה זאת ידועה כתקופת הדולמנים, אלה מין מערות קבורה ששימשו אותם באותה תקופה. ניתן למצוא דולמנים אף ברמת הגולן. הצ'רקסים היו אחד העמים הגדולים והחשובים בצפון הקווקז, ונחשבים למתיישבים הראשונים הידועים באזור זה.
הקווקז היה מיושב כבר בתקופת האבן. כ-6,000 שנה לפני זמננו התקיימה בצפון הקווקז תרבות המייקופ, שהשפיעה על כל התרבויות המאוחרות יותר בצפון הקווקז ואף בחלקים אחרים של דרום רוסיה. ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר של דולמנים בצפון-מערב הקווקז, מעידים על תרבות מלינרית. בשנת 400 לפנה"ס לערך נוסדה הממלכה האדיגית בשם "סינד מאוטייר". במאה ה-9 לפנה"ס, כשגילו את הברזל באה תקופה פריחה חדשה לשבטים הצ'רקסיים, שהתחילו ליצור כלים חדשים ולפתח טכניקות מודרניות לזמנם. בתקופה זו התגוררו הצ'רקסים לחופי הים השחור וים אזוב, עד למורדות הרי קווקז. בעולם היווני התפרסמו הצ'רקסים במאה ה-5 לפנה"ס. בתקופה זאת הקימו הסינדים ממלכה עצמאית, שקשרה קשרי מסחר עם ממלכת הבוספורוס. יש אף הטוענים, ששושלת ספרטסיד, ששלטה בבוספורוס 150 שנה הייתה ממוצא צ'רקסי. במאה ה-6 לספירה החל האזור להיות מושפע מאוד מהקיסרות הביזנטית, שהביאה לאזור את הדת הנוצרית, אותה קיבל בעיקר שבט הזיכים. באזור התיישבותם של האחרונים אף הוקמה פטריארכיה מקומית. בשנת 944 נכבשה ממלכת הכוזרים על ידי רוס של קייב, שהפכה לכוח המשפיע באזור. ב-1022 צורפה צ'רקסיה לנסיכות טמוטרקן של הנסיך מסטיסלב. מיסיונרים יוונים-נוצרים הגיעו אל הקווקז ועמי הקווקז התנצרו בהדרגה. גם העם האדיגי התנצר במאה ה-6. הם קיבלו את הנצרות בצורה סלקטיבית. האסלאם הגיע אחר כך אל הקווקז וחלק מעמי הקווקז התאסלמו. אל העם האדיגי האסלאם הגיע במאה ה-16 וקבלתו התארכה עד מחצית המאה ה-19. מאז העם האדיגי הוא מוסלמי-סוני.

תקופת הממלוכים

מרבית הממלוכים היו עבדים צ'רקסים וטורקיים שהובאו על ידי הסולטאנים הערביים כדי לשמש ככוח צבאי. במאה ה-13 הצליחו הממלוכים לתפוס את השלטון בעצמם בקהיר, ובכך הם הפכו לבעלי השפעה מכריעה בעולם המוסלמי. התקופה הממלוכית מתחלקת לשתי תקופות: תקופת שלטון הבחרי שחלק מהסולטאנים הראשונים בו היו צ'רקסיים, ותקופת שלטון הבורג'י שכמעט כל הסולטאנים בו היו ממוצא צ'רקסי.
גם לאחר כיבושה של מצרים בידי העות'מאנים, המשיכו הצ'רקסים לשלוט במצרים עד המאה ה-18. עם עלייתו לשלטון של מוחמד עלי פשה, נרצחו כמעט כל הממלוכים הבכירים והנותרים ברחו לסודאן. כמה אלפי צ'רקסים חיים במצרים, צאצאי אותם ממלוכים. עד עלייתו של גמאל עבד אל נאצר היוו הצ'רקסים אליטה במצרים.

דת

חלק ניכר  מהצ'רקסים בימינו הם מוסלמים סונים. אולם במקור הצ'רקסים היו פגאנים. מיסיונרים ביזאנטים שהגיעו לקווקז הפיצו גם את הדת הנוצרית בקרבם בסביבות המאה השישית, אם כי במספרים קטנים. במאה ה-16 התאסלמו רוב הצ'רקסים כתוצאה מהשפעתם של אנשי דת עות'מאנים. עם תום המלחמה והגירוש הכפוי, עברו מרבית הצ'רקסים לתחומי האימפריה העות'מאנית שניצלה את עובדת היותם מוסלמים כדי למשוך אותם אליה. הדת הרווחת בקרב הצ'רקסים היא האסלאם, בשנים האחרונות חלה ירידה בכוחה של הדת בחברה הצ'רקסית.

תרבות האירוח

מנהג הכנסת האורחים בקרב הצ'רקסיים מפותח במיוחד. כחלק מקוד זה תרבות האירוח מיוחדת בקרב הצ'רקסים. האורח הוא לא רק אורח של המשפחה המארחת, אלא אורח של כל הכפר ושבט - אפילו אויבים נחשבו כאורחים אם נכנסו לבית מגורים. המארח היה צריך להיות מעין עבד לאורח; אם המארח ביקש מהאורח לעשות דבר מה, הדבר נחשב חרפה גדולה מצד המארח. בעבר בתי הצ'רקסיים היו נבנים בהתאם לצורכי אורחי הבית, ודלת הבית הייתה פתוחה לרווחה. בימינו מנהג הכנסת האורחים בא לידי ביטוי בניקיון היישובים הצ'רקסיים הבולט והמושך: חובת כל משפחה צ'רקסית לנקות את חלק הרחוב אשר סמוך לביתו, כמו את החצר בביתו.

נישואין

מושג השידוכים לא היה קיים בקרב הצ'רקסים. לאישה הצ'רקסית הייתה הזכות לבחור עם מי להינשא.
בתרבות הצ'רקסית קיים מנהג החטיפה]. אם הורי הכלה אינם מסכימים לנישואין, הגבר "חוטף" את אהובתו (בהסכמתה) על מנת להינשא לה. הוא מחויב לירות באוויר 3 יריות כדי להודיע לכל הכפר על החטיפה. אחרי זה הוא דוהר איתה על הסוס עד גבולות הכפר כאשר התושבים רודפים אחריו, במקרה שהתושבים תופסים אותם הם מחויבים להפסיק לנסות.

"יפהפיות צ'רקסיות"

"יפהפיות צ'רקסיות" הוא ביטוי המתייחס לדימוי אידיאלי של הנשים הצ'רקסיות. היסטוריה ספרותית נרחבת מעידה על כך שהנשים הצ'רקסיות נחשבו כיפות להפליא, בעלות רוח חופשית ואלגנטיות, וכתוצאה, היו מבוקשות כפילגשים ורעיות בתרבויות שונות ברחבי עולם. מוניטין זה התפתח בימי הביניים המאוחרים, כאשר החוף הצ'רקסי הפך ליעד של  סוחרים מגנואה, ולמייסד שושלת מדיצ'י, קוזימו דה מדיצ'י, נולד בן עם שפחתו הצ'רקסית. בתקופת האימפריה העות'מאנית והשושלות הפרסיות הספווית והקאג'ארית, הנשים הצ'רקסיות שהתגוררו כשפחות בהרמונות הסולטאן והשאה רכשו שם כיפהפיות מעודנות, סטראוטיפ שאומץ לאחר מכן לתוך האוריינטליזם המערבי. כתוצאה, באירופה ובאמריקה היו הנשים הצ'רקסיות לעיתים קרובות מאופיינות בתור האידיאל של היופי הנשי בשירה ובאמנות. מהמאה ה-18 ואילך, מוצרי קוסמטיקה וטיפוח פורסמו בעזרת דימוי זה. עם הזמן, רבות מנשות הסולטאנים הטורקיים היו צ'רקסיות שהתאסלמו. האידיאל והמוניטין, עם הזמן, אומצו על ידי הצ'רקסים עצמם כמקור לגאווה.

מעמד האישה ביחס לנישואים

בחברה הצ'רקסית, נישואים נערכו על בסיס אהבה, וללא שידוכים או נישואים כפויים, כפי שנהוג אפילו עד היום במגוון תרבויות אסייתיות. זוגות נטו להכיר במרכז הכפר או מקור המים המקומי, לפעמים במפגשים אשר אורגנו על ידי הדודים מצד האם של הזוג המיועד. לאישה צ'רקסית בגיל הנישואים היה חדר בבית המשפחה בו יכלה לארח מחזרים. עם זאת, היו חוקים נוקשים מה מותר במסגרת זו, ובני משפחתה היו נשארים בקרבת מקום ומגנים עליה אם המבקר היה עובר גבולות.  
נשים בחברה הצ'רקסית היו נישאות בגיל מאוחר יחסית לתרבויות אחרות בקווקז וברחבי אסיה - בגילאי ה-30 לחייהן. הנישואים נערכים על ידי בריחה של הזוג, לאחר הסכמה בין החתן ומשפחת הכלה על נדוניה, שבסיומה הכלה מתקבלת לחיקה של משפחת החתן. פוליגיניה כמעט ולא קיימת בתרבות הצ'רקסית, ואף גירושים הם נדירים. במקרים של גירושים או ירושה, זכויות האישה מן ההכרח מבוססות על חוקי ומנהגי מקום מגוריה, ואין אחידות באזורים גאוגרפיים שונים.
בעבר, התא המשפחתי הצ'רקסי כלל את המשפחה הפטרילינארית המורחבת, כאשר לכל תא משפחתי מגורים משלו סביב חצר משותפת. במשפחה הצ'רקסית היה נהוג להביא 3-5 ילדים, מספר קטן יחסית לחברות הסובבות את החברה הצ'רקסית בקווקז.

לבוש

השמלה המסורתית של האישה הצ'רקסית היא הסאיה. בעבר הסאיה נלבשה כלבוש יומיומי, שכן היא מחממת, אל מול מזג האוויר הקר באזור הקווקז. כיום לובשים אותה באירועים מיוחדים בלבד, או כלבוש חג.

הצ'רקסים בישראל

בישראל ישנם כ-5,000 צ'רקסים המתרכזים בעיקר בשני כפרים בגליל: ריחאניה וכפר כמא. עוד מימי תחילת ההתיישבות הם קיימו יחסים טובים עם היישוב היהודי, הודות לשפה המשותפת שמצאו עם עולי העלייה הראשונה מרוסיה שהתיישבו בגליל.
בתקופת המנדט הבריטי והספר הלבן סייעו צ'רקסים להעפלה בלתי חוקית דרך לבנון. צ'רקסים התנדבו לשרות במלחמת העצמאות והיו בעלי בריתם של היהודים. לאחר הקמת המדינה שרתו בהתנדבות ביחידת המיעוטים ובפלוגת הפרשים הצ'רקסים שנקראה "קלוואלריה". לאחר שפורקה הפלוגה הוקם במקומה "חיל הספר" שהפך ברבות הימים למשמר הגבול. 
מאז 1958 משרתים הגברים הצ'רקסים, בעקבות בקשתם, בשרות חובה בכוחות הביטחון השונים בישראל. אחוז המתגייסים לצה"ל בקרב העדה הצ'רקסית הוא גבוה במיוחד. הם מעורים היטב בחברה, דוברים אדיגית (בנוסף לעברית, ערבית ואנגלית שלומדים מגיל צעיר בבית הספר), ובמקביל מטפחים את מורשתם ותרבותם הייחודית.
בכפר כמא כ-3,000 תושבים, כולם צ'רקסים. תושבי הכפר הם יוצאי חמישה שבטים שונים, ונמנים עם כ-30 משפחות שונות. לכפר כ-8,500 דונם אדמה, מהם כ-1,200 דונם שלחין והשאר שטחי בעל. תושבי הכפר מתפרנסים מכל ענפי המשק: מחקלאות, מקצועות חופשיים, תעשייה זעירה, שירותים ציבוריים ושירותים יצרניים.
הכפר ריחניה שוכן בגליל העליון, מול המושב עלמה. מספר תושביו קרוב ל-1,000 נפש, ששפת אמם היא צ'רקסית. הכפר מנוהל על ידי ועד מקומי נבחר הכפוף למועצה אזורית מרום הגליל. בכפר בי"ס יסודי בו שפת ההוראה היא ערבית. החל מכתה א' לומדים עברית ומכתה ג' גם אנגלית. את השפה הצ'רקסית מתחילים ללמד בבית הספר מכתה ה'. לכפר אדמות בעל ושלחין ומקורות הפרנסה כמו בכפר כמא. בין שני הכפרים שוררים יחסי אחווה הבאים לידי ביטוי גם בשיתוף פעולה ובחלופי כלות וחתנים. תושבי שני הכפרים עושים את מיטב יכולתם לשמור על מנהגיהם ותרבותם המיוחדת, באמצעות עשייה חינוכית, חברתית ופורמלית בבית הספר.