עראבה

היסטוריה

עראבה שוכנת במקום בו שכן בעבר היישוב היהודי ערב, ומשמרת את שמו. היישוב נזכר על ידי יוסף בן מתתיהו בשם גבּרה (Gabara) כאחד משלושת היישובים היהודיים הגדולים בגליל בעת המרד הגדול. בכפר מצויים קברים המיוחסים מזה מאות בשנים לתנאים רבי ראובן האיצטרובלי] ורבי חנינא בן דוסא, אשר בתלמוד מצוין כי מוצאו מהכפר "ערב". בנוסף, אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) מזכיר את היישוב כאחד הכפרים היהודיים במחוז ציפורי.
בחפירות שנערכו בכפר בשנת 1967 נתגלתה כנסייה ביזנטית מהמאה השישית, בשטח של כ-500 מ"ר, עם רצפת פסיפס חגיגית שהועברה למוזיאון רוקפלר בירושלים.
עראבה מוזכרת בקצרה על ידי הנוסע הערבי יאקות אל-חמאווי בספרו מועג'ם אל-בולדאן, שנכתב בתחילת המאה ה-13. במהלך ההיסטוריה הייתה עראבה כפר חקלאי, שהשתמש במרחבי בקעת בית נטופה לגידולים חקלאיים.
בעידן העותמאני השתייך הכפר עראבה למחוזות שונים באימפריה, על פי השינויים האדמיניסטרטיביים התכופים בה: למחוז ציידא (צידון), צפד (צפת), עכא (עכו) וביירות. בסוף המאה ה-17 לחמו תושביה המוסלמים של עראבה כנגד הדרוזים בחרבת סלאמה (היא צלמון). את תושבי עראבה הנהיג זיידן, סבו של דאהר אל-עומר. מספר שנים לאחר מכן הגיע דאהר עצמו לעיירה, על פי האגדה, לחפש מקלט לאחר שהרג חייל טורקי, ושם יצא לעזרתו שייח' מקומי בשם מוחמד נאסר, ולאחר שדאהר סייע לנאסר ליישב סכסוך עם כפר שכן, החלה שרשרת אירועים שהסתיימה בייסוד ממלכתו של דאהר בגליל. אל-עומר נולד בכפר עראבה בשנת 1695, כבן למשפחה עשירה. הגרעין של צבאו, בהיותו מושל הגליל היה מבני עראבה ודיר חנא. דאהר אל-עומר לא הקים לעצמו בירה קבועה ובתקופת שלטונו הוא נע בעיקר בין טבריה לעכו ולעראבה. לפיכך הפכה עראבה בתקופתו למוקד של עוצמה פוליטית-חברתית ברמת המחוז העותמאני. בית המנהלה ובית המשפט של אל-עומר ניצב עד היום בעראבה.
לפי מסורת מקומית חודש היישוב בתחילת המאה ה-19 על ידי ערבים מוסלמים שהגיעו משכם ומירושלים.
בשנת 1906 פקדה את הכפר מגפת כולירה שקטלה, כמסופר, כ-900 מבין 1,500 תושביו. במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו 1,224 תושבים, מתוכם 37 נוצרים, ו-253 בתים נושבים.

מלחמת העצמאות ולאחריה

על פי תוכנית החלוקה נכלל הכפר עראבה בתחומה של המדינה הערבית העתידית. למדינת ישראל הוא צורף רק לקראת סוף מלחמת העצמאות, לאחר שנכבש במבצע חירם (ב-29 וב-30 באוקטובר 1948). עראבה ושני הכפרים הסמוכים, סכנין ודיר חנא, נכנעו ללא קרב. אולי בזכות העובדה שלא שימשו לפני כן כבסיסי פעילות של צבא ההצלה, נמנעו מהם פעילויות צבאיות כפי שהתרחשו בכפרים רבים אחרים באזור "כיס" הגליל, שנכבש במבצע זה. בכפר מצאו מקלט כמה מאות פליטים מכפרים אחרים בגליל.
עראבה לא רק הפך למקום מקלט לעקורי מלחמת העצמאות, אלא שבמקרה מסוים גם גילה סולידריות והתגייס לעזרתם של שכנים שגורלם היה קשה יותר. בשנת 1949 פנה אב הכנסייה של הכפר השכן עילבון, כפר נוצרי ברובו, בבקשת עזרה מכומר הקהילה הנוצרית בעראבה. תושבי כפרו גורשו באותה העת ללבנון, שדותיהם נותרו ללא טיפול והכומר חיפש מי ידאג לגורל הגידולים עד שלאנשי הכפר יותר לשוב לגבולות ישראל. במחווה קולקטיבית התאחדו כל החמולות של עראבה ואנשי הכפר יצאו לשדותיהם של אנשי עילבון כדי להציל למענם את היבולים.
עראבה הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1965.

מאבק על קרקעות

פסקה זו מחפשת מקורות. המידע בפסקה זו דורש מקורות, אנא עזרו לשפר את הערך על ידי הוספת קישורים חיצוניים והערות שוליים שיאמתו את הכתוב בפסקה זו.
מידע שלא יובאו לו תימוכין עלול להיות מוסר מן הערך.
החל מקום מדינת ישראל ועד שנת 1966 נשלט עראבה, כמו היישובים הערביים האחרים בישראל, באמצעות ממשל צבאי.
כבר מראשית שנות החמישים ניתן להבחין בניצני מחאה עממית, שהמוקד שלה היה מאבק על הקרקע. הפלאחים נאבקו נגד תוכניות הממשל לטענתם להפקיע את אדמותיהם; מאבק שהתנהל בבתי המשפט, מעל דפי העיתונות ובשטחים המועמדים להפקעה עצמם. בשנת 1951 סיכלו פלאחים מעראבה תוכנית ממשלתית להפקעת שטח חקלאי נרחב הידוע בשם רומאנה, כאשר המשיכו לעבד אותו, למרות האיסור וסגירת השטח, וגרמו לממשלה לסגת מכוונתה. זו אחת הדוגמאות הראשונות לצמיחתו של מאבק מתמשך בשלטון הישראלי. בשנת 1956 הרס הממשל הצבאי את ביתו של אחד מתושבי עראבה, בית שהיה אחד הראשונים שנבנו בכפר אחרי 1948. הנימוק להריסה היה שהבית נבנה ללא היתר בנייה כחוק. תוך ימים ספורים התארגנו תושבי הכפר ובנו את הבית מחדש. בשנת 1963 התארגנו חקלאים מעראבה לפעולת מחאה על התנכלויות המשטרה כלפיהם בזמן שהם מובילים פועלים ובני משפחה לעיבוד האדמות. המפגינים נסעו מעראבה למשרד החקלאות בנצרת על גבי טרקטורים ומחו על התנהגות המשטרה, שבה ראו ניסיון לגזול מהם את הזכות לעבד את אדמותיהם. הממשל הצבאי היו ער לפוטנציאל ההתנגדות בעראבה, ובחר להקים בכפר תחנת משטרה שתפקידה להדק את השליטה בעראבה ובשני הכפרים הסמוכים, סכנין ממערב ודיר-חנא ממזרח.
מהמאבק להגנת הבעלות על הקרקע נגזרה גם שאלת השליטה במקורות המים. חלק מהתושבים טענו כי יש להשאיר את השליטה באספקת המים בידי תושבי הכפר באמצעות אגודה עות'מאנית עצמאית, ללא קשר עם חברת מקורות הממשלתית, בעוד שחלק אחר טענו כי יש להתקשר עם חברת מקורות, אשר תספק את המים ואילו תפקידה של האגודה יהיה חיבור הבתים לרשת המים. המגמה השנייה, בעידודו של הממשל הצבאי, היא שגברה, וכך הוקמה אגודת אל-נדא, שבה נציגי החמולות בכפר ובראשה אימאם הכפר, קאיד נגאר. האגודה היא שיזמה את פרויקט תשתית אספקת המים לבתי המגורים בעראבה.
המאבק מול השלטון על האדמה נשא בעראבה, כמו ביישובים ערביים אחרים, משמעות מרחיקת לכת הרבה יותר מאשר הגנה על אמצעי הייצור של הפלאחים. יש הטוענים] כי בתרבות הערבית מוקנה לאדמה (בערבית: אל ארד) ערך רב השווה בחשיבותו וביוקרתו לערך "כבוד המשפחה" (בערבית: ערד). בעראבה התמקד המאבק סביב שטח של כ-19,000 אלף דונאמים אדמה מעובדת המכונה שטח אל-מל, שבבעלות תושבים משלושת הכפרים דיר-חנא, עראבה וסכנין. אזור זה כונה "שטח 9". עוד בשנותיה הראשונות של המדינה הוכרזו אדמות אלה כשטח צבאי סגור, הדרוש לצה"ל כשטחי אש לצורכי אימונים, והצבא אסר על בעלי הקרקעות את הכניסה אליו, אם לתקופות מסוימות ואם באופן קבוע. כניסת התושבים לשטח זה נחשבה לעבירה על החוק ואף נפתחו תיקים פליליים כנגד מפירי הצווים ולא פעם הוגשו נגדם כתבי אישום בבתי המשפט. ראשי המועצות פנו לממשלות פעמים רבות בבקשה לבטל את צווי איסור הכניסה, אך בקשותיהם נדחו.
עד 1976, נהרגו בשטח אל-מל, בין מאש הצבא ובין מהתפוצצות תחמושת צבאית שנותרה בשדות, תשעה מתושבי עראבה: חסן נאעמנה (1933–1946), עבדאללה סח (1933–1947), אחמד נעאמנה (1887–1951), חמדאן אל-בדוי (1936–1955), ח'אלד יאסין (1950–1961), מואפק יאסין (1955–1961), סלאח אל-בדוי (1947–1967), מחמד בדארנה (1940–1955) ומאמון נעאמנה (1963–1975).
עד סוף שנות השישים וראשית שנות השבעים לא העזו רוב תושבי עראבה לגלות מעורבות פומבית במישור הפוליטי הארצי, בבחירות לכנסת שמרו על דפוסי הצבעה קבועים של תמיכה ברשימות מטעם השלטון, ופעולות המחאה הספורדיות שבהן נטלו חלק התייחסו לבעיות מיידיות של הכפר. תמונת מצב זו השתנתה כאשר חלפו 20 שנה מאז הקמת המדינה ובכפר צמח דור חדש, משכיל יותר, בעל ביטחון עצמי גבוה מזה של הדור הקודם. דור זה הטמיע את ניסיון המאבקים עד אז ותרגם אותו למודעות פוליטית, שגם הושפעה מאופני השיח הפוליטי האזרחי אשר התפתחו בחברה הישראלית היהודית. כמו ברוב היישובים הערביים בישראל, לפחות הגדולים שבהם, החלו להישמע גם בעראבה דרישות פוליטיות ברמה הארצית ולא רק הכפרית מקומית. השאלות המקומיות קיבלו מעתה את הממד הלאומי שלהן, כחלק מהשאלות הנוגעות לכלל ציבור הערבים הפלסטינים אזרחי ישראל.
אירועי יום האדמה בשנת 1976 החלו בהפגנות בעראבה, ובסכנין ודיר חנא הסמוכות. אחד מששת הרוגי יום האדמה היה ח'יר יאסין, תושב עראבה. במקורו תוכנן יום ה־30 במרץ 1976 להיות יום של שביתה כללית של הציבור הערבי בישראל, תחת הכותרת "יום האדמה", כמחאה על גל חדש של הפקעת אדמות בגליל אותו תיכננה הממשלה. היוזמה לשביתה יצאה מוועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות, שמתוקף תפקידם היו מייצגי הציבור הערבי במובן הרחב ביותר. אף שהשביתה תוכננה בגלוי במשך שבועות, הממשלה התייחסה אליה כאל ניסיון מרד והחליטה להפעיל נגד המחאה האזרחית את הצבא ומשמר הגבול. בעראבה נועדה להתקיים העצרת המרכזית של אירועי יום האדמה, אך ערב השביתה המתוכננת, ב־29 במרץ, הוקף הכפר בכוחות צבא, וחיילים שנכנסו לכפר פתחו באש והרגו את הקורבן הראשון של יום האדמה, ח'יר יאסין. הריגתו גרמה לתושבי הכפר לצאת מבתיהם בהפגנת זעם, שהובילה לעימות קשה עם החיילים. במהרה יצאו מבתיהם גם תושבי הכפרים הסמוכים סח'נין ודיר-חנא למחות על המתרחש בעראבה. למחרת התפשטו ההפגנות והעימותים לרוב היישובים העירוניים והכפריים של הערבים בישראל. בעימותים הקשים בין המפגינים לבין כוחות הצבא שנמשכו למחרת נהרגו עוד שלושה מתושבי סח'נין ונפצעו עשרות מתושבי שלושת הכפרים. הרוג חמישי נפל באותו היום בכפר כנא ועוד הרוג בהפגנת סולידריות במחנה הפליטים נור-שמס שבגדה המערבית.
מאז, רוב העצרות המרכזיות של ימי האדמה עד כה נערכו בעראבה, לצד עצרות אזוריות ביישובים אחרים].
אירועי אוקטובר 2000 כללו התפרעויות והפגנות בעראבה ובסביבתה ושניים מתושבי הכפר נהרגו מאש המשטרה, אסיל חסן עאסלה ועלאא ח'אלד נסאר, במהלך התפרעויות בצומת לוטם ב-2 באוקטובר 2000. משפחתו של עאסלה טוענת כי הוא לא השתתף במהומות]. על שמם של עאסלה ונסאר קרויים רחובות בעראבה.

מבנה פיזי וחברתי

פסקה זו מחפשת מקורות. המידע בפסקה זו דורש מקורות, אנא עזרו לשפר את הערך על ידי הוספת קישורים חיצוניים והערות שוליים שיאמתו את הכתוב בפסקה זו.
מידע שלא יובאו לו תימוכין עלול להיות מוסר מן הערך.
החוקרים הצביעו על מספר מאפיינים גאוגרפיים המשותפים לכלל הכפרים הערביים בגליל ובגדה המערבית. המאפיין הבולט הוא הקרבה למקורות המים - מסיבות מובנות ביישוב חקלאי בארץ שאינה משופעת במים. בנוסף, נבנו הכפרים סביב מקור מים שביכולתו לספק את צורכי השתייה המינימליים של התושבים בזמנים של חוסר ביטחון. מאפיין שני הוא מיקום גבוה, בדרך כלל על צלע הר – גם לכך יש מספר סיבות: היתרון של הגנה מפני שודדים, היתרון הכלכלי שבבניית מבני המגורים על קרקע סלעית מבלי להקטין את השטחים המתאימים לעיבוד חקלאי, והיתרונות הבריאותיים של אקלים נוח ומתון לעומת האקלים שבעמקים. שני מאפיינים אלה ניתן למצוא גם בכפר עראבה. הוא נמצא סמוך לשני מעיינות (עין אל–בלד ועין נאטף), בנוסף למאגר מים מלאכותי שחפרו התושבים בשולי הכפר להשקיית עדרים ולשימושים חקלאיים נוספים. במאגר, שנקרא בשם אל-בירכה (בערבית: הבריכה), טיפלו תושבי הכפר בצורה קולקטיבית במשך מספר דורות, עד שבשנות התשעים הוחלט לבנות במקומו בית ספר. מבחינה טופוגרפית נבנה הכפר בבקעת סכנין סמוך לרכס הררי מעל בקעת בית נטופה, שאת אדמותיה עיבדו תושבי הכפר עד 1948.
המבנה הפיזי של הכפר עראבה גם הוא לא היה שונה בעבר ממבנה הכפר הערבי הקלאסי בארץ. על פי עראף (1996 א) ואחרים], הכפר הערבי צמח סביב גרעין של בתים רצופים וצפופים, עם שבילים צרים ביניהם. צפיפות הבניה העניקה ביטחון מינימלי לתושבים על רקע חוסר יכולתו של השלטון המרכזי, במשך תקופות היסטוריות ארוכות, לספק ביטחון כזה. במאה ה-20 נוספה בנייה מזורזת חדשה מסביב לגרעין הוותיק, הן בשל הגידול הטבעי והן בשל הצטרפות עקורים מיישובים אחרים, עד שמראה הכפר הזכיר את אופי הבינוי בשכונות העוני ("סלאמס") במדינות העולם השלישי.
במבנהו הפנימי מתחלק הכפר הערבי הקלאסי לגושים על פי חמולות, כאשר כל גוש מהווה מקום מגורים לבני חמולה אחת. במלים אחרות, כל חמולה התגוררה בשכונה נפרדת שהייתה לרוב סגורה בפני בני חמולות אחרות והיוותה יחידה גאוגרפית מובחנת. בני החמולה, לדברי חוקרים, חונכו לשמר את הקולקטיב החברתי החמולתי, שימור שהתבטא בין השאר בנישואי קרובים ובמגורי הבנים בסביבת ההורים.
לכל חמולה מקום מפגש משלה שבו נערכים אירועים חברתיים שונים. מקומות מפגש אלה, שזכו לשמות שונים - זאוויה ( ZAWYI), מדאפה (MADAFA) או מנאזיל ( MNAZEEL) - היוו מוסד חברתי ופוליטי, דהיינו מוקדי עוצמה. בהם התקבלו אורחים מחמולות אחרות או נציגי השלטון המרכזי. הזאוויה של חמולת כנאענה מוקמה בכניסה ליחידה הגאוגרפית של החמולה בעראבה ועודנה קיימת עד היום. החמולה ייחסה לזאוויה חשיבות וכבוד וקבעה אותה כתחנה אחרונה בטקס האחרון בכל חתונה מסורתית, טקס הנקרא אל-זפה. אל-זפה חותמת שורה של טקסים שנמשכים על פני שבוע ולעיתים יותר. החתן חיכה בזאוויה עם חלק מאורחיו עד שראשי החמולה ונכבדי השכונה יביאו את הכלה מבית הוריה לביתו. אלא שבשלהי שנות השמונים נחלש מעמדה החברתי של הזאוויה: כבן הכפר אני יכול להעיד כי טקסי החתונות של חמולת כנאענה בשנים אלה כבר לא הסתיימו בזאוויה אלא המשיכו עד לביתו של החתן. הזאוויות המפורסמות בעראבה היו של המוח'תאר סאלח אחמד כנאענה, של פאוזי סלים יאסין ושל יוסף אסמאעיל עאסלה שנערכו בשנות החמישים והשישים. בכפר הסמוך סח'נין (כיום עיר), התפרסמו הזאוויות של אבו יונס, מוסטפא גנאים ואחרים.
בתוך המבנה החברתי המורכב של הכפר הערבי נשמר מעמד מיוחד למוסד המוח'תאר, שנוצר על ידי השלטון המרכזי בתקופה העותמאני. השלטון המרכזי היה ממנה לתפקיד זה את אחד מראשי החמולות – או כמה מראשי החמולות בכל כפר – כסוכן מבצע של החלטות השלטון המרכזי, וכפועל יוצא מכך גם כנציג תושבי הכפר בפני השלטון. כאן המקום להסבר היסטורי קצר: מוקדי העניין של הממשל העותמאני היו גביית מיסים וענייני צבא וביטחון. אולם המיסים נתפסו על ידי הפלאחים כמטרד וכאיום על משאבי המשפחה, ולא כתשלום תמורת שירותים כלשהם מצד הממשל (שלרוב לא טרח להעניק אותם). גביית המיסים הייתה מוקד לסכסוכים רבים, פנים וחוץ כפריים. כדי להתגבר על העוינות מצד הפלאח, החליט השלטון המרכזי להטיל את גביית המיסים על ראשי חמולות בעלי עוצמה חברתית. וכך, בשנת 1864, נחקק חוק הווילאייטים, שבמסגרתו הוקם מוסד המוח'תאר הכפרי.
בעראבה מונו שלושה מוח'תארים שפעלו בו-זמנית, שעיקר העניין שלהם היה לבצר את מעמדם שלהם, והתחרו זה בזה על שליטה בחיי הכפר. התוצר הכלכלי הדל שהפיקו הפלאחים מאדמתם לא מנע מהמוח'תארים לסחוט מיסים בשיעורים גבוהים בהרבה מהשיעור הרשמי, ולשמור את ההפרש ברשותם. לדוגמה, מס אל-עושור (בעברית: מעשר), המס הבסיסי על תוצר חקלאי, שעל פי שמו היה עליו להיות בשיעור של 10%, הגיע בפועל ל-30%. על רקע זה צמחו אי שקט וסכסוכים פנימיים, אולם כל עוד זרמו המיסים כסדרם לקופת המדינה לא התערב השלטון המרכזי בחיי הכפר ובפעולותיהם של המוח'תארים. בתנאים אלה הפסידו פלאחים רבים את הבעלות על אדמתם, בשל חוסר יכולתם לשלם את המיסים שהוטלו עליהם. תופעה נוספת שנלוותה לכך הייתה פלאחים שהעדיפו לרשום את אדמותיהם על שמם של שיח'ים ובעלי עוצמה, בתקווה ששמם לא יופיע בתעודות רשמיות וכך יוכלו לחמוק מן המפגש הקשה עם השלטון המרכזי ודרישותיו, כמו למשל חובת הגיוס לצבא הטורקי.
בתקופת שלטון המנדט הבריטי איבדו המוח'תארים חלק מסמכויותיהם לטובת האדמיניסטרציה של השלטון המרכזי, אולם מעמדם הבסיסי, כבאי כוח השלטון בכפר וכשליטי החיים החברתיים בכפר נותר בעינו. הבריטים עודדו את התחרות והסכסוכים בין שלושת המוח'תארים של עראבה במסגרת מדיניות "הפרד ומשול" שהנהיגו בכל הכפרים בארץ. לא זו בלבד אלא שגם עודדו סכסוכים בין הכפרים השונים, למשל בין עראבה לבין סח'נין ומע'אר. עות'מאן מבדא] מוסיף כי תושבי הכפרים עצמם שיתפו פעולה במדיניות זו וסייעו לבריטים בכך. לפיכך ניתן לקבוע כי השלטון הבריטי עודד את המשך קיומו המנגנון החברתי-חמולתי.
מוסד המוח'תאר נעלם מספר החוקים עם הקמתה של ישראל, אולם באופן מעשי נמשך משטר המוח'תרים גם בשנות החמישים והששים. הוא שימש את צורכי הממשל הצבאי ומפלגות השלטון, כפי שפורט לעיל. כמוח'תארים של עראבה בשנותיה הראשונות של המדינה שימשו פאוזי סלים יאסין, מחמד עלי כנאענה ומוסטפא אבראהים עאסלה.
המוח'תרים המשיכו ליהנות מסמכות בלתי פורמלית שעוגנה ביכולת השפעתם על חיי תושבי הכפר. לדברי המרואיין אחמד (יליד 1950), המוח'תאר המשיך לדון בחיי היומיום גם לאחר שהוקם בעראבה שלטון מוניציפלי בדמות מועצה מקומית נבחרת. בחירת ראש המועצה לא הפחיתה ממעמדו החברתי של המוח'תאר והוא המשיך להיות בעל סמכות בעיני התושבים. ניסיונו של אחמד, לדוגמה, להגן על ראש המועצה שהיה מעורב בתאונת דרכים שבה נדרס ילד המשתייך לחמולה של המוח'תאר, גרם לזעמו של המוח'תאר, אף על פי שאחמד הוא דודו של הילד, והוא האחראי עליו מבחינת חוקי החמולה. המוח'תאר הדגיש את שייכות הילד לחמולה, אף שלא קיימת ביניהם קירבה משפחתית ישירה. במלים אחרות, לכידות הקולקטיב החברתי ושימור יחידת החמולה מול גורם זר, במקרה זה ראש המועצה, המשיכו להיות ערכים חשובים בתרבות הכפר.
כאמור, מבחינה פורמלית שלטון המוח'תארים הסתיים עם קום המדינה. אך רק ב־1 במרץ 1964 חתם שר הפנים דאז, משה חיים שפירא, על הצו למינוי מועצה מקומית ממונה לעראבה, שנועדה להחליף את המוח'תארים אשר מונו על ידי השלטון המרכזי בעבר. 15 חודשים אחר כך, ביוני 1965, התקיימה הישיבה הראשונה של המועצה בת תשעה חברים אשר מונו לתפקידם על ידי השר. התשעה בחרו מתוכם את אחמד תופיק יאסין לתפקיד ראש המועצה, עד הבחירות הראשונות, שנקבעו לשנת 1968. גם אחרי הבחירות המשיך בתפקידו אותו ראש מועצה, הפעם כשהוא נבחר בקולות חברי המועצה החדשה, הנבחרת.
רשימת תשעת חברי המועצה הראשונה, הממונה, מראה בבירור כי השלטון המרכזי הקפיד לשמור על ייצוג החמולות הגדולות בעראבה. נקודה חשובה נוספת למחקר זה היא כי המועצה הממונה דאגה להקמת בית ספר ראשון שכלל 15 חדרי כיתה. בית הספר נבנה בתוך שטח חמולת יאסין, החמולה של ראש המועצה, אף שהמועצה הכינה תוכניות להקמת בתי ספר נוספים.

מאפייני המודרניזציה מאז שנות החמשים

מאז שנות החמשים של המאה ה-20 התחילו מאפייני המודרניזציה להעניק צביון חדש לעראבה. מאפיינים אלה התבטאו בכניסתם של תלמידים אל בתי הספר התיכוניים בנצרת, ראמה וכפר יאסיף. בתחילת שנות השישים החלה כניסת ציוד חקלאי חדיש שהחליף את הכלים הפרימיטיביים אשר שימשו את הפלאחים עד אז. הציוד החדיש הגביר את התפוקה והעודפים הופנו כעת לעבר השוק, בניגוד לחקלאות המסורתית, שסיפקה בעיקר את צורכי המשפחה. עד שהשינויים הכלכליים נתנו את אותותיהם, תושבי הכפר חיו בצמצום. המרואיינת סובחייה (ילידת 1951) מספרת כי חייהם של הפלאחים בימי ילדותה היו קשים במיוחד. היא גדלה במשפחה מרובת ילדים, אביה עבד בעיבוד טבק, תחום שהיה נתון בפיקוח ממשלתי ולכן המגדלים לא יכלו לעבד אותו למוצר מוגמר בעבודה ביתית אלא חייבים היו לשווק אותו לחברה המונופוליסטית דובק (טבק מעובד ביתית היה פופולרי בקרב תושבי הכפר והשימוש בו קיים עד היום בחברה הערבית הישראלית). לא זו בלבד, ממשיכה סובחייה, אלא שתושבים בכפר נאלצו לשלוח את ילדיהם לעבוד במרעה ובחקלאות במקומות מרוחקים יחסית מהבית, בין השאר במשקים של חקלאים יהודים, תמורת שכר ירוד. כך נאלצו הילדים לנטוש את בתי הספר לצורך פרנסת המשפחה. סובחייה עצמה נאלצה לנטוש את הלימודים אחרי שסיימה כיתה ב', לדרישת אמה, כדי לסייע בגידול אחיה ואחיותיה.
אחד ממאפייניה הבולטים של המודרניזציה בעראבה היה השינוי במקורות התעסוקה. אם בראשית המאה ה-20 רוב מוחלט של תושבי הכפר מצאו את פרנסתם בחקלאות, שהמשיכה להיות מקור הפרנסה העיקרי גם בשנות החמשים, הרי שבשנת 1992 עבדו מחוץ לכפר כ-60% מהמפרנסים, 25% עבדו בתוך הכפר במקצועות שירות, מסחר ופקידות ורק 15% המשיכו לעסוק בחקלאות.
המודרניזציה שינתה את צורת הבית הכפרי. הבית המסורתי לא היה מקום מגורים בלבד אלא נועד לספק רבים מצרכי היומיום של המשפחה (Multi Functional House). מלבד חדרי המגורים לבני המשפחה היו בו פינה או חדר המיועד לבעלי החיים המהווים מקור פרנסה, וכן גם מחסן חיטה ועצים כרותים לצורך אפיית לחם ובישול. בתוך הבית או לצדו נחפר בור מים שבו נאגרו מי הגשמים לשתייה ולצרכים ביתיים. מלבד בית המגורים העיקרי החזיקה המשפחה הקלאסית מבנה נוסף בשם אל-עיזבה בחלקה החקלאית, שנועד ללינה בעיקר בעונת הקציר ולשמירה על היבול. המרואיינים סובחייה ואחמד, שניהם ילידי שנות החמישים, העידו כי הוריהם הוסיפו בבית חדרים לבנם הנשוי, אך הבנים הרווקים נותרו לישון ביחד, בחדרים צפופים. כיום, לעומת זאת, תושבי עראבה בונים בתים העונים על צורכי האדם המודרני. המשפחה שמה דגש על פרטיות הילדים עד כדי תכנון חדר נפרד לכל ילדה וילד, בנוסף לצרכים כמו שולחן כתיבה, מחשב המקושר לאינטרנט, מדפסת וכדומה. גישה זו מבטאת את השינוי ביחסי הורים-ילדים ואת עליית ערכי האוטונומיה והאינדיבידואליות של הילדים, בניגוד לגישה המסורתית שבה ההורים שלטו בכל היבטים של חיי היומיום של ילדיהם.
היעלמות מאפייניו של הבית המסורתי גרמה לשינוי מבנהו הפיזי של הכפר. ככל שגבר המעבר לסגנון וערכי חיים מודרניים כך גברה הנטייה להרחיב את הבניה למגורים גם לאדמות שבעבר נשמרו לחקלאות בלבד. כיום ניתן להבחין בעראבה בשלושה סוגים של מבנים: וילות צמודות קרקע השייכות לבעלי נכסים ויכולת כלכלית, מבני מגורים רב-קומתיים אשר נבנו בשל אילוצים של מחסור בשטחי בנייה או בשל חוסר יכולתן הכלכלית של משפחות צעירות לרכוש קרקע לבניה, ומבנים רב-תכליתיים שקומותיהם העליונות מיועדות למגורים והקומות התחתונות לשטחי מסחר ומשרדים. במקביל, עד שנת 1972 נעלמו המעברים שהיו קיימים עד אז בין הבתים, מעברים שבחברה המסורתית נועדו לשמש את תושבי הכפר בעת סכנה מבחוץ. הגרעין המסורתי המקורי של הכפר כמעט ונעלם, ואת המקום המרכזי בכפר תופס היום המרכז המסחרי-משרדי, שהתפשט לאורכו של הרחוב הראשי.
מאז שנות השבעים התרחב שטחו הבנוי של הכפר, ובעקבות זאת חל שינוי במפת החמולות. אם בעבר הקפידו תושבי הכפר לשמור על שכונות מגורים הומוגניות לכל חמולה בנפרד, החלו בני הדור הצעיר לבנות את בתיהם הרחק ממוקדי החמולות ולהתערבב אלה באלה בשכונות המגורים החדשות. בד בבד חל פיחות במעמדה של החמולה, המתבטא באינטראקציה החברתית. למשל, כיום אין עוד תושבי הכפר מרגישים חובה להשתתף באירועים חברתיים במסגרת החמולה. היחיד מייחס כיום חשיבות גדולה יותר להשתתפות באירועים של חבריו ושל קרוביו. נקודה זו תורחב בהמשך בפרק על תרבות החמולה.
בתחום השירותים הציבוריים לתושבי הכפר ניכרת מהפכה בשניים-שלושה הדורות האחרונים. רק ב-1965 חוברו בתי המגורים בעראבה לרשת מים מרכזית, בסוף שנות השישים נסללו כבישי האספלט הראשונים בכפר, והחיבור לרשת החשמל התרחש ב-1975. מאז הוקמו מוסדות חינוך כמו בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים ותיכון, מועדונים למבוגרים, מרכזים לטיפול בילד החריג ומרכזי נוער מטעם גופים ציבוריים או עמותות מקומיות. לא זו בלבד, אלא הוקמו מוקדים שונים המשרתים מפלגות פוליטיות כמו מפלגת העבודה, המפלגה הקומוניסטית על גלגוליה ושמותיה השונים, הרשימה המתקדמת לשלום ואחרות.
תחום בולט שבו באה לידי ביטוי המודרנה הוא תחום הבריאות, שהוזנח בעבר. בחברה המסורתית לא הייתה מודעות לחשיבות השמירה על בריאות הפרט והציבור. מחלות ומוות ממחלה יוחסו לכוחות עליונים ולגורל. המודעות לבריאות הפרט התפתחה רק אחרי שהוקם בעראבה סניף של קופת החולים כללית של ההסתדרות, בשלהי שנות השישים. אומנם בשנים הראשונות מספר חברי ההסתדרות היה קטן, אך העבודה מחוץ לכפר הגבירה את ההצטרפות אליה, בייחוד שהמעסיקים הפרישו את דמי החבר משכרם של העובדים. בנוסף, בשנת 1959 הוקם מרכז לאם ולילד של משרד הבריאות, ובשנת 1978 נכנסה לכפר קופת חולים נוספת, "המאוחדת". מרכזים דומים הורחבו במשך השנים עם הגידול שחל באוכלוסייה. כיום ניתן לקבל בכפר שירות רפואי זמין בכל שעות היממה. סקר סטטיסטי שהכינה עמותת אל-מוסתקבאל העלה כי בשנת 1992 היו בין תושבי עראבה 30 רופאים. הראשון שבהם, ד"ר חאתם כנאענה, בוגר אוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' (בוסטון), ארצות הברית, והשני ד"ר מחמד בושנאק, שבילדותו עבד כרועה צאן ורק בגיל מבוגר יחסית חזר ללמוד. סיפורו של ד"ר בושנאק נחשב בעיני תושבי עראבה לסיפור מופת על נחישותו ויכולתו של האדם ללמוד ולרכוש השכלה גם בתנאי התחלה קשים.
המודרניזציה גרמה לשינוי ברור בשיעורי הגידול הטבעי באוכלוסייה הערבית בישראל מאז שנות החמשים. שינוי זה בא בשני שלבים, שעליהם השפיעו כוחות מנוגדים: בשלב הראשון ניכרה עליה בגידול הטבעי, בזכות השיפור ברמת שירותי הבריאות שהקטין את תמותת התינוקות, ובשלב השני חלה ירידה מהירה בשיעור הריבוי הטבעי הרבה אל מתחת לנקודת ההתחלה, וזאת בעקבות התפשטות ההשכלה בקרב הנשים, שגרמה להן ללדת פחות ילדים.

אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2018, מתגוררים בעראבה 25,369 תושבים (מקום 78 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎1.6%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, לעראבה דירוג של 2 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 72.9%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 6,103 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).

כלכלה

פסקה זו מחפשת מקורות. המידע בפסקה זו דורש מקורות, אנא עזרו לשפר את הערך על ידי הוספת קישורים חיצוניים והערות שוליים שיאמתו את הכתוב בפסקה זו.
מידע שלא יובאו לו תימוכין עלול להיות מוסר מן הערך.
עראבה היא כיום עיר, והעיסוק בחקלאות פינה מקומו למסחר ולשירותים, בשל העיור, והגידול במספר התושבים. נעשים ניסיונות לקדם את התיירות למקום. בכפר פועלים בתי בד מסורתיים, המייצרים שמן זית ממטעי הזיתים המקיפים את הכפר. בכניסה המזרחית אל הכפר הוקמה מסעדה גדולה בשם "כאן זמאן" כשם מסעדה זהה ומפורסמת בעמאן. בכניסה הצפונית אל הכפר עמד במשך שנים רבות העתק מוקטן של פסל החירות. כן פועלת במקום מזה מספר שנים מסעדה בשם "אוהל השלום", הממוקמת באוהל גדול ומגישה מאכלים מסורתיים בהסבה. סמלה של המועצה הוא בצל, אבטיח ומלון המסמלים את הגידולים המסורתיים של חקלאי עראבה.