google/wiki40b huggingface dataset:
רפי אדר

ביוגרפיה

באמצע שנות השישים נסע אדר ללמוד רפואה באיטליה, על-מנת להמשיך את דרכו של אביו, ד"ר אורי אדר שהיה מנהל מחלקת קבלה, ולאחר מכן  מנהל מחלקה פנימית באיכילוב, אבל עבר ללמוד קולנוע ברומא. 
הוא שיחק ב"שלום", סרטו העצמאי הקצר של יקי יושע משנת 1968. אדר שב לישראל ב-1972, ונישא לשחקנית יהודית סולה. לזוג שני בנים, שניהם עובדים בטלוויזיה: דניאל אדר הוא במאי (הסדרה "גבוה וגרינבאום", שהפורמט שלה נמכר לרשת האמריקאית ABC), ורועי אדר הוא שחקן ומוזיקאי, שהשתתף באותה סדרה.
אדר היה מפיק-שותף של סרט הטלוויזיה "לול 4" ומפיק-שותף של סרטי הקולנוע "נשר הברזל", "סבבה" ו"רומן זעיר". ביים את הסרט "בדרך ללוד", שזכה בתחרות הסרט הישראלי הקצר לשנת 1977.
סרטו העלילתי היחיד הוא "כפפות" (1986), אותו כתב ביחד עם יהודית סולה לפי רומן מאת דן צלקה.
פרט לכך ביים עשרות פרסומות ווידאו קליפים לזמרים. הוא שיחק בסרטו של איתן גרין "עד סוף הלילה" (1985). 
פתח את מסעדת "פרונטו" ב-1989 (פירוש המילה היא "מוכן" באיטלקית, ובמילה זו נוהגים האיטלקים לענות לשיחת טלפון). המסעדה מגישה מאכלים מהמטבח האיטלקי הקלאסי. שותפו של אדר במסעדה מאז 2005 הוא המוזיקאי עופר זמיר, שעבד בה מ-1994. במסעדה מוגשת מנת אנטיפסטי הנקראת על שם שלום חנוך. המסעדה שכנה כל השנים ברחוב נחמני בתל אביב ובסוף 2010 עברה לרחוב הרצל בתל אביב. שף המסעדה החל ממרץ 2011 הוא דייוויד פרנקל, שעבד ב"פר סה" של תומאס קלר, ב"נומה" של רנה רדזיפי וב"מוגאריץ" של אנדוני אדוריס. ב-2011 פתח אדר ליד מסעדת פרונטו מעדנייה איטלקית בשם "פרונטוסטרדה". מסעדת פרונטו נבחרה לאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל בידי דניאל רוגוב, מבקר המסעדות של עיתון "הארץ". במרץ 2017 מכר אדר את חלקו במסעדה לשותפו בשנים האחרונות, ויקטור שמריך.
ב-1997 זכה אדר בפרס "Ristorante – Italiano" מידי לשכות המסחר של איטליה, על ידי נשיא איטליה אוסקר לואיג'י סקאלפרו, בארמון הנשיאות ברומא. ב-1998 זכה בתואר "Cavaliere dela Republica Italiana" מידי נשיא איטליה, על תרומתו לקידום תרבות איטליה מחוץ לאיטליה.
המגזין טיים אאוט תל אביב בחר בפרונטו כמסעדה האיטלקית הטובה ביותר לשנים 2007, 2008, 2011.
ב-2009 אדר היה שופט בתוכנית הטלוויזיה אליפות המסעדות של ישראל.
וב-2010 היה אחד מארבעת השופטים בעונה הראשונה של התוכנית "מאסטר שף", לצד חיים כהן, אייל שני ומיכל אנסקי, אך הודח ממנה לאחר מספר תוכניות.
מאז 1988 הקליט אדר שירים. ב-1994 יצא תקליטון של אדר בחברת הליקון בשם "הלב המלא של קונטינקה". ב-2008 הקליט תקליטון נוסף באותה חברה, בו הוא מבצע את שיריו של המוזיקאי האיטלקי פאולו קונטה: "מזייף כמו כולם: רפי אדר שר את פאולו קונטה".
ב-2010 יצא בהוצאת כנרת הספר "Pronto: אוכל, תרבות, אהבה", ספר המתכונים של "פרונטו", לו סיפק מתכונים גם הסופר האיטלקי ארי דה לוקה.
ב-2016 הוציא את אלבומו הרביעי "הגולם".
השנה הגאופיזית הבינלאומית

השנה הגאופיזית הבינלאומית (שג"ב) הייתה מיזם בינלאומי שנערך מ-1 ביולי 1957 ועד 31 בדצמבר 1958 והוכרז על ידי המועצה הבינלאומית של ארגוני מחקר. במיזם השתתפו 67 מדינות.

חקר החלל באמצעות לוויינים

ארצות הברית וברית המועצות שיגרו לוויינים במהלך שנה זו, כאשר ב-4 באוקטובר 1957 ברית המועצות שיגרה את ספוטניק 1 שהיה הלוויין הראשון ששוגר לחלל. שיגור הלוויין על ידי ברית המועצות היווה את גולת הכותרת של הפעילות המדעית-טכנולוגית במיזם.
טקאשי אונו

ביוגרפיה

אונו נולד בנושירו שבמחוז אקיטה.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה אונו במדליית ארד בתרגיל על סוס הקפיצות. נוסף לכך, סיים במקום רביעי בתרגיל הקרקע, במקום חמישי בתחרות הקבוצתית, במקום 12 בתחרות הקרב-רב אישי, במקום 19 בתרגיל על המתח, במקום 31 בתרגיל על המקבילים ועל סוס הסמוכות ובמקום 63 בתרגיל על הטבעות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכה אונו במדליית כסף בתחרות הקבוצתית (673.25 נק') אחרי ברית המועצות (689.90 נק') ולפני שווייץ (671.55 נק'). הוא היה המתעמל המצטיין בנבחרת. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתרגיל על סוס הקפיצות, במקום 10 בתחרות הקרב-רב אישי.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה אונו ב-5 מדליות, 1 זהב, 3 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב בתרגיל על המתח, 3 מדליות כסף בתחרות הקרב-רב אישי (114.20 נק') אחרי ויקטור צ'וקארין (114.25 נק') ולפני יורי טיטוב (113.80 נק') שניהם מברית המועצות, בתרגיל על סוס הסמוכות ובתחרות הקבוצתית ומדליית ארד על המקבילים. נוסף לכך, סיים במקום חמישי בתרגיל על הטבעות, במקום שמיני בתרגיל הקרקע ובמקום 16 בתרגיל על סוס הקפיצות. בכך היה למתעמל היפני הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1958 זכה אונו ב-5 מדליות, 4 כסף ו-1 ארד. 4 מדליות כסף בתחרות הקבוצתית, בתחרות הקרב-רב אישי בתרגיל הקרקע ובתרגיל על המקבילים ומדליית ארד בתרגיל על סוס הקפיצות. נוסף לכך הוא סיים במקום שישי בתרגיל על הטבעות ובתרגיל על המתח.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה אונו ב-6 מדליות, 3 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. 3 מדליות זהב בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על המתח ובתרגיל על סוס הקפיצות, מדליית כסף בתחרות הקרב-רב אישי (115.90 נק'), אחרי בוריס שאחלין (115.95 נק') ולפני טיטוב (115.60 נק') שניהם מברית המועצות ו-2 מדליות ארד בתרגיל על המקבילים ובתרגיל על הטבעות. נוסף לכך, סיים במקום רביעי בתרגיל הקרקע ובמקום שישי בתרגיל על סוסו הסמוכות.

אלוף עולם

באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 זכה אונו ב-2 מדליות זהב בתחרות הקבוצתית (574.650 נק'), לפני ברית המועצות (573.150 נק') וצ'כוסלובקיה (561.500 נק') ובתרגיל על המתח. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתרגיל הקרקע, בתרגיל על המקבילים ותרגיל על סוס הקפיצות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה אונו לכבוד להשביע את הספורטאים בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם, הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית. נוסף לכך, סיים במקום שישי בתרגיל על המתח, במקום שביעי בתרגיל על סוס הסמוכות, במקום תשיעי בתרגיל על הטבעות, במקום 11 בתחרות הקרב-רב אישי, במקום 14 בתרגיל על סוס הקפיצות במקום 16 בתרגיל על הקרקע ובמקום 25 בתרגיל על המקבילים.
אונו נשוי לקיוקו אונו, מתעמלת בעלת מדליית ארד אולימפית ולהם שני ילדים.

תארים והישגים

בשנת 1998 זכה אונו להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
דימר

בכימיה, דימר (מיוונית: די - שתיים, מר - יחידה) היא מולקולה או תצמיד של מולקולות המורכב משתי יחידות פשוטות יותר - מונומרים, במובן זה ניתן לראות בדימר פולימר קצר מאוד. שתי יחידות הבסיס יכולות להיות זהות, אז מכונה הדימר הומודימר, או שונות ואז הוא מכונה הטרודימר, מצב הנפוץ בעיקר בחלבונים.
מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג

ביוגרפיה

מארי אדלייד נולדה ב-14 ביוני 1894 והייתה בתם הבכורה של גיום הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ואשתו מריה אנה, נסיכת פורטוגל. מכיוון שלהוריה נולדו רק בנות מארי אדלייד ירשה את אביה כדוכסית הגדולה עם מותו בשנת 1912, בכך היא הפכה לאשה הראשונה לכהן כדוכסית גדולה וגם הייתה הראשונה שנולדה על אדמת לוקסמבורג והייתה קתולית.
היותה של מארי אדלייד קתולית אדוקה היה אחד הגורמים שעיצבו את תקופת שלטונה, היא השקיעה מאמץ רב בהחייאת טקסים דתיים נשכחים מתוך מטרה לחזק את אחיזתה של האמונה הקתולית במולדתה. אמונתה הקתולית הביאה אותה להתנגשות עם גורמי שמאל בלוקסמבורג, היא סירבה לקצץ את מספר השעות שמוקדשות לחינוך דתי בבתי הספר וגם התעמתה עם ראש ממשלתה פול איישן בנוגע למינוי אנשי שמאל בממשלתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לוקסמבורג הכריזה על נייטרליות אולם דבר זה לא מנע מן הקיסרות הגרמנית לפלוש ולכבוש את המדינה. הדוכסית הגדולה והממשלה הורשו להישאר במדינה ולמרות שהיא נכבשה על ידי גרמניה הם דבקו במדיניות נייטרלית. במהלך הכיבוש הגרמני מארי אדלייד הואשמה על ידי יריביה הפוליטיים בבית בשיתוף פעולה עם כוחות הכיבוש ובכך שהיא הייתה ידידותית יותר מן המידה הראויה כלפי הגרמנים.
מעמדה הבינלאומי של לוקסמבורג התדרדר לאחר ניצחון מדינות ההסכמה, המדינות המנצחות לא הסתכלו בעין יפה על התנהגותה של לוקסמבורג ושל הדוכסית הגדולה בזמן המלחמה. צרפת הודיעה שבמצב העניינים הנוכחי היא לא יכולה להמשיך ביחסיה התקינים עם לוקסמבורג ובלגיה הכינה תוכנית לסיפוחה של הדוכסות הגדולה.
כתוצאה מחוסר הפופולריות שלה בבית ומהלחץ הבינלאומי מארי אדלייד ויתרה על כסאה בשנת 1919. לאחר התפטרותה נערך משאל עם בלוקסמבורג על עתידה של המדינה ובה הוחלט להמשיך את המונרכיה תחת שלטונה של אחותה הצעירה שארלוט, אולם כוחו של המונרך קוצץ באופן משמעותי ולוקסמבורג הפכה למעשה למונרכיה חוקתית שבה הדוכס הגדול ממלא תפקיד סמלי.
לאחר התפטרותה נדדה מארי אדלייד באירופה, היא הצטרפה למסדר נזירות למספר שנים, אולם בשל הרעה במצבה הבריאותי פרשה ממנה. היא מתה ב-24 בינואר 1924.
סאדאלסוד

תכונות

סאדאלסוד הוא על-ענק צהוב מסוג ספקטרלי G0 Ib, מסתו כ-6.4 מסות שמש ורדיוסו קרוב ל-60 רדיוסי שמש. טמפרטורת פניו כ-5,500 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 1,600 מעוצמת ההארה של השמש. הכוכב נמצא במרחק של כ-540 שנות אור ממערכת השמש, דומה למרחקם של סאדאלמליק ושל אניף שגם הם על-ענקים, ונראה שלשלושתם כיוון תנועה דומה, כך שייתכן שהם נוצרו באותה סביבה. גילו של סאדאלסוד מוערך בכ-56 מיליון שנים והוא נמצא בשלב התפתחות מתקדם כאשר המימן שבליבתו כבר אזל והוא מתיך הליום לפחמן. כאשר יאזל גם ההליום הוא צפוי להפוך לננס לבן.
במרחק זוויתי של כחצי דקת קשת ושל כדקת קשת מסאדאלסוד נמצאים שני כוכבים עמומים בהרבה עם דרגות בהירות 11 ו-11.6 בהתאמה. ככל הנראה הם אינם קשורים כבידתית לסאדאלסוד ונמצאים במרחק גדול יותר, אך אם המרחק אליהם דומה למרחקו של סאדאלסוד, הם נמצאים במרחק של לפחות 5,000 ו-10,000 יחידות אסטרונומיות ממנו ומשלימים הקפה סביבו בזמן של עשרות אלפי שנים.
יהודה סעדו

ביוגרפיה

סעדו נולד בירושלים, בן יחיד להוריו. למד מגיל מאוד צעיר נגינה על קלידים בקונסרבטוריון העירוני בנס-ציונה ולאחר מכן עם מורים פרטיים, שלימדו אותו נגינה ב"שיטה עיוורת" (ללא תווים) המבוססת על פיתוח שמיעה מוזיקלית שלטענתו נתנה לו את הכלים להבין איך מרגישים מוזיקה לא בצורה יבשה. שמיעתו המוזיקלית התפתחה וכל שיר ששמע כבר בשמיעה ראשונית החל לנגן אותו בגיל מאוד צעיר. בתקופת התיכון החל סעדו ללוות זמרים כקלידן.
ב-2002 התגייס לצה"ל ושירת כטכנאי "אל –הרס" (בדיקות מתכות למניעת נזקים) במטוסים בחיל האוויר. עם שחרורו המשיך לנגן והחל ללמוד כלכלה, אך הפסיק את לימודיו לטובת המוזיקה. הוא הופיע כקלידן והחל לשיר.
בשנת 2005 חברו רשם אותו לאודישנים של העונה השלישית של התוכנית כוכב נולד. סעדו ביצע בתוכנית את השירים: "יש לי סיכוי"," אל תשכחי אותנו","על כפיו יביא","איך הוא שר", "אני אוהב אותך לאה", "מקום לדאגה". בגמר התוכנית ביצע את שירו של שלמה ארצי "שדות של אירוסים", וניצח ברוב גדול. באותה שנה, השתתף במופע המוזיקלי "שיר נולד".
בשנת 2007 הוציא סעדו את אלבום הבכורה שלו, "עירום באתי", בו כתב והלחין את רוב השירים. על ההפקה והעיבוד היה אחראי נדב ביטון. מתוכו יצאו לרדיו הסינגלים "מצחיק מדי" שכתב והלחין סעדו ו"ממשיך במרדף", שכתב והלחין אביעד פניו.
ב-21 ביולי 2010 הוציא סעדו את הסינגל "לבחור בדרך".
באוקטובר הוציא את הסינגל השני, "בצל דמותה".
בשנת 2013 הוציא סעדו את הסינגלים: ״מול כל העולם״, ״יום יום״, ״שבי אחרייך״, ״כשקר בחוץ״ ו״שירת מלאכים״.

חיים אישיים

נשוי לאסתר ואב לארבעה, מתגורר בקיבוץ חפץ חיים.
מיוזיק הול

מיוזיק הול (באנגלית: Music hall) הוא סוג של בידור תיאטרלי בריטי פופולרי שהתקיים בשנים 1850-1960, וכלל תערובת של שירים פופולריים, קומדיה, מיצגים מיוחדים ובידור מגוון. המונח נגזר מסוג התיאטרון או המקום שבו בידור כזה התקיים. מיוזיק-הול הבריטי היה דומה לוודביל האמריקאי, הכולל שירים מלהיבים ומערכונים קומיים, ואילו בבריטניה המונח "וודביל" יוחס לסוג הבידור המיועד למעמד הפועלים, מה שכונה באמריקה "בורלסקה".
המיוזיק-הול צמח בבתי מרזח במהלך שנות השלושים של המאה ה-19, והפך לפופולרי יותר ויותר בקרב הקהל עד כדי כך, שבמהלך שנות ה-50 של המאה ה-19, נהרסו בתי מרזח לטובת אולמות המיוזיק-הול שנפתחו במקומם. תיאטראות אלו נועדו בעיקר כדי שאנשים יוכלו לצרוך מזון ואלכוהול ולעשן טבק בתוך האולם בו המופעים התקיימו. סוג בידור זה היה שונה במידה מסוימת מהתיאטרון הקונבנציונלי, שהושיב את הקהל בתוך תאים, כשהבר היה בנפרד.
באמצע המאה התשע-עשרה יצר בידור זה ביקוש לשירים פופולריים חדשים וקליטים. כתוצאה מכך, כותבי שירים מקצועיים גויסו על מנת לספק את המוזיקה לשפע של מבצעים כוכבים, שכללו בין היתר את מארי לויד, דן לנו וג'ורג' ליבורן. המיוזיק-הול לא אימץ סגנון ייחודי משלו, אלא הכיל ביצועים של כל צורות הבידור. חקיינים (הן גברים והן נשים), "בידור אריות", אמני פנטומימה ואימפרסיוניסטים, פעלולני טרמפולינה ופסנתרנים קומיים היו רק כמה מסוגי הבידור הרבים שהקהל יכול היה למצוא במופעי המיוזיק-הול בארבעים השנים הבאות.
המיוזיק-הול בלונדון הפך בשנת 1907 לזירה של מאבק תעשייתי חשוב בין האמנים ועובדי הבמה לבין מנהלי התאטראות, שהסתיים בשביתה. האולמות התאוששו עד תחילת מלחמת העולם הראשונה, ושימשו לבימוי אירועי צדקה על מנת לסייע למאמץ המלחמתי. מופעי המיוזיק הול המשיכו גם לאחר המלחמה, אך איבדו את הפופולריות שלהם לג'אז, לסווינג ולמוזיקת הביג בנד לריקודים. גם מגבלות הרישוי השתנו ונאסרה השתייה באולמות. סוג חדש של בידור הגיע, רחב ומגוון, ורבים מאמני המיוזיק-הול לא הצליחו לעשות את המעבר. עם דימוי של בידור מיושן ועם סגירת אולמות רבים, המיוזיק-הול פסק מלהתקיים ופינה את מקומו למגוון סוגי בידור אחרים.
להקת הכרמל

להקת הכרמל הייתה להקה ישראלית שהוקמה בשלהי 1947, במטרה להיות הלהקה הצבאית של חטיבת כרמלי שפעלה בחיפה ובאזור הגליל המערבי. יוזמי הלהקה היו חברי הלהקה הדרמטית שמוקמה בסמוך למועצת פועלי חיפה, בהם שאול קמיני וגד גרינגרוס, שהיה גם מפקדה. 
עם חברי הלהקה נמנו: לוסי ארנון (לוסי בר), בומבה צור (יוסף ולצר), אריק לביא (אינזלסבכר), אמיתי נאמן, מרדכי בן שחר, אולי שוקן, אהובה צדוק, יצחק ברקת, שמעון ישראלי, אברהם רונאי, צבי בורודו, שולמית לבנת, רות זקהיים, דליה למדני, יהודה אפרוני ושמוליק רוזן.
באפריל 1948 עלתה הופעת הבכורה של הלהקה מול חיילים, זאת לאחר שכבר ערכו מספר הופעות מול אזרחים. הלהקה קיימה מופעים ברחבי הארץ במתכונת של תיאטרון צבאי, והעלתה חמש תוכניות ובהן קטעי ריקוד, שירה, קריאה ומשחק. בתוכניות הועלו המחזות "על אם הדרך" של אברהם צליוק-אבידורי, "כתה מיני רבות" - על כיבוש הכפר הטמפלרי בארץ ישראל, "מחזה רגיל", "שתי שבתות", "הקפיץ המחזיר" "מלחמה בגרוש" של גדעון שמר. כמו כן, הועלה מופע מוזיקלי בשם "לחתום או לא לחתום".
הלהקה התפרקה באוקטובר 1950.
סמל קוסובו

סמל קוסובו הוא הצעה שהוצגה בפומבי לאחר הכרזת העצמאות של המדינה מסרביה, אך עדיין לא התקבלה באופן רשמי. הוא הוצג בפרלמנט בקוסובו בבירה פרישטינה ב-17 בפברואר 2008, יום קבלת העצמאות. הסמל הוא מגן כחול בעל מסגרת זהובה, הכולל שישה כוכבים המסודרים בקשת, מעל צורה מוזהבת של מפת המדינה בקווי מתאר. דגל קוסובו מעוצב באופן דומה לסמל, אך ללא המסגרת התוחמת של המגן.
ל"מוסדות הממשלה העצמאית הזמניים" בקוסובו, שפעלו בתקופת המשטר המיוחד בחסות האו"ם לפני הכרזת העצמאות, היה סמל מיוחד משלהם שהיה דומה בעיצובו לסמל קוסובו הנוכחי. סמל זה כלל שלושה כוכבים בלבד, ומתחת למפת קוסובו הופיעו ענפי זית בעיצוב הדומה לזה המופיע על סמל האו"ם, כדי לייצג את חסות האו"ם. סמל זה אמנם התקבל על ידי המוסדות הזמניים, אך לא קיבל מעמד רשמי מטעם המשטר בחסות האו"ם.
אירית דינור

ביוגרפיה

דינור סיימה את לימודי הדוקטורט בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב בהנחיית שמואל ספרא. לאחר מכן עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון במכון ללימודים מתקדמים וב-NEC במשך שנתיים, ושנה ב-Miller fellow שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
דינור תרמה לבעיית כיסוי הקודקודים, וגילתה ב-2005 הוכחה חדשה ומפתיעה למשפט ה-PCP.
סופיה רון-מוריה

סופיה רון-מוריה (נולדה בשנת 1967) היא עיתונאית, כתבת פוליטית, פובליציסטית וסופרת ישראלית.

ביוגרפיה

נולדה בלנינגרד. בגיל שש עשרה התקרבה ליהדות והייתה פעילה במחתרת יהודית וציונית. בשנת 1988 עלתה ביחד עם אמה לארץ ונקלטה במרכז קליטה במבשרת ציון. לאחר מכן עברה לגור בקריית ארבע ובחברון.
בשנות ה-90 החלה את הקריירה העיתונאית שלה ככתבת פוליטית בעיתון הדובר רוסית "וסטי". בשנת 1998 הוציאה את ספרה הראשון "נעבור את פרעה" בשפה הרוסית. השר לשעבר יוסי שריד הגיש תביעת דיבה נגדה עקב דמיון בינו לבין אחת הדמויות בספר המוצגת באור שלילי, אך לבסוף הסיר את תביעתו בטרם התמנותו לשר. באותה שנה היא נבחרה לאשת השנה בתחום התקשורת של העיתון "וסטי". לאחר מכן החלה לעבוד ככתבת פוליטית בעיתון "מקור ראשון". בשנת 2009 הוציאה לאור את ספרה הראשון בעברית "החתן העשירי". בשנים האחרונות החלה לכתוב מאמרים פובליציסטים באתר "nrg" ובעיתון "מעריב".
ב-2 בדצמבר 2014, עם פתיחתה הלא-רשמית של מערכת הבחירות לכנסת העשרים הודיעה רון-מוריה על כוונתה להתמודד בפריימריז לרשימת הבית היהודי, אך לא הגיעה למקום ריאלי ולא שובצה ברשימה הסופית שהוגשה לוועדת הבחירות המרכזית. בתחילת 2019 צפוי לצאת ספרה "להרוג את בת שבע" בהוצאת ספרי צמרת, העוסק בעורכת דין צעירה המתמודדת בפריימריז.
רון-מוריה היא אם לשלושה בנים. היא הייתה נשואה ליוחאי רון ולאחר מכן ליעקב מוריה. יעקב נפטר ב-2008. ב-2014 נישאה בשלישית לבני לוין. תושבת ירושלים.
הר קסקייד (אלברטה)

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1858 על ידי ג'יימס הקטור, והוא נקרא על שם מפל המים שבצלע הדרומית של ההר. לעיתים ההר מכונה בשם הר סטוני הגדול (Stoney Chief), בהתייחס להר הסמוך המכונה הר סטוני סקואו.

הטיפוס על הפסגה

הראשון שטיפס על הפסגה היה טום וילסון (Tom Wilson), שטיפס עליה בשנת 1887.
תיירות בזמביה

תיירות בזמביה מתייחס לענף התיירות ברפובליקה של זמביה, אפריקה. תעשיית התיירות היא תעשייה גדולה וצומחת בזמביה. בזמביה ישנם פארקים לאומיים רבים ומוקדי תיירות טבעיים רבים כגון מפלים, אגמים, נהרות, ומונומנטים היסטוריים.  זמביה הייתה מעורבת במספר הסכמי תיירות עם מדינות שכנות כמו אוגנדה וקניה. שר התיירות של אוגנדה, בוכאניינדי, אמר כי זמביה היא מודל תיירותי באפריקה. מועצת התיירות של זמביה (TCZ) משתפת פעולה עם הממשלה והמגזר הפרטי כדי לשפר את ההיבט השיווקי בענף התיירות.
ציד גם הוא חלק חשוב בתעשיית התיירות הזמבית. על אף שהמדינה אסרה על כל סוג של ציד בינואר 2013, הדבר חזר להיות חוקי עבור מיני חיות רבים שנה לאחר מכן. בנוסף, שר התיירות הזמבי הודיע כי נמרים עשויים להתאפשר לציד באופן חוקי החל משנת 2015 ואריות עשויים להתאפשר שוב לציד החל משנת 2016.
ואיה דל קאוקה

מקור השם

המשמעות המילולית של השם היא "עמק הקאוקה", והוא מתייחס לעמק של נהר קאוקה הזורם במחוז ושעל גדותיו הוקמו כמה יישובים חשובים בתחילת ההתיישבות הספרדית באזור.

היסטוריה

במהלך התקופה הפרה-קולומביאנית ישבו במקום שבטי ילידים שונים. האירופאי הראשון שעבר במקום היה הקונקיסטדורים הספרדים סבסטיאן דה בללקאסר וחואן דה אמפודיה ב-1535. תוך שנים ספורות הוקמה פרובינציית פופאיאן , שהשתייכה למלכות המשנה של פרו עד להקמת מלכות המשנה של גרנדה החדשה במאה ה-18, וכללה בין היתר את שטחי המחוז העתידי.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה בתחילת המאה ה-19 נוצרה פרובינציית פופאיאן שהשתייכה למחלקת קונדינמרקה (שכללה את שטחי קולומביה ופנמה המודרניות), אך תוך שנים ספורות הייתה חלוקה מחדש למחוזות והאזור היה חלק ממחוז קאוקה (שכלל את כל מערב קולומביה המודרנית) . לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והוא חולק בין פרובינציית פופאיאן שנוסדה מחדש ובין פרובינציית בואנוונטורה (שמ-1835 בירתה הייתה קאלי). בשנים שלאחר מכן חלקים נוספים פוצלו מפרובינציית פופאיאן ועתה היו חלקים מהמחוז העתידי גם בפרובינציות ברבקואס וקאוקה (שבירתה הייתה העיר בוגה בשטחי המחוז העתידי).
ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית ונוצרה מדינת קאוקה שכללה את כל דרום ומערב המדינה, כמו גם חלקים נרחבים ממזרחה ואשר בירתה הייתה פופאיאן (במחוז קאוקה המודרני). ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והמדינה הפכה למחוז קאוקה. תושבים מקומיים ניסו לגרום לפיצול האזור של ואיה דל קאוקה ממחוז קאוקה, אך הם לא צלחו בעשורים הראשונים לפעולותיהם.
ב-1908 הייתה חלוקה מחדש של מחוזות בקולומביה, ובין היתר פוצלו ממחוז קאוקה מחוזות קאלי (שבירתו הייתה קאלי), בוגה (שבירתו הייתה בוגה) וקרטגו (שבירתו הייתה קרטגו) בשטחי מחוז ואיה דל קאוקה המודרני. החלוקה החדשה לא שרדה זמן רב והייתה כוונה לספח את המחוזות החדשים בחזרה למחוז קאוקה, אך פעילות של ילידי האזור אצל השלטון בבוגוטה גרמה לכך שב-16 באפריל 1910 המחוזות אוחדו לכדי מחוז ואיה דל קאוקה המודרני, כשבירתו היא קאלי.

כלכלה

כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול קנה סוכר, כותנה, סויה ודורה. תעשיית הסוכר הענפה של המחוז מתרכזת באזור העיר יומבו. כמו כן, הנמל של העיר בואנוונטורה במחוז הוא אחד הנמלים החשובים של קולומביה בחוף האוקיינוס השקט.
כתונת פסים (שיר)

כתונת פסים הוא פזמון שנכתב על ידי מאיר אריאל והולחן על ידי ארקדי דוכין, והופק בשנת 1995 על ידי גלי צה"ל, כחלק ממסע הסברה של משרד הקליטה. הפזמון מתאר את החברה הישראלית ככותנת פסים צבעונית, כאשר כל פס מייצג מוצא תרבותי אחר. בהתאמה, גם מבצעי הפזמון מסמלים ז'אנרים שונים וקבוצות שונות בחברה הישראלית (עדות ומיעוטים אחרים). למרות המסר הפלורליסטי החיובי, הפזמון אינו מהסס למתוח ביקורת על תופעות של גזענות בין-עדתית בישראל, וכדגש לכך, הוא אף מסתיים בקולה של ילדה ממוצא אתיופי.
הפזמון נכתב בהשראת שירי צדקה אחרים, כמו השיר הבריטי "Do They Know It's Christmas?‎", השיר האמריקאי "We Are the World" והשיר הישראלי עם אחד שיר אחד.
סועאד עאמירי

ביוגרפיה

הוריה של עאמירי ברחו מיפו במהלך מלחמת העצמאות ב-1948 אל עמאן שבירדן. שם נולדה וחיה עד שעזבה לביירות שבלבנון, כדי ללמוד אדריכלות באוניברסיטה האמריקנית בביירות, ובהמשך באוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת אדינבורו.
כשחזרה לביקור ברמאללה ב-1981, פגשה את סלים תמרי, סוציולוג מאוניברסיטת ביר זית, איתו נישאה מאוחר יותר, ונשארה.
בין השנים 1991 ל-1993 הייתה עאמירי חברה במשלחת שלום פלסטינית בוושינגטון. היא עוסקת בכמה יוזמות שלום מרכזיות של נשים פלסטיניות וישראליות.
היא מנהלת ומייסדת מרכז ריוואק (באנגלית: RIWAQ בערבית: رواق) לשימור אדריכלי, המרכז הוקם בשנת 1991 והיה הראשון מסוגו שעמל על שיקום והגנה על המורשת האדריכלית הפלסטינית.
ב-2006 מונתה עאמירי כסגנית יו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת ביר זית.
מתגוררת בעיר רמאללה.

כתיבה

ספרה "קפוצ'ינו ברמאללה (רשימות מן הסגר)" (יצא שוב באנגלית בשם: Sharon and My Mother-in-Law: Ramallah Diaries) תורגם ל-19 שפות כאשר התרגום לערבית היה רב מכר בצרפת והספר אף זכה בשנת 2004 בפרס ויארג'ו היוקרתי באיטליה יחד עם הסופרת מנואלה דבירי. הספר מבוסס על אימיילים ומכתבים של עאמירי ובו היא מתארת את חיי היומיום של האנשים סביבה בעיר מגוריה, רמאללה, המנסים לחיות את חייהם, בעיקר תחת עשרת חודשי המצור על רמאללה ב-2002. זהו סיפורם של הנשים והגברים בבית וברחוב, ולא של הלוחמים או של המנהיגים.
ספרה האחרון, גולדה ישנה פה (באנגלית: Golda slept here בהוצאת בלומסברי), המתאר מה פירוש הדבר לאבד את הבית ולא "להרגיש בבית" שוב, זכה בפרס נונו האיטלקי (2014).
מסדר השחרור

היסטוריה

המסדר הוקם ב-16 בנובמבר 1940 על ידי הגנרל שארל דה גול בצו מס' 7 עליו חתם בהיותו בבראזוויל. מטרת המסדר הייתה "לציין לשבח מיוחד אישים או קהילות אזרחיות אשר הצטיינו במעשיהם למען שחרור צרפת והאימפריה שלה". אין דרישות גיל, מין, דרגה או לאום לקבל האות - והוא ניתן לאור המעשים של מקבל האות.
במסדר דרגה אחת בלבד - "חבר מסדר השחרור" ("Compagnon de la Libération"). לשארל דה גול, מייסד המסדר ניתנה הדרגה "המאסטר הגדול" של המסדר (Grand Maître).
האות ניתן לאחרונה ב-23 בינואר 1946.

אות המסדר

המדליה המוענקת לחברי המסדר נקראת "צלב השחרור" (Croix de la Libération). צורתה מלבנית ועליה צלב לורן (סמל צבא צרפת החופשית). בצידה האחורי של המדליה מופיע המוטו בלטינית: “PATRIAM SERVANDO VICTORIAM TULIT” ("על ידי שירות המולדת הוא/היא הביאו ניצחון"). 
צבעי האות הם: ירוק, המסמל תקווה, ושחור המסמל אבלות.
המדליה והאות הוענקו בטקס צבאי בו מוענקים המדליה והאות ונאמר: 
"Nous vous reconnaissons comme notre Compagnon pour la libération de la France dans l’honneur et par la Victoire" (“אנו מכירים בך כחבר למען שחרור צרפת, בכבוד ובניצחון”).

אישים שקיבלו את האות

כ-105 ממקבלי האות היו מתחת לגיל 20, הצעיר שבהם הוא מאתורין הנריו אשר הוצא להורג בהיותו בן 14 בסירובו לגלות מיקום של חיילי צבא צרפת.
260 ממקבלי האות קיבלו אותו לאחר מותם, ו-65 נפלו לאחר קבלת האות. 
6 נשים קיבלו את האות.
שני אישים שאינם בעלי אזרחות צרפתית קיבלו את האות - וינסטון צ'רצ'יל (בשנת 1958) וג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת (בשנת 1960 - לאחר מותו). המסדר, שנסגר בשנת 1946 נפתח במיוחד לצורך מתן אותות אלה.
יהודית סספורטס

ביוגרפיה

יהודית סספורטס נולדה באשדוד בשנת 1969. בעבודותיה המוקדמות, כגון "עריסה" (1991) או "משקל פח" (1996), יצרה מבנים תלת ממדיים המתבססים על דימויים של חפצים ביתיים. בעבודה "הנגר והתופרת" (2000), המבוססת על התוכנית האדריכלית של דירת הוריה בבניין שיכון באשדוד, יצרה סספורטס מיצב גדול ממדים ששילב בין פיסול לציור.
בשנות ה-2000 החלו להופיע ביצירתה דימויים של טבע, בעיקר של יערות וביצות, בעלי ממד קונקרטי ומטאפורי. בנוסף, החלה ליצור גם בתחום הווידאו. בשנת 2007 ייצגה את ישראל במסגרת הביאנלה ה-52 לאמנות בוונציה, איטליה.