google/wiki40b huggingface dataset:
אנסטסיה פוסטובוייטובה

כשחקנית כדורגל

בין השנים 2000–2003 שיחקה במועדון הכדורגל TNK ריאזאן ובין השנים 2003–2004 שיחקה ברוסיאנקה, במדי ריאזאן זכתה בשנת 2000 באליפות רוסיה .
בשנים 1996–1998 שיחקה בנבחרת הנוער לנשים, בין השנים 1998–2003 שיחקה בנבחרת הנשים של רוסיה. היא השתתפה באליפות אירופה בשנת 2001 ובגביע העולם 2003.

כשופטת

לאחר שסיימה את קריירת המשחק, היא הפכה לשופטת. היא שלטה במשחקי אליפות הנשים ובגביע רוסיה לנשים. מאז 2009 היא שופטת בטורנירים בינלאומיים לנשים. היא שפטה את המשחקים בטורניר הכדורגל אוניברסיאדת הקיץ 2009, במשחקים אליפות אירופה לנוער 2010, במשחקי מוקדמות אליפות אירופה לנוער 2012 ובאליפות אירופה 2013 ו-2017.
בשנת 2010, התאחדות הכדורגל הרוסית הכירה בה כשופטת הטובה ביותר ברוסיה בקרב נשים.
ב-23 במרץ 2012 הפכה לשופטת הראשונה ברוסיה לשפוט במשחק של גברים. היא מונתה לשפוט במשחק אליפות הנוער בין צסק"א ללוקומוטיב. במשחק זה שלפה פוסטובוייטובה חמישה כרטיסים צהובים וכרטיס אדום אחד לשחקן צסק"א, דייוויד חורצידזה, בגין שימוש במילים גסות כלפיה.
בסיכום עונת 2011/2012, היא קיבלה שוב את פרס "השופטת הרוסייה הטוב ביותר בקרב נשים" מטעם ההתאחדות. היא נכנסה לרשימת עשרת השופטים הטובים ביותר של שנת 2017 על פי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של כדורגל.
באפריל 2019 היא הפכה לגיבורת ערוץ היוטיוב KraSava, שמתוחזק על ידי בלוגר הווידאו הפופולרי יבגני סאווין.
בשנת 2019 היא מונתה לשופטת בגמר ליגת האלופות לנשים. ב-19 בספטמבר 2019 נכללה ברשימת השופטים שישפטו במשחקי ליגת הכדורגל המקצוענית לגברים.
גוריונוב SG-43

נתונים טכניים

עקרון הפעולה של המקלע התבסס על רתע הקליע מפליטת הגזים לאחר הירי, ושרשיר הקליעים שלו, בניגוד למקלע ה"מקסים", היה מתכתי והוא יוצר והתאים גם למקלעי PK ו-PKM .
ה-SG-43 נחשב למקלע הכבד הנייד הראשון שהשתמש בשרשיר מתכתי של קליעי 7.62 שיוצר על ידי ברית המועצות. המקלע נחשב כעצמתי ואמין אך חסרונו התבטא בחוסר התמרון שלו שנגרם ממשקל הכן בעל הגלגלים, המיגון (שריון) וממדיו הגדולים.
ג'אנלואיג'י דונארומה

מילאן

דונארומה גדל במחלקת הנוער של קלאב נאפולי.ב-2013 דונארומה עבר למחלקת הנוער של מילאן ולקראת עונת 2015/2016 הועלה לסגל הקבוצה הבוגרת כשוער שלישי על ידי המאמן סינישה מיכאילוביץ'. הוא לקח חלק במשחקי קדם העונה של מילאן בסין בחודש יולי 2015, בו פגשה מילאן את אינטר ואת ריאל מדריד במסגרת גביע האלופות הבינלאומי 2015, טורניר קדם עונה. ב-30 ביולי 2015 הוא שיחק במשחק נגד ריאל מדריד, כשהחליף את דייגו לופס בדקה ה-72. הוא שמר על רשת נקייה, אך היה אחד משני שחקני מילאן שהחטיאו בדו-קרב בעיטות העונשין, בו ניצחה ריאל מדריד בתוצאה 10-9.

עונת 2015/2016 - עונת הפריצה

ב-25 באוקטובר 2015 ערך דונארומה את הופעת הבכורה הרשמית שלו, כשפתח בהרכב ושיחק 90 דקות בניצחון הליגה 2-1 נגד ססואולו. הוא שיחק במקומו של דייגו לופס לאחר שלושה משחקים ללא ניצחון, והפך לשוער הצעיר ביותר שפותח בהרכב בהיסטוריה של הכדורגל האיטלקי, כשהוא בן 16 ו-8 חודשים.
הופעתו זיכתה אותו בתשבחות, והמאמן סינישה מיכאילוביץ' והשוער הראשון דייגו לופס הגדירו אותו כעתיד של הכדורגל האיטלקי. שלושה ימים לאחר מכן שמר דונארומה לראשונה על רשת נקייה, בניצחון 1-0 על קייבו ורונה. מאז זכה דונארומה להתייחסות רבה ותשבחות בשל ביצועיו בגיל כה צעיר. בסוף חודש אוקטובר 2015 אמר עליו כריסטיאן אביאטי, שוערה של מילאן: "למעט מאוד אנשים יש איכות כזו בגיל 16. אלוהים הסתכל עליו מלמעלה ואמר: 'אתה צריך להיות שוער'". סינישה מיכאילוביץ' ביקש מהתקשורת לנהוג בזהירות כלפי השוער הצעיר והסביר כי דונארומה צעיר מדי מכדי להישפט כשוער מן המניין. נשיא אקדמית הנוער של מילאן, פיליפו גאלי, התראיין ללה גזטה דלו ספורט ואמר כי דונארומה הוא "כישרון עצום שצפוי לו עתיד מזהיר". בשנת 2015 הופיע ברשימת 100 הכדורגלנים הצעירים הטובים בעולם שנולדו לאחר שנת 1994 על ידי דון בלון.

קריירה בינלאומית

ב-1 בספטמבר 2016 ערך דונארומה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה, כשהחליף את ג'אנלואיג'י בופון בפתיחת המחצית השנייה בהפסד 3-1 לנבחרת צרפת במשחק ידידות.
ג'מיני 4

יעדים

יעדה המרכזי של ג'מיני 4 היה להראות שבני אדם יכולים להתקיים בחלל לזמנים ממושכים. המשימות הבאות בתוכנית ג'מיני היו יותר ארוכות על מנת לוודא שהאסטרונאוטים מסוגלים לעמוד גם בזמנים אף יותר ממושכים בחלל כמו במשימות לירח.
היעד השני היה לבצע הליכת חלל ראשונה על ידי אמריקאי (EVA). הליכת החלל הראשונה בעולם בוצעה כמה חודשים לפני ג'מיני 4 על ידי הקוסמונאוט הסובייטי אלכסיי ליאונוב במשימת ווסחוד 2. נאס"א הקדימה את הליכת החלל למשימת ג'מיני 4 כדי להודיע שארצות הברית סוגרת את הפער במרוץ לחלל עם ברית המועצות. 11 ימים לפני השיגור שתוכנן ל־3 ביוני, דיווחו העיתונים שנאס"א מסרה כי "עדיין אין אנו בטוחים אם אכן יהא וייט האמריקאי הראשון שיחשוף עצמו לחלל," וכי "ההחלטה כנראה תיפול יום או יומיים לפני מועד השיגור."
היעד השלישי היה לבצע תמרון ומפגש ראשון בחלל. ג'מיני 4 ניסתה להתקרב לשלב העליון והמרוקן של משגר הטיטן 2, מכיוון שהקיפה את כדור הארץ באותו המסלול של השלב העליון של המשגר.
גרייס בדיאקו

ביוגרפיה

היא בעלת תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה מאוניברסיטת גאנה (1977), ותואר דוקטור בדמוגרפיה מאוניברסיטת פנסילבניה שהוענק לה ב-1988. כן עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מישיגן בתחום של סקרי דגימה.
תחילת הקריירה המקצועית של בדיאקו הייתה כסטטיסטיקאית בממשלת גאנה. משנת 2000 עד 2004 הייתה ראש המחלקה לדמוגרפיה בחטיבת הסטטיסטיקה של האו"ם, שם הייתה אחראית לכתיבה של שלושה פרסומים מתודולוגיים של הארגון. ב-2004 מונתה לעמוד בראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של גאנה, ומילאה תפקיד זה עד 2012. במסגרת תפקידה זה הייתה אחראית לביצוע ופרסום של מספר רב של מחקרים, כולל מחקר על רמת החיים בגאנה, מחקר על רמת הפשיעה, וסקר האוכלוסייה והדיור. כיום היא יועצת לוועדת הפיתוח הלאומית של ממשלת גאנה, ועומדת בראש המועצה המנהלת של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של המדינה.  במסגרת תפקידה הנוכחי היא נוטלת חלק משמעותי בעיצוב תוכנית הפיתוח של גאנה ל-40 השנים הבאות.

פרסים

בדיאקו זכתה בפרס מסדר הוולטה, ונבחרה כחברה במכון הבינלאומי לסטטיסטיקה.
Rubber bridge

Rubber bridge או מיני ברידג׳הוא גרסה ביתית של משחק הברידג'. בגרסה זו משחקים ארבעה שחקנים קבועים, בשונה מתחרות ברידג' בה כל זוג משחק נגד מספר זוגות שונים. Rubber bridge משוחק בעיקר להנאה בבתים, אך במקרים מסוימים גם תמורת כסף. ההבדל בינו לבין תחרות ברידג' רשמית הוא, שלגורם המזל יש בו משקל רב יותר ב-Rubber bridge, משום שהתוצאות בו הן אבסולוטיות ואינן תוצאות יחסיות בהשוואה לתוצאות שחקנים אחרים ששיחקו את אותה חלוקה.

אופן המשחק

כל שחקן בוחר קלף. בעל הקלף הגבוה ביותר הוא המחלק בחלוקה הראשונה. בהמשך המחלק הוא הבא בתור בכיוון שבו מסתובב השעון. המחלק מחלק 13 קלפים לכל שחקן ומשחקים על פי כללי המשחק של משחק הברידג'. כללי ההכרזה והמשחק זהים לכללים במשחק ברידג' תחרותי.

בונוסים על משחק ו Rubber

כאשר אחד הצדדים צובר 100 נקודות מתחת לקו הוא זכה במשחק (Game). במצב זה כל הנקודות שצבר היריבים מתחת לקו אינן נחשבות לצורך משחק. הן נחשבות בסיכום הכללי של הנקודות שמעל ומתחת לקו. הבונוס על זכייה במשחק הראשון הוא 300 נקודות מעל לקו. הצד שזכה במשחק, הופך לפגיע, כלומר: מגדיל את הבונוסים שהם מקבלים על ביצוע סלאם ואת העונש שהם מקבלים על אי-ביצוע חוזה.

זכייה במשחק שני נקראת זכייה ב-Rubber. על זכייה ב Rubber מקבלים בונוס של 700 נקודות אם הצד השני לא זכה במשחק ובונוס של 500 נקודות אם הוא זכה במשחק.

הכפלה Double ו Redouble

כאשר מבוצע חוזה מוכפל (הכרזת Double על ידי היריבים) מוכפלות הנקודות מתחת לקו ומתווספות 50 נקודות מעל לקו. כאשר מוכרז Redouble לאחר הכרזת Double של היריבים והחוזה מבוצע מוכפלות הנקודות מתחת לקו שמקבלים לאחר הכרזת Double ללא Redouble. דוגמה: על ביצוע חוזה של 1NT מקבלים 90 נקודות מתחת לקו. אם היריבים הכריזו Double מקבלים 180 נקודות מתחת לקו ותוספת של 50 נקודות מעל לקוו. אם הכרוז או שותפו הכריזו Redouble לאחר הכרזת Double של היריבים וביצעו את החוזה, הם יקבלו 360 נקודות מתחת לקו ו 50 נקודות מעל לקו.

במקרה של הכשלת חוזה מוכפל, מוכפלות הנקודות שמקבלים המגנים מעל לקו. במקרה של כישלון בחוזה שהוכרז Redouble מוכפלות הנקודות שמקבלים המגנים פי 4.

היסטוריה - שינויים בשיטת הניקוד

בעבר שיטת הניקוד הייתה שונה במעט. הקנס על לקיחות חסרות בכפל, לא פגיע, היה 100 על הלקיחה החסרה הראשונה ו-200 על כל לקיחה חסרה נוספת. השינוי בוצע עקב העובדה שהיה כדאי להקריב חוזה מול גראנד סלאם. גראנד סלאם פגיע שווה 1500 (בונוס סלאם) + 500 (בונוס משחק) + 210 (סדרת מייג'ור) = 2210. לעומת זאת, הפסד של 11 לקיחות, מוכפל, לא פגיע, היה 2100 - הקרבה רווחית.
נוסף על כך, "בונוס העלבון" על ביצוע חוזה של כפל-כפליים היה רק 50 נקודות. ערך זה שונה ל-100 כך שביצוע חוזה בגובה חמש בסדרות המיינור, כפל-כפליים, עם לקיחה עודפת, יהיה עדיף תמיד (פגיע או לא פגיע) על סלאם לא מוכפל.

היסטוריה

Rubber Bridge הוא הגרסה המסורתית של משחק הברידג' שקדמה ל Contract bridge המשוחק היום בתחרויות רשמיות. עד שנות ה-30 של המאה העשרים שיחקו Rubber Bridge.

בדצמבר 1931 ובינואר 1932 נערכה תחרות קבוצות ב-Rubber Bridge, שהוגדרה אז כ"קרב בברידג' של המאה". התחרות הייתה בין הקבוצות של אלי קלברסטון ושל סידני לנץ. שוחקו בתחרות מאה וחמישים rubbers ,שבסיומם ניצחה קבוצתו של קלברסטון. "קרב הברידג' של המאה" נחשב לאבן דרך בהתפתחות הברידג' כפי שאנו מכירים אותו היום. קלברסטון בנה שיטה חדשנית לאותה עת, הנקראת על שמו. בקבוצתו של לנץ, המתנגד הראשי לשיטה החדשה, שיחקו בכירי השחקנים של אותה תקופה, שאף הם חלקו על שיטתו של קלברסטון.
רובעי פריז

לפני 1860

ב-11 באוקטובר 1795 חולקה פריז לשנים-עשר רבעים. רבעים אלו חולקו ומוספרו ממערב למזרח, כשאלו שמוקמו בגדה הימנית של הסן קיבלו את המספרים 1–9, ואלו שבגדה השמאלית את המספרים 10–12.
כל רובע חולק בעצמו לארבעה רבעים פנימיים (quartiers), שתאמו את 48 המחוזות המקוריים של העיר, שנקבעו בשנת 1790.

לאחר 1860

ב-1 בינואר 1860 הגדיר נפוליאון השלישי תחום חדש לעיר. חלוקת העיר הישנה נזנחה והעיר חולקה מחדש לעשרים רבעים; כך, למשל, האזור שהיה בעבר הרובע ה-13, הפך כעת לרובע ה-16. החלוקה החדשה נערכה על פי שיטה חדשה, ספירלית, שמתחילה במרכז העיר.

עוצמת ההבדלים החברתיים

העלייה הרציפה במחירי הדיור בפריז מסבירה את התחלופה הנמשכת של האוכלוסייה הענייה והמעמד הבינוני במעמד חדש ומבוסס יותר. תהליך זה של החלפת אוכלוסיות ניכר במגלופוליסים רבים בעולם, כגון לונדון או ניו יורק. המונח בּוֹבּוֹ - הלחם של המילים בורגני בוהמייני - מציין את המעמד העליון החדש של העיר ואת הקצנת הפערים החברתיים ברבעים שנחשבו עד לא מזמן לעממיים: הרובע העשירי, למשל, או קומונות סמוכות באזור הפרברים, כמונטרויי או סֶן-סָן-דֶני.
אך אם לפריז דבק דימוי של "עיר של עשירים", עם שכבה חברתית מבוססת, מצבה החברתי בפועל נותר קוטבי ביותר. ההבדלים הסוציאליים באים לידי ביטוי, כבעבר, בין תושבי מערב העיר (המבוססים) לבין אלו שבמזרח. כך, הצהרת ההכנסה הממוצעת ליחידת צריכה ברובע השביעי בשנת 2001, הרובע העשיר ביותר של פריז, עמדה על 31,521 אירו, כמעט כפליים מול זו של הרובע התשעה-עשר, שעמדה על 13,759 אירו בלבד, וקרובה להכנסה בפרבר סן-סן-דני; 13,155 אירו. הרבעים השישי, השביעי, השמיני והשישה-עשר מדורגים בין עשר הקומונות בעלות ההכנסה הממוצעת הגבוהה ביותר, לעומת הרבעים העשירי, השמונה-עשר, התשעה-עשר והעשרים, שמשובצים גבוה ברשימת הקמונות העניות באזור איל-דה-פראנס.
12% מהמשפחות הפריזאיות, כ-210,000 איש, חיים מתחת לסף העוני, שעומד על 670 אירו לחודש, כפי שנקבע על ידי הלשכה הארצית לסטטיסטיקה (INSEE).
ניתן להיווכח, כמו כן, בתהליך גטואיזציה אתנית וחברתית של מספר רבעים. למעשה, ההרכב החברתי של מספר רבעים עניים במזרח העיר (כמו הרבעים ה-18 וה-19) זהה להרכב הפרברים הסמוכים להם, המהווים מעין הארכה שלהם; באופן דומה, הרובע השישה-עשר ממשיך בפרברים האמידים שממערב לו. ברבעים השמונה-עשר, התשעה-עשר והעשרים מרוכזים כ-40% מעניי העיר.

מגורים ציבוריים ומגורי יוקרה

בלמעלה ממחצית הדירות בפריז אין יותר משני חדרים (58.1% מהדירות, על-פי נתונים משנת 1999). עובדה זו מסבירה חלקית את המספר הגבוה של רווקים ומשפחות שאין בהם ילדים שמאפיינים את העיר. שטח הדירות הקטן ומחירן הגבוה מקשים על רכישתן, ומשפחות רבות מעדיפות בשל כך לגור בפרברים. זאת משום שיופיים של כמה מהרבעים אינו מצליח לפצות על חוסר הנוחות שבמגורים בהם: הלחץ, הצפיפות, זיהום האויר, הלכלוך ברחובות, חוסר הביטחון, יוקר המחיה, וכדומה.
המגורים הציבוריים המוגנים (logement social) תופסים מעט יותר מ-17% מנפח הבנייה העירונית אך כמות זו מפוזרת בצורה לא שוויונית בעיר: בעשרת הרבעים הראשונים שבמרכז פריז, רק 6% מהמבנים שייכים למגורים ציבוריים של העיר, שהם 23% מסך הדיור הציבורי בה. ברבעים ה-13, ה-19 וה-20 היו 96,000 יחידות בשנת 1999, כלומר, 47% מהמגורים הציבוריים מרוכזים בשלושה רבעים בלבד. אם מצרפים אליהם את הרבעים ה-12, ה-14, ה-15 וה-18 נוכחים לדעת ש-81% מהדיור המוגן מרוכז בפריפריה הדרומית והצפון-מזרחית של פריז.
פריז ממוקמת במקום התשיעי במדד הערים היקרות בעולם, ביחס למגורי היוקרה שבה: 12,600 אירו למ"ר בשנת 2007 (לעומת 36,800 אירו בלונדון, היקרה ביותר).
פרוטומה

פרוטומה (ביוונית Προτομή - "החלק הקדמי או העליון של דבר-מה") הוא פסל המתאר את חלקו העליון של אדם או את חלקו הקדמי של בעל חיים, ובעיקר את צווארו וראשו (לעיתים עם חלק נכבד של כתפיו וחזהו). 
הפרוטומה מוצבת על אדן או כן, ועשויה מאבן או סוגים של מתכת. הפרוטומה שימשה פעמים רבות להנצחת אישים מסוימים בעלי חשיבות, ולאו דווקא כיצירת אמנות לשמה (למשל, רבים מאישי יוון ורומא החשובים הנציחו את דמותם באמצעות פרוטומה).
טירת פוסנהופן

היסטוריה

הטירה נבנתה כטירת עץ ב-1536 בידי יאקוב רוזנבוש (Jakob Rosenbusch), אשר האזור הוענק לו בידי דוכסי בוואריה. הטירה לא נותרה דורות רבים בידי משפחת רונבוש. היא נהרסה בידי השוודים מלחמת שלושים השנים, אולם שוקמה ועברה מספר בעלים עד שב-1760 נרכש כל האזור בידי הגנרל לה רוז . ב-1834 רכש את הטירה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה וגר בה יחד עם אשתו לודוביקה, נסיכת בוואריה. מקסימיליאן השתמש בכספו הרב כדי לשפץ את הטירה, והוסיף לה קומות וקפלה. בתו של מקסימיליאן, הנסיכה סיסי, העבירה בטירה זו את שנות ילדותה המאושרות לפני שנישאה לפרנץ יוזף הראשון והפכה לקיסרית אוסטריה, ומכאן פרסומה של הטירה. בסרטים שנעשו על סיסי, תופסת הטירה מקום חשוב מאוד. כך לדוגמה בסדרת האנימציה "סיסי הנסיכה", אשר בה מכונה הטירה בקיצור בשם "פוסי". גם בסרט "סיסי" מ-1955, ישנן סצנות המתרחשות בפוסנהופן, אולם הן צולמו למעשה בטירת פושל (Schloss Fuschl) באזור זאלצקמרגוט באוסטריה.
הטירה נותרה בבעלות צאצאיו של מקסימיליאן גם לאחר מלחמת העולם הראשונה ואובדן מעמדה של המשפחה. עם זאת, נעשה בה שימוש פחות ופחות עד שב-1940 היא נמכרה לארגון "הרווחה הלאומית הנציונל-סוציאליסטית" (Nationalsozialistische Volkswohlfahrt), אשר מסרה אותה לידי הלופטוואפה שהשתמש בה כבית חולים. שימושים אלו הרסו את עיצוב הפנים של הטירה, ופגעו גם בעיצוב החיצוני. מצבה הלך והתדרדר לאחר מלחמת העולם השנייה, היסודות התרועעו וחלקים מהמתחם נמצאו בסכנת התמוטטות. היו אף שהמליצו להרוס את הטירה ולבנות במקומה בית מלון מודרני. ב-1981 נרכשה הטירה בידי בעלים חדשים אשר דאגו לשפץ את המקום מחדש. כיום נמצאת הטירה בידיים פרטיות, ולא ניתן לראות אותה מבפנים. עם זאת, שפת האגם כמו גם שני דונם בגנים הקדמיים של הטירה, פתוחים לציבור.
מרטי באלין

ביוגרפיה

באלין נולד בסינסינטי, אוהיו שבארצות הברית. עוד כנער רצה להיות אמן ומוזיקאי. ב-1962, שינה את שמו למרטי באלין והחל להקליט עם חברת התקליטים צ'לנג' רקורדס, הקליט את הסינגלים "אין אחת מלבדייך" ו"אני מתמחה באהבה" שנכשלו ולכן החל לעבוד עם אביו והתחתן. במקביל, השתתף בשנים 1963-64 יחד עם לארי ווארגו, ג'אן אליקסון וביל קולינס ברביעייה בשם "The Town Criers" אשר ניגנה פולק רוק. 
באלין היה המקים והזמר המאופיין של ג'פרסון איירפליין, החל מ-1965 עד 1971. יחד עם הלהקה הופיע בפסטיבל מונטריי ב-1967 ובפסטיבל וודסטוק ב-1969. בנוסף לכך, הופיעו בפסטיבל אלטמונט, בו באלין נחבט עד אובדן הכרה בעקבות מריבה עם אחד מחברי הכנופיה, כפי שניתן לראות בסרט הדוקומנטרי על המופע, Gimme Shelter. בעקבות האירועים במהלך המופע שהגיעו לשיאם בתקיפת באלין, סירבו חברי הגרייטפול דד, שהיו אמורים להופיע לפני ההופעה החותמת של הפסטיבל, הופעת הרולינג סטונס, לעלות לבמה.
באלין עזב את הלהקה פעמיים. ב-1971, הוא נפרד מהלהקה לשלוש שנים, והחל להקליט אלבום תחת ההרכב "Bodacious D.F". ב-1973, כאשר הפיק אלבום להרכב "Grootna", תרם שיר אחד, "קרוליין", ל"Dragon Fly"' אלבומה של להקת ההמשך לג'פרסון איירפליין, ג'פרסון סטארשיפ. באלין הצטרף לג'פרסון סטארשיפ ב-1975. ב-1978, לאחר מספר להיטים עיקריים עם ג'פרסון סטארשיפ, עזב פעם נוספת.
ב-1979 הפיק אופרת רוק בשם "Rock Justice", על כוכב רוק אשר הושם בכלא לאחר שלא הצליח לספק לחברת התקליטים להיט ראוי. הקלטות אופרת הרוק פורסמו בEMI, שבאלין הפיק אך לא השתתף בה. לאחר מכן, הועלה הרעיון שיפיק אלבום סולו משלו בחסות EMI.
ב-1981, הוציא לאור אלבום סולו שנקרא "Balin"' שממנו יצאו צמד להיטים, "לבבות" ו"גברת אטלנטה". וב-1983 יצא עם אלבום נוסף שנקרא "Lucky"' יחד עם EP ששוחרר ביפן בלבד, ששמו "שום כתף איננה". האלבום לא היה ברמת אלבומו הקודם, ולא שיחזר את הצלחת הקודם במצעדים, ובעקבות כך חוזהו עם EMI הגיע לקיצו.
בשנת 1985 חבר לפול קנטנר וג'ק קאסאדי ויחדיו הקימו את הלהקה KBC Band. וב-1989 בוצע איחוד עם רוב חברי להקת המקור, ג'פרסון איירפליין, אך זה הוכח כלא מוצלח.
באלין הקליט את אלבום הסולו השלישי שלו "Better Generation", ב-1991.
איחוד נוסף בוצע ב-1993 עם "ג'פרסון איירשיפ" יחד עם פול קנטנר. ואת אלבום הסולו הרביעי שלו הקליט ב-1997, שנקרא "Freedom Flight".
נפטר ב-27 בספטמבר 2018.
אוניברסיטת א-נג'אח

היסטוריה

תחילתה של אוניברסיטת א-נג'אח עוד בשנת 1918, בבית הספר א-נג'אח נבלוסי מייסודו של עיזאת דראוזה. בשנת 1931 הוקם לצד בית הספר גן ילדים. בית הספר שינה את שמו למכללה הלאומית א-נג'אח בשנת 1941, ובשנת 1943 גויסו כספים לבניית מבנה חדש למכללה. בשנת 1963 נפתחה מכללה קהילתית עם תוכנית לימוד דו-שנתית. בשנת 1967 הוא היה בית מדרש למורים שלצדו בית ספר תיכון ולמדו בו סה"כ 450 תלמידים. בשנת 1968, בית הספר היה החשוב ביותר בשכם, ואחד המוסדות העל תיכוניים הבודדים ביהודה ושומרון. הרעיון להפוך את בית המדרש למורים לאוניברסיטה נדחה על ידי ראשי המכללה בטענה של העדר תקציב וידע. בשנת 1977 הפכה המכללה לאוניברסיטה הלאומית א-נג'אח. בתחילה היו במוסד שני בתי ספר: בית הספר לאמנויות ובית הספר למדעים.
באוניברסיטת א-נג'אח נמצאת הפקולטה לרפואה ולמדעי הבריאות הגדולה במזרח התיכון, בה לומדים כ-4,000 סטודנטים. בשנת 2013 נחנך בה בית חולים המשמש גם למחקר רפואי. בבית החולים 217 מיטות וכמאה רופאים, ונבנה בו אגף נוסף בן 15 קומות, בו יהיו כ-800 מיטות אשפוז.

לאומיות פלסטינית

משנות ה-30 נודע בית הספר כמוקד ללאומיות ערבית ותלמידיו קיימו תהלוכת אבל ביום הצהרת בלפור.
לאחר מלחמת ששת הימים היו תלמידים ומורים מבית הספר שותפים במעשי חבלה נגד יעדים ישראליים.
האוניברסיטה הייתה סגורה על ידי צה"ל בשנת 1984. בשנת 1988, בעת האינתיפאדה הראשונה, הוכרז קמפוס האוניברסיטה שטח צבאי סגור, והוא נפתח מחדש בשנת 1991. הלימודים באוניברסיטה בעת סגירת הקמפוס המשיכו בבתים פרטיים ובמוסדות אחרים. בתחילת המאה ה-21 ידעה האוניברסיטה גידול מהיר.
בתקופת האינתיפאדה השנייה נשמעה הטענה שהאוניברסיטה היא מעוז של תנועת החמאס.
מעכב נקודת בקרה

טיפול במעכב נקודת בקרה הוא סוג של אימונותרפיה המכוון כנגד סרטן. הטיפול מבוסס על כך כי אחד המנגנונים המאפשרים לגידולים סרטניים לחמוק ממערכת החיסון הוא דרך הפעלה של נקודות בקרה. התרופה הראשונה נגד סרטן ממשפחה זו הייתה ipilimumab, חוסמת CTLA-4 שאושרה בארצות הברית בשנת 2011.
מעכבי נקודות בקרה נוספים המאושרים כיום מכוונים כנגד PD-1 או כנגד הקולטן שלו PD-L1. חלק מן התרופות ממשפחה זו אושרו בין לטיפול במלנומה גרורתית, מחלה שלא היה לה טיפול יעיל קודם לכן. התגליות במדע בסיסי שאפשרו את פיתוח הטיפול במעכבי נקודות בקרה, הוביל לפרס נובל ברפואה שניתן בשנת 2018 לחוקרים ג'יימס אליסון וטסוקו הונג'ו.
ניהונג'ינרון

ניהונג'ינרון (ביפנית: 日本人論, מילולית: תאוריות אודות היפנים) הוא סוגה של תאוריות המתמקדות בזהות הלאומית והתרבותית של יפן. הסוגה מקיפה מגוון נושאים בתחומי סוציולוגיה, פסיכולוגיה, היסטוריה, בלשנות, פילוסופיה, ואפילו מדע. הסוגה זוכה להצלחה בעיקר ביפן ונכתבת כמעט באופן בלעדי על ידי כותבים יפנים.
המושג עצמו התפרסם לאחר מלחמת העולם השנייה, ונועד לתאר ספרים ומאמרים שעשו ניסיון לנתח, להסביר או להגן על השוני בין החברה היפנית לחברות אחרות, בעיקר מאירופה ומארצות הברית. מקורות אלו חולקים השקפה כללית בנוגע למה מייחד את יפן, והשקפה זו נקראת ניהונג'ינרון.

היסטוריה

אף על פי שהניהונג'ינרון זכה לפרסום לאחר המלחמה, הרעיונות העומדים בבסיסו מקורם בתקופות שלפניה. תאוריות אודות הזהות היפנית החלו לצוץ במהלך תקופת אדו והביאו להבנה חדשה של ה"יפניות", שהייתה משותפת לכל תושבי המדינה, ללא קשר למעמד חברתי.

תקופת מייג'י

בעקבות לחץ צבאי ודיפלומטי התמוטטה השוגונות האחרונה במחצית השנייה של המאה ה-19, הקיסר מוצוהיטו הפך לשליט המדינה וסיים את תקופת הבידוד הארוכה בה הייתה נתונה יפן. יפן פתחה את נמליה והחלה לסחור עם מדינות אחרות, ומנהיגיה שאפו לערוך רפורמות שיסייעו למדינה להתאים עצמה לרוח הזמן. סין איבדה את מקומה המסורתי כמודל לחיקוי, ואותה החליף העולם המערבי, אך בעוד היחסים עם סין היו חד-צדדיים, לפתע יכלו המשכילים והוגי הדעות היפנים לקרוא את הכתבים המערביים אודות יפן והיפנים. תגובתם של היפנים לדעות המערביות אודותיהם, שהיו רוויות בתחושות עליונות והתנשאות שהיו אופייניות לתקופה, עוררו דיון אודות הזהות הלאומית היפנית.
לאחר השלמת תהליך המודרניזציה והלמידה מהמערב, החלו היפנים לשוב ולהתמקד בזהותם שלהם, והחלו במקביל לפתח רגשות אימפריאליסטים עם עליית הקולוניאליזם. תקופת טאישו התאפיינה בנטייה נוספת לכיוון המערב, אך בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 1929 החל המיליטריזם לצבור תמיכה, בעוד אידאולוגיות לאומיות מנעו כל ניסיון התקרבות נוסף למערב.

לאחר המלחמה

לאחר התבוסה במלחמה, ועם סיום תקופת הכיבוש נהנתה יפן מתקופת שגשוג כלכלי ארוכה, שנמשכה עד שנות ה-90. בתקופה שלאחר המלחמה שבו ועלו תאוריות אודות ייחודיות היפניות, אך אלה נתקלו לעיתים בביקורת. קשה לומר האם התאוריות אודות היפנים, שנהגות תחת הדמוקרטיה היפנית, הן תהליך טבעי של חיפוש זהות לאומי, או שמא הן נשענות על האידאולוגיות הלאומניות שרתמה הממשלה היפנית בתקופת שלפני המלחמה לטובת התפשטות אימפריאלית.
עם זאת, ייתכן שהשמדת סמלים יפנים לאומיים והמהלומה הפסיכולוגית שגרמה התבוסה במלחמה הביאו להופעת הניהוג'ינרון, על אף מקורותיו המוקדמים, וייתכן שהוא משקף את הרגשות הלאומיים ביפן, לפי רוח התקופה. מיד לאחר המלחמה, נערך הדיון בניהונג'ינרון בהקשר שלילי, וערכי הפיאודליזם שהזכירו את האימפריה היפנית, נחשבו מכשולים בשיקום המדינה הדמוקרטית החדשה. בשנות ה-60 הכירו הוגי הניהונג'ינרון בחשיבות ההיסטורית של יפן, והחלו לבקר ערכים מסוימים של החברה המערבית, לעומת ערכים ראויים בחברה היפנית. בשנות ה-70, במקביל לשגשוג הכלכלי, החלו הערכים הפיאודלים להופיע באור חיובי, המייחד את יפן משאר מדינות העולם, והמאפשר לה לשגשג.
המסע המופלא של אהרוני וגידי

המסע המופלא של אהרוני וגידי היא סדרת דוקו-ריאליטי שנוצרה על ידי השף  ישראל אהרוני, במסגרתה הוא יוצא יחד עם המוזיקאי גידי גוב, לסדרת מסעות במדינות שונות, ושניהם נחשפים לתרבויות ולמאכלי רחוב שונים.
תוכנית הבכורה של "המסע המופלא של גידי ואהרוני" עלתה למסך הטלוויזיה לראשונה בערוץ 10 בשנת 2011. 
בעקבות הקשיים אליו נקלע ערוץ 10, ובטרם הושלם המיזוג בין ערוץ עשר ורשת 13, רכשה רשת מדיה את הסדרה, ומהעונה השביעית היא משודרת ברשת 13.
רונדה ון פלנדרן

ההיסטוריה של המרוץ

מייסד המרוץ הוא הבלגי קרל ון ויננדאל שהיה רוכב אופניים שלא זכה להצלחה רבה והפך לעיתונאי. עבודתו בעיתון "ספורטוורלד" איפשרה לו להוציא אל הפועל ולפרסם את המרוץ. המרוץ התקיים בפעם הראשונה בשנת 1913 למרחק 370 ק"מ ובהשתתפות 37 רוכבים. בשנה שלאחר מכן זינקו 10 רוכבים בלבד למרוץ ומלחמת העולם הראשונה שהשביתה את המרוץ בשנים שלאחר מכן איימה על המשך קיומו של המרוץ שרק נולד. לאחר המלחמה, ב-1919 חודש המרוץ. עד אמצע שנות העשרים עדיין סבל המרוץ מחוסר פופולריות ורק עקשנותו של ון ויננדאל איפשרה את המשך קיום המרוץ.
מאמצע שנות העשרים הפך המרוץ לפופולרי. סיבה אחת לכך הייתה דחיית מועד המרוץ בשבוע, דבר שמנע התנגשות עם המרוץ הפופולרי של מילאנו - סן רמו. סיבה נוספת הייתה כניסתם של יצרני אופניים שנכנסו כמממנים למרוץ ודאגו להביא למרוץ את הרוכבים הבולטים באותן שנים. ב-1939 התמזג ה"ספורטוורלד" שארגן את המרוץ עם העיתון "ניוזבלאד" וזה הפך למארגן המרוץ. בכל שנות מלחמת העולם השנייה המשיך המרוץ להתקיים כסדרו ועל רקע זה הואשמו מארגניו בשיתוף פעולה עם הגרמנים. נטען אף כי הגרמנים סייעו בשיטור ופיקוח על המסלול. בנוסף, החל העיתון המתחרה "הט פולק" לארגן מרוץ שעבר במסלול די דומה לרונדה ון פלנדרן וצבר פופולריות גם הוא.
למרות התחרות מצד מרוץ האומלופ "הט פולק" ומצד מרוצים נוספים הנערכים עד היום ברחבי פלנדריה, הפך הרונדה ון פלנדרן למרוץ הקלאסי החשוב ביותר בבלגיה, אשר נחשבת כמדינה המובילה בכל הקשור למרוצים חד יומיים. הרוכבים הבלגיים זכו עד כה ב-69 ניצחונות מתוך 103 השנים בהן נערך המרוץ.
סם דובינר

סם (שמואל) דוּבּינר (Sam Dubiner;‏ 1914 – 6 ביוני 1993) היה תעשיין, סוחר ואספן אמנות ישראלי יליד קנדה.

ביוגרפיה

דובינר עלה לישראל מקנדה בשנת 1950 כאחד מקבוצת התעשיינים שביחד נקראו נערי ספיר  ר״ע פנחס ספיר.
קודם לעלייתם היו  סם ואשתו בטי דובינר, חברי תנועת בית"ר וממייסדי "הליגה למען שחרור פלשתינה (ארץ ישראל)". ברמת גן מצוי בית דובינר אותו יזם סם בתחילת שנות ה-60, בניין מגורים ייחודי בתכנונם של האדריכלים אלפרד נוימן, צבי הקר ואלדר שרון.
בבעלותו של דובינר היו כמה מפעלים, בהם מפעל "קרגל" לקרטון גלי, "רדד" ועוד. בשנת 1959, בעקבות קשיים של קרגל, מכר את מפעליו והחליט להתמסר לתחביבו - אמנות. עד אז היה דובינר אספן של אמנות אפריקאית ואמנויות לא-מערביות אחרות. בינואר 1960 הוא הציג את אוסף הפסלים והמסכות האפריקאיות שלו בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו ובאוגוסט 1960 בבית הנכות בצלאל.
במרץ 1961 פתח דובינר את הגלריה המסחרית המודרנית הראשונה בתל אביב. "גלריה ישראל", שמוקמה בצומת הרחובות פרישמן ובן יהודה, התמקדה בהצגת האמנות המופשטת של קבוצת "אופקים חדשים". הגלריה הייתה חדשנית גם באופן פעילותה באמנות הישראלית, על ידי דרישת בלעדיות על הצגה ומכירה של האמנים ובדרישה לאחוזים מכל מכירה של האמן.
בתחילת שנות ה-70 הוא הפיק סרט בו כיכבו הפסלים שלו.
בתחילת 1974 הוא הציע תוכנית לביטול מס הכנסה וכנגד זאת ביטול סובסידיות ממשלתיות.
דובינר נפטר ב-1993, בגיל 79, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.