המפיקים (מחזמר)

רקע

דייוויד גפן היה מי ששכנע את מל ברוקס לעבד את הסרט למחזמר. כאשר ברוקס נפגש עם ג'רי הרמן כדי לדון באפשרות שיעבדו יחד, הרמן סירב, ואמר ברוקס כי הוא צריך לעשות זאת בעצמו, שכן הוא כותב שירים טוב. ברוקס ביקש שכפי שהוא כותב טוב. ברוקס פנה למחזאי תומאס מיהן וביקש ממנו להצטרף אליו לכתוב את הלברית של המחזמר. כמו כן, ברוקס שיכנע מייק אוקראנט ואת אשתו סוזן סטרומן להצטרף לצוות הקריאטיבי של ההפקה, כבמאי וככוריאוגרפית. לאחר מותו של אוקרנט ב-1999, הסכימה סטרומן להמשיך כבמאית וככוריאוגרפית.

מערכה שנייה

ליאו ואולה נשארים לבדם במשרדו של מקס (לאחר שאולה עיצבה אותו מחדש), ומתחילים להתאהב זה בזו ("That Face"). מקס נכנס ורואה את דמותה של אולה ("That Face (Reprise 1)‏").
באודישנים לתפקיד הראשי במחזמר, אדולף היטלר, רוג'ר דוחה את השחקנים הרבים שבאים להיבחן, עד אשר פרנץ עצמו מבצע את השיר "?‏Haben Sie Gehört Das Deutsche Band‏" בביצוע ג'אזי, ובסוף הביצוע מקס קם וצועק: "מצאנו את ההיטלר שלנו!". ליל הבכורה מגיע ("Opening Night (Reprise)‏", ‏"You Never Say 'Good Luck' on Opening Night‏"), ופרנץ נופל במדרגות ושובר את רגלו. רוג'ר, שהינו היחיד שיודע בעל פה את התפקיד של היטלר, ממהר לחדר ההלבשה כדי להתכונן. המסך עולה, ומקס וליאו צופים במחזמר ("Springtime for Hitler (part 1)‏", ‏"Heil Myself‏", ‏"Springtime for Hitler (part 2)‏"), ומצפים לתגובות זועמות. להפתעתם, הביצועים של רוג'ר הם כל כך קאמפיים ושערורייתיים, כך שהקהל טועה וחושב שזוהי סאטירה נגד היטלר. ההצגה הופכת להצלחה כבירה ולשיחת היום ברחבי העיר. מקס וליאו חוזרים למשרדם מיואשים ("?‏Where Did We Go Right‏‏"), וכאשר רוג'ר וכרמן מגיעים לברך אותם, הם מוצאים את השניים מתקוטטים. פרנץ פורץ פנימה, שולף אקדח, ומביע את זעזועו מהופעתו של רוג'ר הלועגת לפיהרר האהוב שלו. מקס מציע לפרנץ שירה בשחקנים, לא במפיקים. המשטרה שומעת את המהומה ומגיעה למקום לעצור את פרנץ אשר מנסה להימלט, ושובר את רגלו השנייה. גם מקס נעצר, יחד עם ספרי החשבונות שלו. ליאו מתחבא ועל כן לא נעצר; אולה מוצאת אותו ומשכנעת אותו לקחת את כל שני מיליון הדולר ולברוח יחד איתה לריו.
מקס, הנמצא בכלא וממתין למשפט, מקבל גלויה מליאו, וחש נבגד. הוא מתאר בפניו הקהל את תקציר המערכה הראשונה ("Betrayed"). במשפטו, מקס נמצא "אשמה להפליא"; אבל ליאו, כעת נשוי לאולה, מגיע לבית המשפט ומספר לשופט כי מקס הוא אדם טוב שמעולם לא פגע באף אחד, למרות ההונאה שלו ("Till Him‏"). הסיפור נוגע לליבו של השופט, שמחליט שלא להפריד בין השותפים: הוא שולח את שניהם לכלא סינג סינג למשך חמש שנים (יחד עם פרנץ). בכלא, הם כותבים מחזמר חדש, בשם "אסירים של אהבה" ("Prisoners of Love‏"), שבסופו של דבר מגיע לברודוויי, בכיכובם של רוג'ר ואולה. בעקבות הצלחת המחזמר, השניים זוכים לחנינה ממושל ניו יורק. ליאו ומקס הופכים להיות "המלכים של ברודוויי", וצועדים יחד אל עבר השקיעה ("Leo and Max‏").
כל צוות השחקנים עולה יחד לבמה לשיר אחרון. הם פונים לצופים בקהל, ומגרשים אותם מהאולם ("!‏‏Goodbye").

הבדלים בין עלילת הסרט משנת 1968 לבין עלילת המחזמר

אף על פי שהמחזמר כולל סצנות רבות ובדיחות שנלקחו מתוך הסרט, ישנם הבדלים רבים בין שתי העלילות. העלילה שבסרט מתרחשת בתקופה שבה הסרט הופץ לאקרנים לראשונה, בשנת 1968. לעומת זאת, עלילת המחזמר מתרחשת בשנת 1959; כתוצאה מכך, דמותו של לורנצו סנט דובואה (LSD), היפי ששיחק את היטלר, הושמטה מן המחזמר. בסרט המקורי, מקס וליאו מנסים לגייס מיליון דולר להפקת "שירו שיר לפיהרר"; במחזמר הם מגייסים 2 מיליון דולר. במחזמר יש לאולה תפקיד הרבה יותר גדול לעומת הסרט, בו היא מוצגת כשחקנית כושלת. במחזמר, פרנץ ליבקינד מתואר בצורה אוהדת יותר, לעומת דמותו בסרט, והוא זוכה לסוף טוב יותר. באופן כללי יותר, המחזמר הוא הרבה יותר אופטימי מאשר הסרט המקורי, שהיה קומדיה שחורה יותר.

הפקות

המחזמר "המפיקים" הועלה והוצג באופן מקצועי במדינות רבות ברחבי העולם, לרבות ב: אוסטריה, אוסטרליה, איטליה, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, הממלכה המאוחדת, הפיליפינים, ונצואלה, יוון, יפן, ישראל, מקסיקו, נורווגיה, ניו זילנד, סלובקיה, ספרד, סרביה, פורטוגל, פינלנד, פנמה, צ'כיה, קוריאה הדרומית, קנדה, רומניה, רוסיה ושוודיה.

הפקת ברודוויי המקורית

לפני שההצגה עלתה בברודוויי, היא הועלה לתקופת הרצה בשיקגו, באולם Cadillac Palace, בין ה-1 ל-25 בפברואר 2001, בכיכובם של נייתן ליין ומתיו ברודריק.
בברודוויי, הופעת הבכורה נערכה ב-St. James Theatre ב-19 באפריל 2001, שם הוצגה 2,502 פעמים, עד שירדה ב-22 באפריל 2007. הבמאית והכוריאוגרפית הייתה סוזן סטרומן. במקר, כיכבו במחזמר נייתן ליין בתפקיד מקס ביאליסטוק (תפקיד אותו גילם גם בהפקת הוסט אנד המקורית בלונדון) ומתיו ברודריק בתפקיד ליאו בלום. גלן קלי היה המעבד המוזיקלי והמנצח. ההפקה זכתה ב-12 פרסי טוני, ושברה שיא שנמשך במשך 37 שנים, אשר נקבע על ידי המחזמר "הלו, דולי!" שזכה ב-10 פרסי טוני בשנת 1964‏.
לאחר הבכורה, "המפיקים" שברו את שיא המכירות הגדול ביותר ביום אחד במכירת כרטיסים לתיאטרון, והכניסו יותר מ-3 מיליון דולר. ב-17 במרץ 2002 פרשו ליין וברודריק מההפקה, ולעזיבתם הייתה השפעה רבה על מכירות הכרטיסים, שפחתו בצורה משמעותית, מה שהביא להחזרתם לתקופה מוגבלת מדצמבר 2003 עד אפריל 2004. בתקופה זו המכירות שוב שברו שיאים, עם הכנסות של יותר מ-3.5 מיליון דולר ביום אחד ממכירת כרטיסים.

הפקת לונדון המקורית

המחזמר "המפיקים" הוצג בווסט אנד של לונדון 920 פעמים, החל מה-9 בנובמבר 2004 ועד ל-6 בינואר 2007.‏ צוות השחקנים המקורי כלל את נייתן ליין בתפקיד מקס (אחרי ש-4 ימים בלבד לפני תחילת הצגות ההרצה ריצ'רד דרייפוס "שוחרר" ממחויבותיו להפקה על ידי המפיקים, שסברו כי איננו מסוגל למלא את התפקיד התובעני), ואת לי אוונס בתפקיד ליאו. הפקה זו לא הייתה שיתוף הפעולה הראשון של ליין ואוונס - השניים הופיעו בעבר יחד, בסרט הקולנוע משנת 1997 "הצילו! עכבר בבית!". עוד לקחו חלק בצוות השחקנים המקורי: לייגי זיממרמן‎ (אולה), קונלת' היל‎ (רוג'ר) וג'יימס דרייפוס (כרמן).
כמו בניו יורק ההפקה הלונדונית זכתה להצלחה מסחרית רבה בקופות הכרטיסים, למרות עזיבתו של ליין את ההפקה לאחר מספר חודשים, ההפקה המשיכה ליהנות מהיענות רבה בקופות הכרטיסים. לאחר עזיבתו של ליין, את תפקיד מקס ביאליסטוק גילמו בראד אוסקר, פרד אפלגט וקורי אינגליש. את התפקיד של ליאו בלום גילמו מאוחר יותר גם ג'ון גורדון סינקלייר וריס שירסמית'.

בישראל

ב-2005 העלה התיאטרון הקאמרי, בסיוע חברת הסרטים יונייטד קינג, גרסה עברית למחזמר על פי תרגום של דן אלמגור ובבימויו של מיכה לבינסון. בהפקה זו כיכבו שלמה בראבא בתפקיד המפיק מקס ביאליסטוק, דרור קרן בתפקיד מנהל החשבונות ליאו בלום, איציק כהן בתפקיד הבמאי רוג'ר דה-ביל, עידן אלתרמן בתפקיד עוזרו כרמן מירנדה, אלי גורנשטיין בתפקיד המחזאי פריץ ליבסקינד, הילה עופר בתפקיד המזכירה/פקידת הקבלה אולה ויוסי קאנץ בתפקיד אורח. את ההופעה ליוותה תזמורת סימפונט רעננה, בניהולו המוזיקלי ובניצוחו של יוסי בן-נון.

תרבות פופולרית

בתוכנית הטלוויזיה "תרגיע", המחזמר "המפיקים" אוזכר כמעט בכל אחד מפרקי העונה הרביעית, בה מל ברוקס מציע ללארי דייוויד לגלם את דמותו של מקס ביאליסטוק; לתפקיד של ליאו בלום מלוהק בן סטילר. אחרי שדייוויד וסטילר מסתכסכים ביניהם, סטילר מוחלף בדייוויד שווימר. דייוויד לא מצליח לזכור את תפקידו, והוא נאלץ לאלתר על הבמה, וכתוצאה מכך הקהל צוחק וההפקה זוכה להצלחה - למורת רוחו של ברוקס, שליהק את דייוויד בכוונה על מנת שיכשל, והמחזמר יירד סופית מהבמה, על מנת שברוקס יוכל להשתחרר ממחויבויותיו להפקה. בדומה לעלילת "המפיקים", ברוקס נראה בבר, יחד עם אשתו במציאות אן בנקרופט, שניהם צוחקים על הכישלון לו צפוי דייוויד. בסופו של דבר, ההפקה בכיכובו של דייוויד הופכת להצלחה, ומל ברוקס נראה מוביל את אן החוצה, ממלמל לעצמו: "אין מוצא..."; צילום זה היה הופעתה האחרונה של בנקרופט לפני מותה.
יצירה המזכירה את "המפיקים" מוזכרת ברומן "In the Presence of Mine Enemies" משנת 2003, המתאר היסטוריה חלופית בה הנאצים שולטים. בספר מתואר בעל תיאטרון הכותב מחזה נורא על וינסטון צ'רצ'יל ויוסיף סטלין, שהופך ללהיט.

פרסים ומועמדויות

בשנת 2001, "המפיקים" היה מועמד ל-15 פרסי טוני, וזכה ב-12 מהם - בכך קבע שיא של מספר הזכיות הרב ביותר בתולדות הטוני, ואחד ממחזות-הזמר הבודדים שזכו בכל הקטגוריות בהן היו מועמדים (מאחר של-"המפיקים" היו שני מועמדים בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר, ושלושה מועמדים בקטגוריית השחקן הטוב ביותר). את השיא שקבע - מספר המועמדויות הרב ביותר - הישווה המחזמר "בילי אליוט" בשנת 2009, ובשנת 2016 השיא נשבר - על ידי המחזמר "המילטון", שזכה ל-16 מועמדויות. נכון לשנת 2017, השיא שקבע - מספר הזכיות הרב ביותר - טרם נשבר ("בילי אליוט" זכה ב-10 פרסי טוני, ו-"המילטון" זכה ב-11).‏