google/wiki40b huggingface dataset:
שמעון שלום קאליש

ביוגרפיה

בנם של רבי מנחם ואסתר גולדה לבית אלברשטיין. נישא לפייגא ברכה בת דודו רבי ישעיהו קאליש מפשיסחה. לאחר פטירת אביו בשנת תרע"ח פנו מרבית החסידים לאחיו הבכור רבי יוסף. רבי שמעון שלום החל לכהן באדמו"רות בעיירת הנופש אוטבוצק, הסמוכה לוורשה. הוא הצליח לפתח את חצרו ונמשכו אליו חסידים רבים, בשל אהבתו לחסידיו. הוא פעל גם בעסקנות ציבורית ונודע כתלמיד חכם ויודע קבלה. כדרך אדמו"רי אמשינוב, הוא נהג להתפלל בשעה מאוחרת. הוא נהג לומר שלכל יהודי צריך שיהיו שני שעונים, אחד שיראה שכבר מאוחר ואחד שמראה שעדיין לא מאוחר והוסיף, באמשינוב השתמשו בדרך כלל בשעון השני.
בשנת תרצ"ג עלה לארץ ישראל והתגורר בה במשך שנה. החסיד הנודע הרב נח גד וינטרוב שהתגורר בישראל, ליווה אותו במהלך כל הביקור בארץ ישראל וכתב את דברי תורתו, שיצאו לאור בספר "אמרות טהורות".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט יחד עם בנו רבי מאיר ואחיינו רבי יצחק לווילנה וקובנה ומשם ברכבת הטראנס-סיבירית ליפן וממנה לשנחאי. כשהנאצים לחצו על היפנים להסגיר את יהודי שנחאי, נקרא לשלטונות להבהיר את נושא היהודים. בפגישה השתתפו גם הרב משה שצ'קס, הרב שלמה שפירא וליאו חנין. המתורגמן היה אברהם סצוזו קוצוג'י. על פי המסופר, המשלחת נשאלה למה הנאצים שונאים את היהודים, והאדמו"ר ענה: כיוון שהיהודים מוצאם מאסיה והנאצים שונאים אסייתים, והוכיח זאת מכתבה בעיתון גרמני משנות ה-30, שגינתה קצין נאצי שהתחתן עם יפנית. בהשפעת פגישה זו לא נענו היפנים לנאצים, ותנאי היהודים שופרו.
לקראת סוף 1946, לאחר שנכזבה תקוותו לקבל סרטיפיקט לעליה לארץ ישראל, היגר לארצות הברית ופתח בית מדרש בבורו פארק. הוא תיכנן לעלות לארץ ישראל אך בטרם הספיק חלה ונפטר, ב-18 באוגוסט 1954. ארונו הועלה לטבריה, בה נקבר ב-15 בספטמבר 1954, בבית החיים הישן בו קבורים גם תלמידי הבעל שם טוב.
השאיר כתבי יד רבים. ספר אחד יצא מדברי תורתו, "משמיע שלום". לספר הקדמה מבנו ממלא מקומו רבי מאיר. בנוסף יצאו הספרים "אמרות טהורות" ו"אמרי רצון".
קוויאר בלוגה

קוויאר בלוגה הוא קוויאר העשוי מביצי דג הבלוגה. דג הבלוגה נפוץ בעיקר באזור הים הכספי, אגם המים המלוחים הגדול בעולם, שגובל באיראן ובארצות חבר המדינות אזרבייג'ן, קזחסטן, רוסיה וטורקמניסטן. דג הבלוגה נפוץ גם בשטחי הים השחור וכן גם בים האדריאטי. קוויאר בלוגה הוא סוג הקוויאר היקר ביותר, בתחילת המיליניום מחיר קילו אחד של קוויאר זה נע בין 7,000 ל-10,000 דולרים אמריקאים.

תיאור מורחב

דג הבלוגה נחשב למין בסכנת הכחדה, נתון שהוביל את ארגון שימור חי הבר והדגה האמריקאי לאסור בשנת 2005 על יבוא של קוויאר אם מקורו באגני הים הכספי או הים השחור. בשנת 2006 נקבע באמנת וושינגטון איסור על סחר במיני קוויאר מהים השחור ומהים הכספי עם המדינות אזרבייג'ן, בולגריה, סין, איראן, קזחסטן, רומניה, רוסיה, סרביה, מונטנגרו, טורקמניסטן ואוקראינה. זאת, לאחר שמדינות אלו לא עמדות בתקנות ולא אכפו את חוקי השימור הבינלאומיים. האיסור על המסחר עם איראן הוסר מן האמנה. לפי דו"חות מעודכנים איראן מפקחת על דיג לא חוקי של הדגה בשטחיה. בשנת 2007, כאשר התחדש המסחר על ביצי הבלוגה מאיראן באופן חלקי, איראן מכרה 96 טונות של המאכל, 15 אחוזים פחות מאשר הכמות שנסחרה בשנת 2005.
חדקן הבלוגה מגיע לבגרות מינית לאחר 20 שנים. הדגים שנאספים עבור ביציהם לרוב שוקלים 900 קילוגרמים. עיקר קוויאר הבלוגה מכיל את ביצי הדגים, צבעם נע מאפור כהה (כמעט שחור) עד לאפור בהיר, כאשר הצבעים הבהירים יותר הם של דגי בלוגה מבוגרים יותר והקוויאר המופק מהם יוקרתי יותר.
עם זאת, קוויאר הבלוגה היקר ביותר אינו בצבעי אפור-שחור אלא לבן, הוא מכונה "אלמאס" והוא עשוי מביצי דגי בלוגה לבקנים אשר נדירים למדי בטבע. קילוגרם אחד בלבד של "זהב שחור" זה נמכר כיום במחיר של כ-34,500 דולרים. האלמאס מופק מביצי דגי בלוגה לבנים לבקנים מדגים שגילם נע בין 60 ל-100 שנים, דגים אלה נפוצים יותר בדרום הים הכספי היכן שישנו פחות זיהום. 
כל תוספת כלשהי לקוויאר פוגמת בערך הקוויאר, ולרוב קוויאר הבלוגה מגיע לשווקים מבלי שעבר עיבוד כלשהו.

הגשה

בדומה למנות קוויאר אחרות, קוויאר בלוגה מוגש על כפית העשויה מאם הפנינה, מעצם או מחומר אחר שאינו מתכתי. כלי מתכת פוגע בטעם המנה ומוסיף לה טעם לוואי לא רצוי. קוויאר בלוגה מוגש לרוב בנפרד מעל טוסט, שלא כמו מנות קוויאר זולות יותר אותן מגישים במספר דרכים, למשל בתוך בליני, מצופים בשמנת חמוצה, קרם פרש או מעורבבים בתוך סלט ביצים או לצד ביצים פרוסות.
לובה (קבוצה אתנית)

קבוצת הלובה (Luba), המכונה גם בלובה (Baluba), היא אחת מקבוצות הבנטו הממוקמות במרכז יבשת אפריקה, בדרום-מרכז הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הלובה התפתחו מן המאה ה-5 ועד לימינו, ואוכלוסייתה מונה כיום כ-9 מיליון בני אדם. 
המונח "לובה" מיוחס למצבור של עמים בעלי תפיסה זהה של קדושת המלוכה. הלובה מחולקים לתת קבוצות רבות בעלי ניבים שונים בשפת הלובה, מתוכם שלושה עיקריים: לובה-קסאי, לובה קטנגה וסווהילית. ללובה תרבות עתיקה בעלת היסטוריה מלכותית עשירה, המיוצגת עד היום דרך חפצי אומנות בעלי שימושים ומשמעויות מגוונות. 
קבוצת הלובה החלה להתפתח בסביבות המאה ה-5 לספירה, ובשנים 1585–1889 פעלה ממלכת לובה. בתקופת הממלכה הלובה פיתחו את היכולת והאמצעים להפקת מגוון מתכות מתוך המינרלים שהיו באזור הממלכה, כמו כן פיתחו כישורי גילוף בעץ, קדרות, עיבוד מתכות מתוחכם, אומנות בשנהב ועיבוד תכשיטים. עושרם והצלחתם היו חריגים במרחב בהתחשב במיקום המיוער וההררי שבו חיו והובילו להגעתם של סוחרים. בעקבות זאת הלובה לקחו חלק בפשיטות ומלחמות אזוריות במחצית השנייה של המאה ה-19. במהלך המאה ה-19 הלובה היו קורבן לסחר העבדים והשנהב, כאשר נלקחו ממנה אנשים גם לחוף האטלנטי על ידי הסוחרים הפורטוגזים וגם לחוף המזרחי על ידי סוחרים ערבים ממוצא סווהילי.

התקופה הקולוניאלית

בשנת 1885 לאופולד השני, מלך בלגיה, זכה להכרה אירופית על השטחים הידועים כיום כהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. המשלחת הבלגית הראשונה למחוזותיהם של הלובה הייתה בשנת 1891. באותה השנה מלך בלגיה מינה את טיפו טיפ, סוחר עבדים זנזיברי ממוצא סווהילי, כמושל מרחבי באזור הכולל את שטחיהם של הלובה.
הלובה נכפו לעבוד במכרות הנחושת של מחוז קטנגה, מה שהוביל למקרי מוות רבים. הלובה מרדו בממשל בשנת 1895 ובשנית בשנים 1905–1917, התקוממויות אלו נכשלו עקב כוחו הרב של הצבא הקולוניאלי.

דת

האמונות המסורתיות של הלובה כללו את תפיסת ה"שקפנגה" (Shakapanga) - תפיסה של בורא עולם, ישות עליונה, העומדת בראש העולם הטבעי והעולם העל טבעי. העולם העל טבעי התקיים במקום שבו האבות הקדמונים "בנקמבו" (Bankambo) ובווידיה (Bavidye) חיו. דתות הלובה מקבלות את האפשרות של שיתוף בין החיים והמתים. 
החיים הדתיים כוללים תפילות, שירה קהילתית, ריקודים, מנחות, טקסי חניכה וטקסי מעבר. טקסים ומנהגים הועברו על ידי כוהנים בטקס פולחני. כוהנים אלו ביצעו כשפים וריפוי במהלך הטקסים. האמונה הדתית אינה מגבילה עצמה לטקסים בלבד אלא כוללת רעיונות של אישיות טובה, לב טוב, כבוד לזולת וכבוד עצמי. תפיסת החברה על פי האמונות הדתיות הובילה לחיים חברתיים טובים ומתפתחים.

נצרות

בשנת 1891 הנצרות הגיעה לקבוצת הלובה על ידי מיסיונרים שהגיעו עם השלטון הקולוניאלי הבלגי. חלק מאותם המיסיונרים ביצעו מחקרים אתנוגרפיים, בתחילה בצורה אגרסיבית וחלוקת הוראות לאנשי הלובה אך לאחר הכרות משמעותית, הלובה זכו לאהדה מצד המסיונריים כאשר אלו למדו והבינו את המסורות, האמונות ואת עושרם התרבותי. כיום כ-86% מקבוצת הלובה היא נוצרים.

תרבות הלובה

כפריהם של הלובה נטו להתקבץ לכדי רחוב ארוך אחד, באזורי הסוואנה והיערות, בבתים מלבניים בעלי גגות סכך. למחייתם האנשים צדו ודגו בנחלים שבאזורם, ליקטו פירות מן הטבע ושלטו בחקלאות. בעידן המודרני הם גידלו קסוואה, תירס, וניהלו משק בעלי חיים.

אומנות

פרטי האומנות של הלובה משמשים כזיכרון להיסטוריה התרבותית ומצביעים על קשר בין אירועים היסטוריים לתרבות הנוכחית, לתהליכים פוליטיים שהחברה עברה, ולדרכי התנהגות בחיי היום יום. בין פריטיהם המלכותיים: הלוקסה, החנית, כָנַה לקשת, שרפרף מלכותי, מָטֶה הצ'יף.
דיבוב בישראל

הדיבוב בישראל נעשה בשפה העברית, וראשיתו בשנות ה-70 של המאה ה-20. לעומת מדינות רבות בעולם בהן מדבבים סרטים גם לקהל בוגר, הדיבוב בארץ נעשה כמעט לגמרי לסרטי ולסדרות ילדים, למעט כמה יוצאי דופן (כמו סרטי הארי פוטר).
הסדרה "בילבי" משנת 1973, שהייתה סדרה מצולמת, נחשבת לסדרה המדובבת הראשונה בעברית, ולפניה היה נהוג לשדר סדרות ילדים זרות כשהן מלוות בכתוביות.
חלוצת הדיבוב העברי היא שפרירה זכאי, שעסקה בדיבוב מ-1973 עד 2008.

בשנת 1980 הציע הסופר וחבר הכנסת משה שמיר הצעת חוק לשימוש בדיבוב לשם ביסוס מעמד השפה העברית. חוקר הספרות מנחם פרי התנגד בחריפות: 
פס הקול של הסרט הוא חלק מן הקומפוזיציה שלו. גם באמצעות אופן הדיבור אמרו הבמאי והשחקן מה שרצו לומר. השחקנים משחקים גם בקולם ולא רק בידיהם. סיטואציה כזו, של הידיים ידי עשיו אך הקול קול יעקב, היא חיתוך חלק מיצירת אמנות והשלכתו לפח.
השער (סרט)

עלילת הסרט

הסרט מסופר בשני זמנים שונים: ההווה ולפני אחת עשרה שנים. העלילה נעה על ידי פלאשבקים מהעבר והתמזגותם עם ההווה.
הסרט מתחיל ביום שחרורו של טים, אחיה הצעיר של קיילי, ממוסד לחולי נפש לאחר האירועים שהתרחשו בביתם אחת עשרה שנים קודם לכן. קיילי נפגשת איתו וממשיכה לטעון כי המראה על הקיר בביתם היא זו שגרמה לזוועות לפני שנים. היא הצליחה להשיג את המראה לאחר שנים של חיפושים ובונה מנגנון שיעזור לה להתמודד עם פעילותה העל טבעית תוך כדי תיעוד המתרחש בבית במצלמות וידאו. 
מאירועי העבר אנו למדים כי משפחתם עברה לגור בבית חדש והדיבוק שאחוז במראה גרם לאביהם לכלוא את אימם שהשתגעה בעקבות הפעילות העל טבעית ובסופו של דבר לרצוח אותה. טים הצעיר שמנסה לעצור את אביו מלהרוג גם את קיילי הילדה יורה בו ובעקבות כך מתאשפז במוסד לחולי נפש. טים בהווה מתכחש לכל האירועים ומאמין כי אביו היה משוגע שרצח את אימם, אך לאחר התעקשותה של קיילי היא מוכיחה לו כי גם כעת בזמן שהותם בבית עם המראה, הכוחות המסתוריים מתעתעים בהם וגורמים להם לבצע מעשים שכלל לא זכרו או שכלל לא התקיימו. בין היתר, קיילי רוצחת את ארוסה שמגיע לבדוק האם הכול תקין בתהליך הוכחת המראה.
בסופו של הסרט, טים יושב על רצפת החדר בו ממוקמת המראה ומאמין כי הוא לבדו, קיילי נמצאת באותו החדר וחווה הרגשה כשל ילדה קטנה. היא רואה את השתקפותה של אימה במראה הקוראת לה וזו כמובן ניגשת אליה. במקביל טים ההיסטרי מהמתרחש בבית משחרר את המנגנון לניפוץ המראה ורק אז למעשה מבין שהמראה תעתעה בהם שוב ושהלהב שאמור היה לנפץ את המראה ננעץ בצווארה של אחותו שעמדה במקביל אליה. למעשה, ההיסטוריה חזרה על עצמה וטים נעצר באשמת רצח אחותו כפי שקרה עם אביו, בעודו בניידת הוא נזכר בזעקותיה של אחותו כשהיו ילדים לעולם לא לשכוח מה קרה ושיבטיח לה שהוא יהרוג את השוכן במראה. הוא מביט מחלון הרכב ורואה את אימו, אביו וקיילי בהשתקפות של חלון ביתם לאחר שהצטרפו למשפחת המתים הקשורים למראה המקוללת.

הפקה

באוקטובר 2012 החלו צילומי הסרט באלבמה והם הסתיימו מספר שבועות לאחר מכן.

ביקורות והכנסות

הסרט זכה לביקורות טובות ממבקריו וזכה לרייטינג של 72% באתר Rotten Tomatoes.
בערב הקרנת הבכורה של הסרט באפריל 2014 גרף הסרט $4,940,000 ובכך כמעט וכיסה את הוצאותיו.
ניקולוז ברתשווילי

חייו

ברתשווילי הידוע בכינוי החיבה טאטוֹ (ტატო) נולד בטביליסי שבפלך טביליסי, בירת מלכות המשנה של הקווקז. אביו, הנסיך מליטון ברתשווילי (1795-1860) היה אציל מרושש שעבד במנהלה הרוסית. אימו, אפמיה אורבליאני (1801-1849), הייתה אחותו של המשורר הגאורגי הגנרל גריגול אורבליאני ונצר אחרון של המלך ארקלה השני.
ברתשווילי סיים את חק לימודיו בגימנסית האצילים בטביליסי בשנת 1835. אחד ממוריו היה סולמון דודאשווילי, פילוסוף ליברל ופטריוט גאורגי. האיכות הטרגית של שירתו הייתה תוצאה של חייו הטראומתיים האישיים כמו גם של המצב הפוליטי במולדתו באותם ימים. בהיותו תלמיד בית ספר, נאלץ לחזות בכישלון הקונספירציה האנטי-רוסית בשנת 1835 של אצילי גאורגיה, שאותה אהד. הוא נאלץ לראות את אובדן התקווה האחרונה לעצמאות, כמו רבים מהקושרים, ולהשלים עם האוטוריטה הרוסית. הקינה על העבר האבוד ועל נפילת שושלת הילדים קיבלה את ביטויה בשירתו הרומנטית. המחסור בכסף מנע ממנו מלהמשיך את לימודיו באוניברסיטאות הרוסיות. בנוסף לזה, הצליעה שלו, פגיעה פיזית מוקדמת, מנעה ממנו שירות צבאי כפי שרצה. בסופו של דבר החל ברתשווילי לעבוד בשרות הבירוקרטיה הרוסית ושרת כפקיד מן השורה בעיר גנג'ה מוכת המחלות שבאזרבייג'ן. אהבת חייו, הנסיכה אקתרינה צ'בצ'בדזה, דחתה אותו ונישאה לדוד דאדיאני, נסיך מגרליה.
ברתשווילי מת בגנג'ה ממלריה בעודו בגיל 27. איש לא התאבל על מותו והוא נותר לא ידוע במותו. ההכרה ביצירתו התעכבה זמן רב ורק דור המשוררים הבא גילה את שירתו מחדש. הוא התפרסם לאחר מותו, בין השנים 1861-1876, בהערצה. בשנת 1893, הועברה גופתו של ברתשווילי מגנג'ה ונקברה מחדש בטביליסי בחגיגה לאומית. בשנת 1938 הועברה גופתו לפנתאון מתאצמינדה בטביליסי.

יצירתו

המפתח להבנת השקפת עולמו של ברתשווילי ניתן למצוא בפואמה ההיסטורית בֶּדי כָּרתליסָה (ბედი ქართლისა, "הגורל של כארתלי" או "הגורל של גאורגיה", 1839). קינה רהוטה ומלאת השראה על ביש המזל של גאורגיה באותם ימים.
פיטר פונגי

ביוגרפיה

נולד בהונגריה למשפחה יהודית. בגיל 15 עבר עם משפחתו לפריז, שם עבד אביו כפרופסור לבלשנות. בצעירותו עבר פונגי ללונדון לרכוש השכלה, ובעקבות קשיים רגשיים שחווה קיבל טיפול פסיכואנליטי ב"קליניקת המפסטד" (שהפך בהמשך ל"מרכז אנה פרויד"). לאחר מכן למד פסיכולוגיה קלינית בקולג' אוניברסיטת לונדון - סיים תואר ראשון ב-1974 ותואר דוקטור ב-1980. מכהן שם כיום כראש המחלקה לפסיכולוגיה קלינית, חינוכית ורפואית, ומרצה ב"קתדרת פרויד". בנוסף הוא ממנהלי מרכז אנה פרויד בלונדון, מדריך בפסיכואנליזה של ילדים ומבוגרים במסגרת הארגון הפסיכואנליטי הבריטי, וחבר באקדמיה הבריטית. 
פונגי עוסק במחקריו והגותו בהפרעת אישיות גבולית, אלימות, ויחסי התקשרות מוקדמים. הוא מנסה לחבר בין מחקר אמפירי לתאוריה הפסיכואנליטית. פרסם או ערך 17 ספרים ומאות מאמרים.
ב-2013 קיבל את אות כבוד של מסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לפסיכולוגיה הקלינית והפסיכואנליזה.

הגותו

פונגי תרם רבות לפיתוח הפסיכואנליזה המודרנית. הוא תרם ליצירת דיאלוג בין חוקרים ומטפלים מהאסכולה הפסיכואנליטית, לבין אלו מהאסכולה הקוגניטיבית-התנהגותית. מחקריו בתחום זה עוסקים ביעילותו של טיפול פסיכולוגי, בין השאר לגבי לוקים בהפרעות נפשיות שונות (במיוחד הפרעת אישיות גבולית) ולגבי אוכלוסיות שונות. 
בסוף שנות ה-90 פיתח פונגי את המושג מנטליזציה - יכולתו של האדם ליצור ייצוגים מנטליים (נפשיים) של מצבים רגשיים שלו ושל אחרים. פונגי ועמיתיו פירטו את התאוריה אודות מושג המנטליזציה בספרם משנת 2002, "ויסות רגשי, מנטליזציה והתפתחות העצמי". הוא טען כי היכולת של האדם למנטליזציה ולוויסות רגשי מינקותו, משפיעה על התפתחותו. לטענתו, הורות שלילית שאינה מספקת את צרכיו של הילד עשויה להוביל ליצירת דפוסי התקשרות שאינם אדפטיביים, ולהותיר את הילד חסר יכולת תקינה להבין ולפרש את רגשותיו האישיים ואת רגשות הזולת. קושי זה במנטליזציה ובוויסות רגשי עלול להוביל לקשיים רגשיים, ביטחון עצמי נמוך, תחושת עצמי פגומה, קשיים ביחסים בינאישיים, ואף הפרעות אישיות חמורות.
פונגי עסק בעיקר בהפרעת אישיות גבולית, ששנים רבות נחשבה להפרעה עמידה מאוד בפני טיפול פסיכולוגי. פונגי ועמיתו אנטוני בייטמן הציעו בספרם "פסיכותרפיה והפרעת אישיות גבולית: טיפול מבוסס מנטליזציה", דרך חדשה לטיפול בהפרעה זו. טיפול מבוסס מנטליזציה (Mentalization based treatment - MBT) מושפע מתאוריית ההתקשרות, ומבוסס על ההנחה שאנשים הלוקים בהפרעת אישיות גבולית הם בעלי פגיעה ביכולת למנטליזציה, וזאת משום שלא זכו לאורך ההתפתחות למספיק "מירורינג" (mirroring - הדמות המטפלת משקפת לילד את מה שהוא חווה) ויחסים מיטיבים עם הוריהם. הטיפול נועד לשפר את מיומנויות המנטליזציה, ליצור חיבור בין החוויה הפנימית של היחסים הבינאישיים לבין היחסים בפועל, ללמוד איך לעבד ולהתמודד עם הרגשות, ולבסס מערכות יחסים מיטיבות; זאת במטרה ליצור תחושת עצמי קוהרנטית יותר וסגנון התקשרות בטוח יותר במערכות יחסים. הדבר נעשה במהלך הטיפול באמצעות יצירת קשר מיטיב עם המטפל המבטא הכלה, אמפתיה ורגישות כלפי המטופל; התמקדות בהווה (במקום בעברו של המטופל); ניתוח התנהגותו של המטופל בפגישה הטיפולית לצד המחשבות, הרגשות והמצבים הפנימיים שהובילו אליה; וארגון החוויה של המטופל תוך שיקוף ופירוש רגשותיו, המאפשרת גם הדגמה של השימוש במנטליזציה על ידי המטפל עצמו.
כתבי הגר"ח

כתבי הגר"ח הוא שמם הבלתי רשמי של חידושי תורה מאת רבי חיים סולובייצ'יק, אבי שיטת בריסק, שאינם כלולים בספרו חידושי רבנו חיים הלוי. שם כללי זה כולל כמה ספרים שיצאו לאורך השנים.

חידושי הגר"ח (סטנסיל)

ספר זה הוא הידוע והנפוץ יותר מבין הספרים שבכתבי הגר"ח. הספר כולל שיעורים שנאמרו על ידי רבי  חיים ונדפסו אחרי מותו. חידושי התורה שבספר מצטיינים בקיצור ובחריפות.  הכינוי "סטנסיל" נובע מכך שהם הודפסו במכונת שכפול (סטנסיל) ולא בדפוס כמקובל, כדי להבדילם מספר החידושים הרשמי של רבי חיים סולובייצ'יק, שאותו הגיה בקפדנות רבה, חידושי רבנו חיים הלוי, ומכונה "ספר".
רבי חיים היה כותב לעצמו את חידושי תורתו, וחלק קטן מהם הכין לדפוס, לאחר בירור והגהה נמרצים מצדו, ונדפסו שנים רבות לאחר פטירתו בספר חידושי רבנו חיים הלוי. את חידושיו האחרים לא הרשה להדפיס, והם עברו בירושה לבניו, כשהחלק הנכבד עבר לבנו רבי יצחק זאב סולובייצ'יק. גם הוא לא הרשה להדפיסם, כרצון אביו. מדי ליל שבת הוא היה מתיר לקבוצה נבחרת מתלמידיו לבוא לביתו ולעיין בכתבים. התלמידים היו רושמים את הדברים מיד לאחר השבת מתוך הזיכרון, כדי שלא לשכוח אותם.
עוד בחייו של רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, ולמרות התנגדותו, הדפיסו תלמידים את החידושים, תחת השם "חידושי הגר"ח", ומכיוון שלא חפצו לעבור על רצון רבם, הדפיסו את הכתבים בצורה בלתי רשמית, במכונת שכפול (סטנסיל). כתבים אלו עברו מיד ליד, ונדפסו בעשרות אלפי עותקים. רבים מחבבים את הספר, אם כי נהוג להתייחס אליו בזהירות לעיתים, שכן מדובר בחידושים שלא הוגהו על ידי אומרם, ובישיבת בריסק אין לומדים כלל בספר.
בשנת תשס"ט (2009) נדפס הספר מחדש בדפוס רגיל (בהוצאת 'מישור'), כשבתוך הספר נלקטו כל חידושיו של רבי חיים מבריסק מהקבצים השונים ומפי השמועה. ספר זה נחשב לפחות מוסמך ממהדורתו הקודמת, עקב זאת שהוכנסו בו חידושים מפי השמועה, שמקורם אינו ידוע, ולעיתים נפל בהם בלבול בין חידושי ר' חיים לחידושי בנו ר' יצחק זאב.

מגנזי הגר"ח

בשנת תשמ"ט יצא לאור ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, ספר בשם "מגנזי הגר"ח". הספר כולל חידושים שהיו רשומים במחברתו של הרב ישראל סולובייצ'יק, אחיינו של רבי חיים מבריסק (בן אחיו רבי אברהם ברוך, שהיה בנו בכורו של רבי יוסף דוב סולובייצ'יק). רבי ישראל למד אצל דודו הגר"ח, וכתב משיעוריו.  את מחברותיו העביר לרבי יחזקאל אברמסקי שדאג על העתקת המחברות. 
מחברות אלו, כוללות חלק גדול מחידושיו של רבי חיים, שנדפסו בחידושי הגר"ח סטנסיל, בנוסח שונה, ולכן מחברי הספר חילקו את הספר לשני חלקים. החלק הראשון הוא החלק שמופיע כבר בחידושי הגר"ח סטנסיל, והחלק השני הוא חידושים שלא הודפסו בחידושי הגר"ח.

שיעורי רבינו חיים הלוי

בשנת תשנ"ח יצא לאור על ידי הרב משה מייזלמן והרב יצחק ליכטנשטיין, נכדיו של רבי משה סולובייצ'יק בן הגר"ח, ספר שיעורי רבינו חיים הלוי על מסכתות בבא קמא בבא מציעא ובבא בתרא. ספר זה הוא כתב יד של רבי חיים, והוא שיעורים שרשם כשכיהן כר"מ בישיבת וולוז'ין בשנות תר"מ-תרמ"א. בהקדמת הספר נכתב כי הוחלט להוציאן לאור "מפני סיבות שהזמן גרמן".
לינדה לפום

ביוגרפיה

לפום נולדה בלוקרן שבבלגיה, היא החלה את הקריירה שלה ב-1978 שהופיעה בסרט הטלוויזיה "Toch zonde dat 't een hoer is".
ב-1979 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "De paradijsvogels" המבוססת על מחזות של הסופר הבלגי גסטון מרטנס (Gaston Martens).
ב-1984 שיחקה בסרט "De leeuw van Vlaanderen" המבוסס על רומן מאת הנדריק קונסיאנס.
ב-1985 נבחרה בבחירה פנימית על ידי רשות השידור הבלגית לייצג את בלגיה באירוויזיון בגטנבורג, שם הופיעה עם השיר "Laat me nu gaan" אך זכתה לשבע נקודות בלבד.
ב-1996 שיחקה בפרק של הסדרה הבלשית "Heterdaad".
ב-2001 הופיעה בסרט פולין ופולט.
ב-2009 שימשה כשופטת בתוכנית מציאות המלהקת את השחקנית לתפקיד מריה פון טראפ במחזמר צלילי המוזיקה.
מנחם אריך קליבנסקי

מנחם אריך קְלִיבַּנסקי (בגרמנית: Erich Klibansky‏; 28 בנובמבר 1900 (ו' בכסלו ה'תרס"א) - 24 ביולי 1942 (י' באב ה'תש"ב, נספה בשואה)) היה מנהל הגימנסיה "יבנה" בקלן, הגימנסיה היהודית היחידה בחבל הריין. מפעילי הברחת הילדים מגרמניה במסגרת ה"קינדר-טרנספורט".

תולדות חייו

קליבנסקי נולד בשנת 1900 בעיר פרנקפורט שבגרמניה למשפחת רבנים שמוצאה מקובנה. קליבנסקי למד בגימנסיה ע"ש גתה בעיר והמשיך ללמוד באוניברסיטאות פרנקפורט, מַרבורג ומינכן היסטוריה, גרמניסטיקה ורומניסטיקה (לימודי השפות הרומאניות). לאחר מכן כיהן כמורה בבית הספר התיכון היהודי שנוסד בברסלאו. בשנת 1929 עבר עם אשתו מטה ושלושת ילדיהם לקלן והחל לכהן כמורה ומנהל בגימנסיה "יבנה". בית הספר זכה לשגשוג למרות המשבר הכלכלי. קליבנסקי חיבר מספר חיבורים על ספרות והיסטוריה גרמנית וערך ספרון עברי-גרמני המוקדש לשירו של חיים נחמן ביאליק "ברכת עם" ("תחזקנה").
ב-1937, נאלצה המשפחה לעבור מביתה למספר חדרים צרים באזור אחר, בו רוכזו היהודים. קליבנסקי פיתח תוכנית ללימוד אנגלית ועברית מודרנית במטרה לסייע לתלמידים להגר לאנגליה או לעלות לארץ ישראל. הוא השיג את הסכמת הלשכה המרכזית להגירת יהודים של ממשלת גרמניה הנאצית ואת הסכמתם של גורמים יהודים בלונדון, ליברפול ומנצ'סטר שהתחייבו לקלוט את התלמידים. עד סגירת השערים ב-1939 הצליח לסייע להצלתם של 130 תלמידים על ידי שילוחם ללא הוריהם לאנגליה. 
קליבנסקי עצמו ומשפחתו גורשו מקלן מזרחה ברכבת ביולי 1942, ונורו ביער ליד מינסק לבורות הריגה.
ב-1990 נוסדה בקלן, במקום בו הייתה חצר בית הספר, כיכר על שמו ובה אנדרטה ועליה פסל גור אריה יהודה המנציחה את 1,100 ילדי הקהילה היהודית של קלן, רבים מהם תלמידי בית הספר "יבנה", שנספו בשואה.
כביש 67

תולדות הכביש

הכביש היה קטע של כביש 70, אך עם פתיחת כביש 6 צפונה ממחלף עין תות בחודש נובמבר 2018, קיבל הקטע מספר כביש עצמאי.
הכביש היה קיים עוד בימי המנדט הבריטי.
בשנת 1935 נסלל הקטע מזכרון יעקב לבת שלמה ובשנת 1938 הוחלט על תיקונו. בשנת 1939 היא תוארה על ידי מבקר: "כביש 'בתולה' כמעט, נתון בתוך מסגרת של שיחים וקנים צפופים המתפתל ויורד לעמק" (שבת במחנה הבוצרים, הצופה, 10 באוגוסט 1939).
בשנת 1937 נשקלה האפשרות לכלול את הדרך מזכרון יעקב ליקנעם בכביש תל אביב – חיפה, אולם לבסוף נבחרה האופציה דרך עתלית לאורך החוף. ועדת פיל סירבה לדרישת היהודים לכלול במדינה היהודית את כביש ואדי ערה בנימוק: "ישנה דרך אחרת נוחה היוצאת מעמק יזרעאל בקרבת יקנעם ועוברת ליד בת שלמה וזכרון יעקב". באוגוסט 1946 החלה אגד לקיים בכביש שירות אוטובוסים. לאורך הכביש נמצאו היישובים היהודיים שפיה, בת שלמה ועין העמק, שהקנו ביטחון מסוים לנוסעים היישוביים על הציר, לעומת כביש 65) (כביש ואדי ערה) שנחשב מסוכן יותר ליהודים. במהלך מלחמת העצמאות, עד כיבוש א-טירה, עברה התנועה היהודית לחיפה בכביש 67 במקום כביש 4  (כביש החוף נסלל רק לאחר המלחמה). בשנות ה-60, בעת הסלילה מחדש של כביש 65 בוואדי ערה, עברה התנועה לגליל דרך כביש ואדי מילק. בסוף 1967 הוחלט על הרחבת הכביש. במהלך שנת 1968 נסגר החלק המערבי של הכביש לצורך העבודות. בהמשך נבנה גשר להולכי רגל מעל הכביש, בבת שלמה.
הקטע הדרומי מזכרון יעקב ליקנעם ולצומת העמקים שוקם החל מיולי 1972. פתיחת הכביש תוכננה לדצמבר 1973, אולם הוא נפתח כבר באוקטובר 1973 בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים ושימש את צה"ל להעברת כוחות לרמת הגולן.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הורחב הכביש (70) לכביש דו-מסלולי, בחלק שמצומת פוריידיס עד לטמרה, ואילו צומת בת שלמה וצומת אליקים שודרגו למחלפים. בשנת 2009 הורחב גם הקטע טמרה – צומת יבור לדו-מסלולי. קטע 18 של כביש 6, שנפתח לתנועה ב-20 ביולי 2009, מחבר את כביש 65 לכביש 67, במחלף עין תות בסמוך למחלף אליקים. ב-2018 נחנך מחלף תל קשיש שהפריד את מספור כביש 67 לכביש 70.
בשנת 2014 נחנך גשר מעל כביש 67 בכניסה המזרחית לפוריידיס, המתחבר לכביש 652.
גולוב-דובז'ין

תולדות היישוב

האזכור הראשון לגולוב הוא מהמאה ה-13, עת הוחזק היישוב בידי המסדר הטבטוני, ונבנתה בו מצודה גדולה. כעבור זמן מה הוקם בעברו המזרחי של נהר דרוונצה הפרוור דובז'ין, אשר נקשר מנהלית לגולוב. בראשית המאה ה-15 נפגע היישוב כתוצאה מקרבות על השליטה בו בין ממלכת פולין ובין המסדר הטבטוני, ובשנת 1466 הועבר במסגרת הסכמים לשליטת ממלכת פולין.
תקופת הפיתוח של העיירה בזמן כהונתו של מלך פולין זיגמונט השלישי ואזה, אשר העניק את העיירה כמתנה לאחותו, באה לקיצה עם פלישת האימפריה השוודית לפולין ועם פלישת הטטרים. כמו כן, ניזוקה העיירה בשנת 1857 כתוצאה משריפה גדולה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניזוקה העיירה בשל קרבתה לחזית, ורבים מתושביה עזבו אותה. לאחר המלחמה אוחדו גולוב ודובז'ין רשמית לכדי יישוב אחד.

יהודי גולוב-דובז'ין

בדובז'ין התקיימה קהילה יהודית עתיקה, שהיוותה אחד מהמרכזים היהודיים בפולין גדול, בעוד שבגולוב החל להתקיים יישוב יהודי רק מסוף המאה ה-18, עם סיפוח האזור לפרוסיה וביטול האיסור על ישיבת יהודים במקום.
בשנת 1857 מנתה הקהילה היהודית בגולוב כ-700 איש, שהיוו כשליש מהיישוב, והקהילה היהודית בדובז'ין מנתה למעלה מ-1,600 איש, כשהיוו כשני שלישים מהיישוב.
בזמן מלחמת העולם הראשונה זכו יהודי דובז'ין ליחס עוין מצד השלטונות הרוסיים, ורבים מהם עברו לגולוב, שהייתה בשליטת הגרמנים. לאחר המלחמה עזבו את גולוב רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה המאוחדת קהילה אחת, אשר פרשה חסותה גם על יהודי כפרי הסביבה, ואשר קיימה מוסדות תרבות ודת יהודיים. בתקופה זו התגברה הפעילות הציונית בעיירה, והוקמו בה תנועות נוער ציוניות. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות, ובהן הכאת עוברי אורח יהודים, ניפוץ שמשות בבתי יהודים והצבת משמרות חרם לפני חנויות היהודים. כמו כן, הופצה בעיירה עלילת דם בידי הכומר המקומי, לפיה מספר יהודים רצחו בעיירה ילדה צוענייה כדי להכין מדמה מצות לפסח.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939 הוטלו על יהודיה גזירות שונות, וכעבור מספר שבועות גורשו כולם לגנרל גוברנמן, וגורלם היה זהה לגורל יהודי היישובים אליהם הגיעו.
אוכטה

היסטוריה

ההיסטוריה המתועדת של אוכטה מתחילה כבר ב-1184 והיישוב במקום התקיים כבר קודם לכן. במאה ה-16 קיבלה העיירה זכויות עיר, ובמשך הזמן התפתחה כמרכז כלכלי של האזור.
בהיותה המרכז הכלכלי - ולימים גם המנהלי - של האזור, התקיימו באוכטה ימי שוק, ובסוף המאה ה-19 אירחה העיירה מספר ירידים שנתיים.

יהודי אוכטה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
כיכר המשפחה

כיכר המשפחה היא כיכר ביד ושם בירושלים, אשר נחנכה בשנת 2001. הכיכר וכן הפסל "גולגולות" של האמן מנשה קדישמן, המוצב בכיכר, נתרמו על ידי ידידי יד ושם פליקס זנדמן ורעייתו רותה, לזכר סבו של פליקס, נחום פריידוביץ' שנספה בשואה יחד עם שני נכדיו ועם תינוק נוסף. זנדמן הוא הנכד היחיד מהמשפחה אשר שרד את השואה.

הכיכר

כיכר המשפחה נחנכה בשנת 2001. פליקס זנדמן ורעייתו, אשר מימנו את הקמת הכיכר והפסל, היו מבין אורחי הכבוד של הטקס. בנוסף נכחו באירוע ראש הממשלה אריאל שרון, ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט, ושני ילדיו האחרים של סנדר פרידוביץ', שנולדו לו לאחר השואה. 
הכיכר ממוקמת בין הספרייה והארכיון של יד ושם, ובין בית הספר להוראת השואה. הכיכר פתוחה מצידה המערבי ומשקיפה אל נוף הרי ירושלים.  בכיכר המשפחה ניצב פיסלו של מנשה קדישמן "גולגולות". הפסל, אשר הוקם בהשראת סיפורו של נחום פריידוביץ' ושלושת הילדים, מציג את דמותו של הסב, פורש את ידיו לעבר הילדים, בניסיון לגונן עליהם. דמויותיהם של הילדים מוצגים באמצעות שלוש דיסקיות הצמודות אחת לשנייה. קיימת דיסקית נוספת הממוקמת במרחק של מספר מטרים.