google/wiki40b huggingface dataset:
חוות מקורה

חוות מקורה היא חווה פרטית העוסקת במגוון גידולים ביו-אורגניים ובעיבוד תוצרת אורגנית. החווה שוכנת בלבו של הר געש קדום במורדות המערביים של רכס הכרמל ליד מושב כרם מהר"ל (בין זכרון יעקב לעין הוד).

היסטוריה

החווה הייתה בבעלות משפחת אל מהאדי, שהתגוררו בשטח מהמאה ה-19.
לאחר מבצע שוטר, בחודש יולי 1948, נכבש השטח כולו, ובכלל זה הכפר איג'זים (כיום: כרם מהר"ל), אשר רבים משטחיו היו בבעלות אל מהאדי. בניגוד לתושבי הכפר, שנמלטו מהאזור אל מעבר לגבול, עו"ד מחמוד אל מהאדי נותר עם בני משפחתו בחווה, והמשיך לקיימה עד אמצע שנות ה-50. 

אז, נקלע אל מהאדי לקשיים כלכליים וביקש למכור את החווה. בתום משא ומתן ממושך, נמכרה החווה לקרן הקיימת לישראל ב-1956. תושבי כרם מהר"ל, שאדמותיהם נושקות לאדמות החווה, קיבלו הבטחה של גורמי התיישבות כי החווה תועבר אליהם, מאחר שהם סבלו ממצוקה חמורה של קרקעות ראויות לעיבוד חקלאי.
ההבטחה הופרה, והחווה נמכרה לעו"ד החיפאי יעקב סלומון, נכדו של יואל משה סלומון.

המכירה עוררה סערה ציבורית עזה, שהקימו חברי מושב כרם מהר"ל ואנשי ציבור שנרתמו לזעוק את זעקתם. כלי התקשורת עסקו במכירה ובהבטחה שהופרה, ובמה שנראה אז כחוסר צדק משווע: המדינה סוחרת בקרקעות חקלאיות במקום לסייע לחקלאים שמתמודדים עם קשיי קיום. העיתונאים שסיקרו את הפרשה, רמזו על קשרי הון ושלטון – עו"ד סלומון נמנה עם פרקליטי הצמרת במדינה - והעניין הגיע גם לכנסת בשאילתא לשר החקלאות דאז, קדיש לוז.

למרות הסערה, התעקשו ראשי הקרן הקיימת לבצע את עסקת המכירה. לאחר שיצאה לפועל, סלומון שיכן בחווה את ביתו וחתנו – בני משפחת רילוב, המחזיקה בה עד היום.

כיום

לפני כ-15 שנים הוסבה החווה לגידול בשיטה הביו-אורגנית. כיום מגדלים בחווה מגוון של מטעים סובטרופיים על פי העקרונות האורגניים, הכוללים שימוש בקומפוסט אורגני במקום בדשן כימי ובשיטות אורגניות להגנה ממזיקים כגון: מלכודות, שימוש באויבים טבעיים והגנה על ידי רשתות מונעות מזיקים.
עקב מיקומה המיוחד של החווה בלב חורש טבעי בכרמל, הפעילות המשקית מוכוונת לשמירה על הסביבה. בשנת 2002 זכתה החווה במקום הראשון בתחרות שהתקיימה בין המשקים החקלאיים בארץ (לא רק המשקים האורגניים) בשמירה על הסביבה .
הגידול העיקרי בחווה הוא זיתים אורגניים לשמן זית ומאכל מזנים שונים חלקם מקומיים כמו הסורי והנבאלי וחלקם זנים איטלקיים שיובאו לארץ כגון: לצינו וקורטינה.
בחווה פועל בית בד אורגני המשמש לעצירת שמן מזיתי החווה בלבד בכבישה קרה.
כמו כן מגדלים בחווה ליצ'י, תאנים, אפרסמון וכרם ענבים מזן מרלו לייצור יין.

בוסתן תם

מטע הזיתים קרוי על שמו של טייס חיל האוויר, סרן תם פרקש, שנהרג במלחמת לבנון השנייה.

יקב אמפורה

בלב חוות "מקורה" שבכרם מהר"ל, משובץ פסיפס אבנים ומחופה בגג רעפים אדמדם, שוכן מבנה יקב "אמפורה", שבו מיוצרים כ–65,000 בקבוקים בשנה. היקב הוקם בשנת 2000 על ידי גיל שצברג וגיא רילוב.

מעיין מקורה

מעיין מקורה ממוקם במרכזו של הר הגעש ובליבו של חורש טבעי הסמוך למטעי הזיתים של החווה. מיקומו של המעיין באזור אורגני, מבטיח את ניקיונם של המים וזאת עקב ההימנעות משימוש בכל חומר כימי מזהם בחקלאות.

הטוף שהוא סלע געשי, אוגר בתוכו את מי הגשמים ומהווה מאגר מים תת-קרקעי טבעי.

התכונות המינרליות המיוחדות של מי מעיין מקורה נובעות מהרכב הסלעים המכילים את המים.
תכונותיו המיוחדות של מעיין מקורה הן חלק מפולקלור מקומי. מאז תחילת המאה ה-20 כפריים מכל האזור סיפרו בשבחם ונהגו לבוא למקורה על מנת להצטייד במי המעיין במקום.

מי המעיין עשירים בסידן ומגנזיום.
Black Dog (שיר)

שם השיר

השם "כלב שחור" ניתן לשיר כמחווה לכלב לברדור רטריבר שחור חסר בית וחסר שם שנהג לבקר את הלהקה מחוץ לאולפן ההקלטות בו הם הקליטו את אלבומם הרביעי. אף על פי כן, מילות השיר עצמו לא עוסקות בכלב בכלל.

מילים ותוכן

מילות השיר מבטאות את התפתחותה של כמיהה לאהבה ומימושה של אהבה לאישה אצל נער צעיר. 
בבתים הראשונים מתאר הדובר כיצד הוא לומד בגיל צעיר על היותו יצור מיני: 
Hey, hey, mama, said the way you move//
Gonna make you sweat, gonna make you groove.
Ah, ah, child, way you shake that thing//
Gonna make you burn, gonna make you sting.
 
בהמשך השיר, הדובר מתאר כיצד הוא מחפש אישה לממש איתה את אהבתו ותשוקותיו.
All I ask for, All I pray//
Steady lonely woman gonna come my way.
Need a woman gonna hold my hand//
tell me no lies, make me a happy man.
ג'ואן רובינסון

ג'ואן רובינסון (באנגלית: Joan Robinson;‏ 31 באוקטובר 1903 - 5 באוגוסט 1983) הייתה כלכלנית בריטית פוסט-קיינסיאנית שהייתה ידועה בזכות עבודתה על כלכלה מוניטרית ועל תרומתה הרחבה לתאוריה הכלכלית. היא הייתה ביתו של הגנרל פרדריק ברטון מוריס (Sir Frederick Barton Maurice) ואשתו של הכלכלן אוסטין רובינסון (Austin Robinson).
בשנת 1956 פרסמה רובינסון את ספרה "הצטברות ההון" (The Accumulation of Capital) אשר הרחיב את התאוריה הקיינסיאנית לטווח הארוך. בשנת 1962 פרסמה רובניסון את הספר "מאמרים על צמיחה כלכלית" שעסק בצמיחה כלכלית ולאחר מכן פיתחה את תאוריית הצמיחה של קיימברידג' (Cambridge growth theory) יחד עם ניקולס קלדור. בשנת 1964 היא נבחרה כחברת חוץ לשם כבוד באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים. בשנות ה-60 רובינסון הייתה אחת המשתתפות העיקריות במחלוקת קיימברידג' על ההון לצידו של פיירו סראפה.

לרובינסון ציטוט מפורסם לגבי הקפיטליזם: 
"ישנו דבר אחד גרוע מלהיות מנוצל על ידי הקפיטליזם, והוא לא להיות מנוצל על ידי הקפיטליזם."
משמעות המשפט היא כפולה - ביקורת השיטה הקפיטליסטית, ובמקביל ראיית היתרון בעצם ההשתייכות לכלכלת השוק המודרנית. בהקשר אחר היא אמרה: ""אידאולוגיה היא כמו ריח גוף; אתה לא יכול להריח את של עצמך".
מכון גנזים

היסטוריה

הארכיון הוקם בשנת 1950 על ידי אגודת הסופרים העבריים בארץ ביוזמתו של הסופר והעורך אשר ברש. תחילה הוצע לקרוא למכון גנזכו"ס (גנזי כתב וספר) לחקר הספרות העברית החדשה, אך לבסוף התקבלה הצעתו של אשר ברש שנתמנה ליו"ר הראשון לקרוא למכון בשם "גנזים". לאחר פטירתו ב 1952 נתמנה דוד שמעוני, שכיהן בתפקיד עד לפטירתו בדצמבר 1956. היו"ר השלישי היה יהודה בורלא. תקציבו של המכון לשנתו הראשונה היה 2,000 ל"י מקרנות האגודה. עד אז היו כמה אוספים לא מסודרים ולא שמורים היטב של כתבי יד ואיגרות סופרים. מטרת הקמת הארכיון הייתה לשמר ולשמור את יצירתם של הסופרים העבריים על ידי איסוף וליקוט כל החומרים הנחוצים לצורך התיעוד: תמונות מחיי הסופרים, כתבי יד שנדפסו ושלא נדפסו, איגרות למיניהן וכל פרסום הקשור בחיי הספרות העברית. הארכיון עוסק גם בשימור יצירה עברית שמחוץ לישראל, ובשנותיו הראשונות נתן עדיפות עליונה לשימור כתבי יד ומכתבים שנותרו באירופה לאחר השואה. כן אסף המכון חומר ארכיוני בארצות הברית, ולאחר קריסת ברית המועצות הועברו למכון גנזים ארכיונים ואוספים מברית המועצות.
ב"הארץ" מיום ה' באדר ה'תשכ"א (21 בינואר 1961) נתפרסמה הרשימה דלהלן: "כ-150,000 רישומים ביוגרפיים, ביבליוגרפיים ויצירות ספרותיות של סופרים עברים מחמשת הדורות האחרונים, נמצאים כיום במכון ביו-ביבליוגרפיה "גנזים" ע"ש אשר ברש. אמש נערכה חנוכת האולם החדש של המכון, בקומה השנייה של בית הסופר על שם ש. טשרניחובסקי, בתל אביב, ציוד האולם, ריהוטו והתקנתו לשימוש נרחב של לומדים וחוקרי ספרות, עלו כ-15,000 ל"י. בטקס נכחו שר החינוך והתרבות מר אבא אבן, סופרים ואנשי רוח".
כיום, נמצאים במכון "גנזים" תיקיהם האישיים של למעלה מ-750 יוצרים עבריים בתחומי הספרות השונים, אוסף צילומים מקיף ועשיר ואוסף הקלטות ייחודי של סופרי ישראל בחמישים השנים האחרונות.
תרומתו החשובה של מכון "גנזים" לביבליוגרפיה העברית ולביו ביבליוגרפיה הישראלית החדשה, היא שמאפשרת קיום מסורת תרבותית ספרותית, מחקר ספרותי ראוי לשמו, ותיעוד הולם של הספרות העברית החדשה.
הארכיון נוסד וטופח על ידי אגודת הסופרים ושכן ונשמר בתוך מוסדות האגודה. בשנת 2003 הופרד מכון גנזים מאגודת הסופרים ופעל כעמותה עצמאית, ומשנת 2004 שכן ברמת גן. בעקבות הפסקת העברת תקציבים לאגודת הסופרים באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 לא הועבר תקציב למכון והוא חדל לתפקד. ביולי 2008 חזר המכון לאגודת הסופרים ולמשכנו ב"בית הסופר" בתל אביב.
בעקבות הסכם שהושג בסוף 2007 בין עיריית תל אביב, משרד התרבות והספורט, גנזך המדינה ואגודת הסופרים יועבר הארכיון באופן זמני לספריית בית אריאלה, כדי לאפשר את שיפוץ "בית הסופר".
בשמונה השנים האחרונות מתקיים תהליך סריקה דיגיטלי המאפשר (באופן חלקי) עיון במסמכי הארכיון דרך אתר האינטרנט.
בשנת 2016, התמנתה אדיבה גפן, חברת הנהלת אגודת הסופרים העברים, ליו"ר פעיל של המכון.
לצד הארכיונאים הקבועים, מסייע בעבודת הארכיון צוות נרחב של מתנדבים.
ארקדי גאידר

חייו

גוליקוב נולד בעיירה לגוב (כיום במחוז קורסק) במשפחתו של מורה. בשנת 1909 עברה משפחתו לעיר ארזאמאס שבמחוז ניז'ני נובגורוד. בשנת 1918, בהיותו בן 14 בלבד, עזב ארקדי את לימודיו בגמנסיה והתנדב לצבא האדום (תוך שהוא מסתיר את גילו האמיתי). הוא השתתף בקרבות כנגד צבאו של סמיון פטליורה באוקראינה. בשנת 1919 נשלח למוסקבה, שם סיים קורס קצינים מזורז. כמפקד פלוגה נטל חלק בקרבות נגד הצבא הלבן בקווקז ובאזור נהר דון. בשנים 1922–1923, כמפקד יחידה מיוחדת, השתתף בדיכוי מרידות אנטי קומוניסטיות של איכרים באזור טמבוב ובחקסיה. בשנת 1924 מסיבות בריאותיות שוחרר מן השירות הצבאי.
לאחר שחרורו מן הצבא החל לעסוק בפעילות ספרותית. בשנת 1926 התפרסמה היצירה הגדולה הראשונה שלו נובלה "ר.ו.ס.", בה מתאור סיפורם של שני ילדים, המסתירים לוחם פצוע של הצבא האדום מפני חיילי הצבא הלאומי האוקראיני במהלך מלחמת האזרחים. יצירה זו התוותה, במידה רבה, את המשך דרכו הספרותית של גאידר - סיפורי גבורה מימי המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים המיועדים לילדים ובני נוער. 
בשנת 1940 יצאה לאור היצירה הכי מפורסמת של ארקדי גאידר - "טימור וחבורתו". בספר זה מתאר חבורת בני נוער, פיונירים, אשר עוזרים בהתנדבות למשפחות של חיילי הצבא האדום ונלחמים בפרחחי רחוב. בעקבות פרסום הספר נוסדה בברית המועצות תנועת התנדבות בשם "טימורווצי" (הקרויה על שם גיבור הספר). 
ביוני 1941, לאחר פלישת הוורמאכט לברית המועצות, ביקש גאידר להתנדב לצבא. בקשתו נדחתה מטעמים רפואיים. אך הוא לא ויתר ובסופו של דבר הצליח להגיע לחזית ככתב צבאי של העיתון קומסומולסקאיה פראבדה. בסתיו 1941 כותרה היחידה, אליה צורף גאידר, על ידי הגרמנים באזור אומן. רוב חייליה נפלו בשבי, אך גאידר עם כמה לוחמים הצליח להימלט ליערות בסביבה, שם הצטרף ליחידת פרטיזנים מקומיים. בפרטיזנים לחם גאידר כמפעיל מקלע. ב-26 באוקטובר 1941 נהרג גאידר בקרב עם הגרמנים בכפר לפלייב שליד צ'רקסי. לאחר מותו הוענק לגאידר עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה על גבורתו בקרב.

משפחתו

בשנת 1925 התחתן גאידר עם רבקה-לאה סלומנסקי אך הם התגרשו בשנת 1931. מנישואין אלו נולד בנו היחיד, טימור (לימים קצין בחיל הים הסובייטי, כתב צבאי של העיתון פראבדה וסופר). נכדו, יגור גאידר, כיהן תקופה קצרה כראש ממשלת רוסיה בתחילת שנות ה-90. נינתו, מריה גאידר, פוליטיקאית אף היא.
מוריס והיונים

מוריס והיונים הוא מערכון מאת מתי כספי ובביצועו. המערכון מבוסס על קטע בהצגה "קריזה" העוסקת באפליית בני עדות המזרח בישראל. 
כספי השמיע את המערכון לראשונה כאלתור בעת שהתארח בתוכנית ציפורי לילה של דורי בן זאב בגלי צה"ל ב-1977. המערכון זכה לתפוצה נרחבת והושמע תדירות ברדיו, בעיקר בגלי צה"ל (שדר הרדיו אלי ישראלי נהג להשמיע את המערכון כל יום בתקופה מסוימת, עד שנגנבה ההקלטה המקורית), אך לאחר שיצא בתקליט שדרים הושמע גם בשעת המערכונים של קול ישראל ברשת ב'. ב-1990 הוציא כספי את המערכון באופן רשמי באלבום שירים במיץ עגבניות, שהוקדש כולו למערכונים ולשירים הומוריסטיים. בהקלטה החדשה הותיר כספי את קול הצחוק של דורי בן זאב, שהוקלט באופן ספונטני בזמן ההקלטה המקורית. 
המערכון הוא מונולוג של כספי, המספר במבטא מרוקאי כבד ובעברית משובשת על סכסוך שפרץ בין מכרה שלו, שרה, והשכן שלה, מוריס, על רקע תחביבו של הלה לגדל יונים והעובדה כי אלו "עומדים על הכביסה של שרה ומ-ח-ר-ב-נ-י-ם על הכביסה". הסכסוך מתדרדר ולאחריו תוהה הדובר, בשורה מפורסמת שזכתה לחיים משלה, "אז אני לא מבין למה אומרים שהיונה מביאה את השלום!". שורות אחרות מן המונולוג הפכו אף הן למצוטטות תדיר, כמו למשל תיאור העבודה של שרה: "מכבסת - תולה".
אמבין

אַמבִּין היא חברה ישראלית לייצור מוצרי פלסטיק ולוקרים.

היסטוריה

מפעל אמבין לייצור דלתות ומוצרי פלסטיק הוקם על ידי חברת אמפא (50%), יחד עם החברה להשקעות של בנק מזרחי, אפרים טייבר, יונה גסטנר(10%) ואמגט. המפעל נחנך באשקלון באפריל 1965. בשנת 1972 ייצרה אמבין מוצרים פלסטיים לתעשיית הבנייה ולתעשייה, יריעות פוליאטילן לחממות, מדפים ומגירות פלסטיות לשילוב בריהוט וארונות מפלסטיק. בשנים הראשונות נוהל המפעל בידי יונה גרסטנר ובהמשך בידי בנו, עוזי גרסטנר.
נסיון של החברה להשקיע בחברת שיווק ביוון כשל והיא פרשה מההשקעה. בשנת 1979 היו למפעל 140 עובדים, אולם הוא נתקל בקשיים והגיע אל סף סגירה במרץ 1981. בשנת 1983 נסגר המפעל והוא נרכש על ידי מנרב שהונפקה באותה שנה בבורסה.
בשנת 1971 הקימה אמבין את "אמבין תריסים" בחולון שייצרה חלונות אלומיניום. 
בשנות ה-2000 ניהלה החברה רשת של חנויות זכיינים שכללה בשנת 2004 שמונה סניפים. בעקבות קריסת הומלי החליטה החברה להתרחב ולהקים שישה סניפים חדשים.
בשנת 2005 רכשה אמבין עם שותפים את מפעל "במעסף" בקיבוץ גזר מידי כונס הנכסים והעבירה את קו הייצור של פרופילים מ-PVC מאשקלון לקיבוץ גזר. הפעילות של אמבין הסבה לחברת מנרב בשנות ה-2000 הפסדים. בינואר 2008 סגרה אמבין את פעילות הייצור באשקלון. שאר פעילות הייצור של אמבין עברה לפעול תחת השם "מנרב פלסט" ופעילות השיווק של אמבין נמכרה בסוף שנת 2009 למנל טכנולוגיות, ששינתה את שמה ל"אמבין סיסטם". באותו זמן עסקה אמבין ביבוא ושיווק ארונות ואביזרי אמבט ולוקרים ומחיצות לשוק המוסדי.
אליעזר פאפו (חוקר ספרות)

ד"ר אליעזר פאפו (נולד ב-25 באפריל 1969 בסרייבו) הוא מרצה בכיר בחוג לספרות עברית וראש מרכז גאון לתרבות הלאדינו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. תחומי עיסוקו הם התרבות היהודית הספרדית, הספרות הכללית והרבנית של היהודים הספרדים, הפולקלור ושפת הלאדינו. חתן פרס יצחק בן-צבי לשנת ה'תשע"ד.
משמש גם כרב הקהילות היהודיות בבוסניה והרצגובינה. חיבר רומנים בלאדינו ובסרבו-קרואטית.

ביוגרפיה

פאפו נולד וגדל בסרייבו, אז בתחומי הפדרציה היוגוסלבית (כיום בבוסניה והרצגובינה). למד לתואר ראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סרייבו . בצעירותו החל תהליך של חזרה בתשובה, ובעקבותיו נחשף לספרות הלאדינו. בשנת 1992 עלה לישראל, זמן קצר לפני שהוטל המצור על סרייבו במלחמת בוסניה. למד לתואר שני בחוג לשפות יהודיות במחלקה ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת המוסמך שלו כתב בהנחיית פרופ' דוד מ' מוניס, והיא עסקה במחזותיה של לאורה פאפו. בשנת 2008 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, על עבודת דוקטורט בכותרת "והיתלת לבנך: פרודיות ספרדיות-יהודיות על הגדה של פסח" בהנחיית פרופ' תמר אלכסנדר. שימש כעמית הוראה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון וכמרצה מן החוץ בה, באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת סטנפורד. בשנת 2009 יצא לפוסט דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד, באוניברסיטה החופשית של ברלין ובאוניברסיטה העברית. בשנת 2010 התמנה למרצה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון, והחל משנת 2016 הוא מרצה בכיר, וסגן מנהל מרכז גאון לתרבות הלאדינו באוניברסיטה (שימש ראש המרכז עד שנת 2019). כמו כן, מרצה בסמינר "אבות ומייסדים". בין השנים 2014–2018 היה חבר "הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו".
זכה בפרס יצחק בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח לשנת ה'תשע"ד על ספרו "והיתלת לבנך".
החל משנת 1997 מכהן כרב פדרציית הקהילות היהודיות בבוסניה והרצגובינה.
מתגורר בירושלים.
בבו ואלדס

ביוגרפיה

ואלדס נולד בהוואנה בשם כרמון אמיליו ואלדס אמארו. הוא התחיל את הקריירה שלו במועדוני לילה בהבאנה בשנות ה-40, והתפרסם בעיקר בזכות הופעותיו הרבות במועדון הקברט טרופיקנה. 
בשנות ה-50, היה בין מפתחי סגנון הממבו, וכן פיתח מקצב חדש בשם בטנגה שהתחרה עם הממבו. ואלדס הוא גם דמות חשובה בג'אז הקובה.
בשנות ה-60, עבר למקסיקו יחד עם הזמר שלו רונלדו לה סרי, ולאחר שהות קצרה בארצות הברית וסיבוב באירופה התיישב בסטוקהולם שם חי עד 2007. שם פיתח והפיץ מוזיקה קובנית וג'אז לטיני.
בשנות ה-90 זכה לפרסום רב יותר בזכות קטעי נגינה שלו שהשתתפו בסרטים Calle 54, וEl milagro de Candeal, וכן עקב זכייתו בחמישה פרסי גראמי וכן בעקבות האלבום Lagimas negras (דמעות שחורות) שהוקלט עם דיאגו אל סיגאלה.
בין לחניו המוכרים: Guempa, Daquirí, Dile a Catalina, Nocturno en batanga, La rareza del siglo, México querido ו Ritmando el chachacha.

חיים אישיים

לבבו ולגרושתו, פילאר ואלדס, חמישה ילדים, ביניהם הפסנתרן צ'וצ'ו ואלדס. ב-1963 נישא ואלדס לאישה שוודית ומאז 2008 הם התגוררו במאלגה שבספרד. נפטר במרץ 2013 בשוודיה.
אספקלריא

"אספקלריא - במה לתיאטרון יהודי" הוא תיאטרון יהודי-ישראלי בירושלים, אחד החלוצים בתחומו. בנוסף למופעי התיאטרון, אספקלריא פועל לקידום התיאטרון בציבור הדתי באמצעות לימוד תיאטרון וקיום בית מדרש תיאטרלי. מנהל התיאטרון הוא חגי לובר.

תיאטרון אספקלריא

התיאטרון הוקם בשנת 1999 במטרה להעלות מחזות מתוך עולם הערכים היהודי. הקמת התיאטרון נולדה מתוך התחושה כי מערכת ערכים זו כמעט ולא באה לידי ביטוי בעולם התרבות העכשווי הישראלי, והקמת התיאטרון נועדה למלא חוסר זה. כותבי הטקסטים והשחקנים באים כולם מתוך העולם הדתי והחרדי. אמונתם במערכות הערכים של עולמות אלה ומחויבותם אליהם היא המעוררת בהם את הרצון לשקף את תוכניהם, עם הלבטים שבתוכם.
מרכז פעילות התיאטרון הוא במשכנו שבירושלים, אולם התיאטרון מופיע גם ברחבי הארץ כתיאטרון נודד. תיאטרון אספקלריא מעלה בארץ מדי שנה כ-200 הצגות מתוך רפרטואר המונה 16 הצגות. כמו כן, מעלה התיאטרון כ־40 הצגות מדי שנה בקרב קהילות יהודיות ברחבי העולם.
ב-2012 הוכר כתיאטרון רפרטוארי על ידי מדור התיאטרון במועצה הישראלית לתרבות ואמנות.

בית הספר למשחק

בשנת 2002 ייסד לובר, לצידו של התיאטרון, בית ספר ללימוד מקצועות התיאטרון הנושא גם הוא את השם "אספקלריא".
בבית הספר מלמדות בין השאר יוספה אבן שושן ורמה בורשטין.
בתיאטרון ובבית הספר שלצידו קיימת הפרדה בין גברים ונשים.

בית המדרש ליצירה

במהלך שנת תשע"ג (2013) הוקם בירושלים בית מדרש ליצירה, בו כ-15 עמיתים דתיים וחילוניים לומדים תורה על מנת לתרגם אותה ליצירה. על כך סיפר חגי לובר: "בית המדרש הוא חלום ישן...הגעתי מעולם תורני, והישיבות הן בעצם גורם מתווך בין התורה ליצירה. היצירה התורנית באה עד היום כיצירה כתובה כמו ספרים ומאמרים, ומדוברת - כמו שיעורים. השאלה היא, איך לוקחים תורה והופכים אותה ליצירה אומנותית כמו שעשה בצלאל בבית המקדש?...אין לנו את המתודה והשיטה של אנשים שלומדים תורה והופכים ליצירה בימתית קולנועית או ויזואלית, מפוסלת או מתנגנת. לא רק שאין לנו יצירות - אין את הדרך להגיע אליהן. בית המדרש מנסה בענווה ובזהירות לא רק לחולל יצירה בימתית אלא לפענח הדרך את איך יוצרים יחד מתוך תורה". בראש בית המדרש עומד הרב שמעון קליין, שסיפר על בית המדרש: "בלימוד אנו מבקשים ביחד לדלות תובנות מן הכתוב, להבין את הדמויות ולזהות את עולמן הפנימי. ממפגש למפגש קורם הסיפור עור וגידים".
מקהלה

מקהלה היא קבוצה של זמרים, המבצעים יחד מוזיקה ווקאלית. יש סוגים רבים של מקהלות: קיימות מקהלות נשים, המתחלקות לקולות סופרן ואלט, ואלה מתחלקים, לפי הצורך, לסופרן ומצו סופרן, אלט ראשון ושני. מקהלות גברים מורכבות מטנור ובס, ואלה מתחלקים לפי הצורך לטנור ראשון ושני, בריטון ובס. יש מקהלות חובבים ששרות מתווים ואחרות, השרות משמיעה בלבד, בדרך כלל משום שרבים מן החברים אינם קוראים תווים. במקהלות מקצועיות יש דרישה לקריאת תווים. מקהלות ברמה גבוהה מוכשרות לשירת א-קאפלה - שירה ללא ליווי. מקהלה יכולה להופיע בליווי פסנתר בלבד, או עם כל הרכב שהוא, לפי המלחין או המעבד, מכלי בודד ועד תזמורת מלאה, עם זמרי סולו או עם מקהלת ילדים. 
שירה בקולות אחדים יוצרת הרמוניה בין הקולות השונים. דוגמה לכך הם הכוראלים של באך, אם כי הם נכתבו לקול ועוגב. מוזיקה מקהלתית מוקדמת יותר נכתבה בקונטרפונקט, כמו למשל המוזיקה של המאה ה-16. דוגמה למוזיקה כזאת הם המוטטים והמדריגלים של ג'ובאני פלסטרינה, שנכתבו בשלושה עד חמישה קולות לפי חוקים נוקשים ומחייבים. 
בישראל פועלות מקהלות רבות, וזה כמה שנים שקיים בישראל בית ספר למקהלה, המכשיר זמרי מקהלות לשירה ברמה גבוהה.

מקהלה בעלת שני קולות

במקהלה בעלת שני קולות קיים קול הסופרן, וקול האלט. מקהלה כזו יכולה להיות מקהלת נשים או ילדים, לפני התחלפות הקול.

מקהלה בעלת שלושה קולות

במקהלה בעלת שלושה קולות קיימים הקולות סופרן, מצו ואלט. מקהלות לשלושה קולות מיועדת לנשים, ילדים לפני התחלפות הקול וגברים השרים גבוה (פלצ'טו).

מקהלה בעלת ארבעה קולות

במקהלה בעלת ארבעה קולות קיימים קולות סופרן, אלט, טנור ובס. זו המקהלה הנפוצה ביותר. לעיתים מקהלה זו שרה עם ליווי פסנתר, ולעיתים לא, משום שבמקהלה בעלת ארבעה קולות יש מספיק קולות כדי ליצור אקורד ו הרמוניה. בתקופת הבארוק שרה מקהלה זו בכנסייה, בליווי עוגב, כאשר מקהלה זו שרה שירים, בדרך-כלל נעשה עיבוד לארבעה קולות. כל מקהלה יכולה לבצע שירים בעיבוד מתאים, אך לא כל מקהלה יכולה וראויה להופיע ביצירות מוזיקליות, באולם קונצרטים או באופרות.

מקהלה בעלת שישה קולות

כל מקהלה בת ארבעה קולות יכולה להתחלק בשעת הצורך לשישה קולות ואף לשמונה או שנים-עשר, ביצירות המחייבות זאת ובהתאם לגודל המקהלה. במקהלה בעלת שישה קולות קיימים סופרן, מצו סופרן, אלט, טנור, בריטון ובס. 
בתי אופרה מחזיקים מקהלות משלהם, המשתתפות בהפקות במשך העונה. כך גם חלק מן התזמורות.
דוניי סרם

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1927 בשם מועדון כדורגל בוראק פצ'ינסי ובהמשך שינה את שמו למועדון כדורגל דוניי סרם. המועדון שיחק בליגות הנמוכות ביוגוסלביה ומשנת 1992 עם התפרקות יוגוסלביה בליגות הנמוכות של סרביה ומונטנגרו.
בסוף עונת 2005/2006 הקבוצות של מונטנגרו פרשו מהליגות המשותפות עם סרביה והוקמו ליגות חדשות של קבוצות מסרביה. המועדון שיחק בליגות הנמוכות של סרביה. בסוף עונת 2008/2009 עלה לליגה השלישית בסרביה. בסוף עונת 2010/2011 עלה לליגה השנייה בסרביה. בסוף עונת 2011/2012 עלה בפעם הראשונה לליגת העל הסרבית. המועדון משחק בליגת העל הסרבית מעונת 2012/2013. בעונת 2013/2014 הגיע לרבע גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת יגודינה. בעונת 2014/2015 ירד לליגת המשנה הסרבית.
המנון קוריאה הדרומית

אאגוקגה הוא ההמנון הלאומי של קוריאה הדרומית, על אף שאין הוא מוכר ככזה מבחינה חוקית. משמעות השם היא "השיר הפטריוטי".
על פי הדעה הרווחת המילים נכתבו בשנת 1896 על ידי יון חיהו, פוליטיקאי או על ידי אן צ'אנג-הו, מחנך ומנהיג שדגל בחירות. במקור, מנגינת ההמנון הייתה שיר עם סקוטי בשם "אולד לנג סיין" שהגיע לקוריאה הדרומית על ידי מיסיונרים אמריקנים. בעת טקס ליסוד קוריאה הדרומית ב-15 באוגוסט 1948, בדיוק שלוש שנים לאחר השחרור מהשלטון היפני, הוחלפה המנגינה הסקוטית על ידי הסיום של קוריאה פנטסיה שהולחן בשנת 1935 על ידי אהן אאק-טאה. ההמנון החדש אומץ מאוחר יותר על ידי הנשיא סינגמן רי בשנת 1948.

בעיות זכויות יוצרים

מאז מות המלחין אהן אאק-טאה בשנת 1965, זכויות היוצרים של המנגינה ישמרו עד שנת 2015. שתי קבוצות כדורגל מקצועיות נתבעו על ידי בעלי זכויות היוצרים בשל השמעה צבורית של השיר בשנת 2003.
. 
המילים שנכתבו במאה ה-19 נמצאות ברשות הציבור.
פונטן דה ווקלוז

העת העתיקה

מקור המים השופע משך התיישבות אנושית כבר מתקופות קדומות והיה מושא פולחן חשוב. במקום נמצאו שרידים מהתקופה הנאוליתית. נהר הסורג שימש כדרך מסחר עבור היוונים של מסליה ובהמשך את הרומאים.

ימי הביניים

הטירה שמעל לכפר נבנתה במאה ה-7. במאה ה-10 הוקם מנזר במקום. המנזר נהרס במאה ה-11, אולם מאוחר יותר נבנה מחדש.
המשורר פטרארקה חי בכפר בשנים 1337 עד 1349 (לפי מקור אחר מ-1339 עד 1353). שם כתב את שירי הקנסיונרה (Canzoniere).
בחג המולד של 1353 נכנסה חבורה של בוזזים לכפר והעלתה אותו באש. הכפר יושב מחדש רק במאה ה-15.

העת החדשה

בזכות שפע המים הפך פונטן דה ווקלוז למרכז חשוב של תעשיית הנייר. טחנת הנייר הראשונה הוקמה במאה ה-15, האחרונה נסגרה ב-1974.

המעיין

המעיין, שהכפר קרוי על שמו, הוא המעיין בעל השפיעה הגדולה ביותר בצרפת, בין 630 ל-700 מיליון מ"ק לשנה (לשם השוואה, שפיעת מעיינות הדן היא כ-240 מ"ק לשנה). השפיעה חזקה במיוחד בתקופה קצרה באביב באורך של כחמישה שבועות, המתחילה בדרך כלל בחודש מרץ. המעיין מהווה מוצא יחיד לאקוויפר קרסט המשתרע על שטח של 1,100 קמ"ר. 
במשך שנים רבות לא היה ידוע גודלו האמיתי של האגם התת-קרקעי. צוללנים שצללו בו השתמשו ברובוטים שחקרו את עומקו של האגם. רק בשנת 1985 התברר העומק של הסיפון הראשי - 308 מטר.
טופולב Tu-334

טופולב Tu-334 הוא מטוס נוסעים צר-גוף מתוצרת רוסיה אשר נועד להחליף את מטוסי הטופולב Tu-134 ויאק 42, אולם פיתוחו הופסק מסיבות כלכליות.
עבודת פיתוח הטופולב Tu-334 החלה בתחילת שנות ה-90, אך הפיתוח התקדם בעצלתיים בשל בעיות כלכליות שנבעו מפירוקה של ברית המועצות. אב הטיפוס של המטוס טס לראשונה ב-8 בפברואר 1999. בשנת 2003 הוצגה גרסה מתקדמת של המטוס, הטופולב Tu-334-100.
פיתוח המטוס הואט מאוד בשל ההעדפה הממשלתית שניתנה למטוס הסילון סוחוי סופרג'ט 100 של חברת "סוחוי" ובשנת 2009 הוחלט שלא להמשיך בפיתוחו.

הזמנות

בשנת 2008 דיווחה חברת טופולב כי כ-100 חברות תעופה הביעו התעניינות בדגם זה. איראן אף בקשה לרכוש זיכיון לייצור המטוס בתעשייה האווירית האיראנית, בשלב ראשון להרכיבו באיראן ובשלב שני לייצר את המטוס במלואו בתעשייה האיראנית. אולם לא נחתמה אף עסקה למכירת המטוס בטרם בוטלה תוכנית הפיתוח.
בשנת 2009 הייתה תוכנית הפיתוח של המטוס בפיגור של שנים ורק שני אבות טיפוס הושלמו. עם איחוד החברות המייצרות כלי טיס ברוסיה הוחלט להפסיק את תוכנית הפיתוח ולהתמקד בפיתוח מטוס הסוחוי סופרג'ט 100 ואנטונוב An-148.
דיוויזיית הפרשים אס אס ה-22

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-29 באפריל 1944, בעקבות הסכם בין גרמניה הנאצית לבין ממשלת הונגריה בהנהגת מיקלוש הורטי, אשר אפשר להונגרים ממוצא גרמני להתגייס לוואפן אס אס. הדיוויזיה הוקמה על בסיס יחידות שנלקחו מדיוויזיית הפרשים אס אס השמינית ("פלוריאן גאייר"), וכמפקד מונה אוגוסט צֵהֶנְדֶר. כינויה של הדיוויזיה היה "מריה תרזה", על שם מריה תרזה אשר משלה באוסטריה הונגריה ובוהמיה במהלך המאה ה-18. עם זאת, לא ידוע האם הכינוי היה רשמי, או רק נפוץ בקרב החיילים. סמל הדיוויזיה היה דרדר כחול על רקע מגן.
במשך מספר חודשים הדיוויזיה אומנה בהונגריה, וצוידה בנשק שהיה ברובו הונגרי. בתחילת אוגוסט 1944 נשלח הרגימנט ה-52 יחד עם מרבית הציוד והארטילריה להילחם ברומניה, בעוד הרגימנט ה-17 נותר בהונגריה. הכוחות שנשלחו לרומניה לחמו במסגרת קרב דברצן כחלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, ונשלחו לאחר הקרב יחד עם רוב הכוחות ההונגריים חזרה להונגריה. באוקטובר של אותה שנה השתתפה הדיוויזיה במבצע פנצרפאוסט בהובלת אוטו סקורצני, אשר במהלכו הודח שליט הונגריה הורטי (אשר הודיע על פרישת הונגריה מהמלחמה), והוחלף בפרנץ סלשי. באותו חודש הועברה תחת הקורפוס השלישי שהיה חלק מהארמייה השישית. בדצמבר של אותה שנה, הועברה הדיוויזיה לבודפשט והייתה חלק מקורפוס אס אס הררי התשיעי בפיקודו של קרל פפר-וילדנברוך, אשר כותר בבודפשט בידי כוחות הצבא האדום וצבא רומניה (המצור על בודפשט). ב-1 בינואר 1945, הארמייה השישית פתחה במבצע קונרד במטרה לשחרר את הקורפוס, כשהיא זוכה להצלחות ומתקדמת באופן מוצלח לשבירת האויב. התקדמות הכוח נבלמה לבסוף רק 28 ק"מ מהעיר, בהמשך החודש נעשו עוד שני ניסיונות לשבירת הצבא האדום וכיבוש בודפשט, אך למרות הצלחות נקודתיות נכשלו הכוחות הגרמנים. ב-12 בפברואר הושמדו הכוחות הגרמניים בבודפשט.