google/wiki40b huggingface dataset:
פיצה בסגנון שיקגו

פיצה בסגנון שיקגו מתייחסת למספר סגנונות שונים של פיצה שפותחה בעיר שיקגו. הפיצה המפורסמת ביותר בסגנון זה ידועה בשם פיצת דיפ־דיש. המחבת בה הפיצה נאפית נותנת לפיצה את השוליים הגבוהים והמשטח העמוק האופייניים לה, בתוכם שמים כמויות גדולות של גבינה וגם רוטב עגבניות גושי. פיצה בסגנון שיקגו אפשר להכין בסגנון דיפ־דיש וכפיצה ממולאת.

פיצת דיפ־דיש

לדברי טים סמואלסון, היסטוריון התרבות הרשמי של שיקגו, אין מספיק תיעוד כדי לקבוע בוודאות מי המציא את הפיצה בסגנון שיקגו מסוג דיפ־דיש. לעיתים קרובות מדווח כי הפיצה בסגנון שיקגו מסוג דיפ־דיש הומצאה ב־Pizzeria Uno בשיקגו בשנת 1943, על ידי המייסד של הפיצרייה, אייק סיוול, לשעבר כוכב פוטבול מאוניברסיטת טקסס. עם זאת, כתבה משנת 1956 ב"שיקגו דיילי ניוז" טוענת כי שף הפיצה המקורי של הפיצרייה, רודי מלנאטי, פיתח את המתכון.
פיצת דיפ־דיש נאפית במחבת פלדה עגול שדומה יותר לתבנית עוגה או פאי מאשר לתבנית פיצה טיפוסית. משמנים את המחבת כדי לאפשר לפיצה לצאת מהמחבת בקלות, כמו גם כדי לתת לקרום הפיצה אפקט של טיגון. בנוסף לקמח החיטה הרגיל, בצק הפיצה יכול להכין קמח תירס, סולת או צבע מאכל שנותן לקרום גוון צהבהב. הבצק מוצמד לצידי המחבת, בצורה של קערה, כדי לאפשר לשים שכבה עבה של תוספות.
השכבה העבה של התוספות בפיצת דיפ־דיש מחייבת זמן אפייה ארוך יותר, שיכול לגרום לגבינה או לתוספות האחרות להישרף לו היו בשכבה העליונה של הפיצה. עקב כך, התוספות מורכבות במהופך מהסדר הרגיל שלהן על פיצה. מצפים את הקרום בגבינה (בדרך־כלל פרוסות של מוצרלה) אחריה בסוגים שונים של בשר כמו פפרוני או נקניק איטלקי. תוספות אחרות כמו בצל, פטריות ופלפלים מגיעות אח״כ. כשכבה האחרונה שמים רוטב לא מבושל, שבד״כ מכינים מעגבניות מרוסקות מקופסאות שימורים. לעיתים מוסיפים מעל הרוטב גרידת פרמזן. מקובל שכשמזמינים את הפיצה הזו כטייק אוויי היא תגיע לא חתוכה כך שהשמנים לא יספגו בקרום ויגרמו לפיצה להיות ספוגה.

פיצה ממולאת

באמצע שנות ה־70, שתי רשתות בשיקגו, הפיצה של ננסי שנוסדה על ידי רוקו פלזה והפיצרייה של ג'יורדנו שהופעלה על ידי האחים אפרן ויוסף בוליו, החלו להתנסות בפיצת דיפ־דיש ויצרו את הפיצה הממולאת. פלזה ביסס את יצירתו על מתכון של אמו לסקרצ'יידה, פשטידת חג הפסחא האיטלקית מעיר הולדתו, פוטנזה. כתבות במגזין שיקגו שהציגו את הפיצה של ננסי והפיצה הממולאת של ג'יורדנו הפכו את המנות לפופולרית.
פיצות ממולאות בדרך־כלל עמוקות יותר מפיצות דיפ־דיש אבל חוץ מזה קשה לראות את ההבדל עד שהפיצה נחתכת. לפיצה ממולאת בדרך כלל יש שכבת תוספות צפופה יותר מכל סוג אחר של פיצה. כמו בפיצת דיפ־דיש, שכבה עמוקה של בצק יוצרת קערה במחבת גבוהה ואז מוסיפים את התוספות והגבינה. מעל מוסיפים שכבה נוספת של בצק והוא לוחץ על צידי הקרום.
בשלב הזה, לשכבת הבצק הדקה יש מראה עגול וכיפתי. אופי פיצה בדרך־כלל דוקרים חור קטן במרכז הבצק כדי לאפשר לאוויר ואדים לצאת מהשכבה התחתונה בזמן האפיה, כך שהפיצה לא תתפוצץ. בדרך־כלל אך לא תמיד מוסיפים רוטב עגבניות על שכבת הבצק העליונה לפני שמכניסים את הפיצה לתנור.

פיצה דקה

יש גם סגנון של פיצה עם קרום דק שאפשר למצוא בשיקגו ובשאר המערב התיכון. הקרום דק וקשיח דיו כדי לקבל צליל לעיסה, בשונה מהפיצה בסגנון ניו יורק. את הפיצה חותכים לריבועים, דבר המכונה כחיתוך מסיבה או חיתוך טברנה, בניגוד לחיתוך עוגה בו חותכים את קצוות הפיצה. בקרב המקומיים, קרום דק בדרך־כלל מצליח יותר במכירות מאשר פיצת דיפ־דיש.

פיצה בסגנון שיקגו בישראל

בישראל פעלה בעבר פיצרייה בשם שיקגו פיצה פאי פקטורי שהגישה פיצות בסגנון שיקגו. הפיצרייה, שנסגרה, הייתה ממוקמת ברחוב הירקון בתל אביב-יפו.
כוח עבודה

כוח העבודה הוא מונח מתחום הכלכלה המתאר את כמות האוכלוסייה בגילאי העבודה המעוניינת בעבודה - כולל מובטלים. 
כוח העבודה כולל את כלל האוכלוסייה העובדים או מעוניינים וזמינים לעבודה, בטווח גיל מסוים. טווח הגיל הנפוץ ביותר למדידת כוח העבודה היא מגיל 15 ומעלה, או עד גיל הפנסיה. עם זאת, ישנם מדדים המתייחסים לכוח העבודה מגיל 25 ומעלה ובעיקר עד גיל 64. 
כוח העבודה לא כולל בתוכו אנשים שאינם מחפשים עבודה ולא עובדים, ובכלל זה אסירים, עקרות בית ותלמידים.

הגדרות

שיעור התעסוקה של קבוצה מסוימת מוגדרת כאחוז חברי הקבוצה המועסקים. 
כוח עבודה של מדינה כולל את החלק של האוכלוסייה של המדינה העובדת או מעוניינת לעבוד.
שיעור ההשתתפות בכוח עבודה של קבוצה מסוימת מוגדר כאחוז חברי הקבוצה המועסקים ומובטלים.

כוח העבודה בישראל

עד 2012 היה נהוג להתייחס לכוח העבודה בישראל כאל כוח העבודה האזרחי, ועל כן משרתי צה"ל בסדיר ובקבע לא נכללו בכוח העבודה. מ-2012 בעקבות הצטרפותה של ישראל ל-OECD עברה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשימוש בכוח עבודה כללי המוגדר כ: כלל ה“מועסקים" כולל בשירות הביטחון ו״בלתי מועסקים" (כלומר חיפשו עבודה). 
קבוצת מי שאינם בכוח העבודה הם אנשים שאינם מעוניינים לעבוד או מעוניינים לעבוד אך לא חיפשו עבודה בחודש שקדם לתקופת הסקר של הלמ״ס, לדוגמה: תלמידים, עובדים בהתנדבות, עובדי משק הבית, ושאינם מסוגלים לעבוד והחיים מקצבה ופנסיה.
צבי לם

ביוגרפיה

לם נולד ב-1921 בפולין. ב-1938 עלה לארץ ישראל בגפו כחלוץ, ועבד בנמל חיפה ובחקלאות. במלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי. במסגרת זו, וכן בשליחות מחתרתית מטעם "ההגנה" והמוסדות הלאומיים, הקים בתי ספר יהודיים באיטליה (בבארי ובליבורנו) עבור ילדים יהודים פליטים ועקורים ממרכז אירופה, לימד בהם וניהל אותם. בתקופה זו שימש גם כמורה בבית הספר היהודי ברומא.
אחרי מלחמת העולם השנייה למד בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בירושלים, ובסיום לימודיו היה מורה ומחנך בכפר הנוער מאיר שפיה ובבתי ספר בחדרה. ב-1956 הוזמן ללמד בבית המדרש ע"ש דוד ילין, וכעבור שנים אחדות התמנה למנהלו, כממלא מקום של אברהם אבן שושן.
בתפקידו זה הקים בית ספר תיכון בחסות בית המדרש למורים, ששימש כמכינה ללימודים בסמינר. בשנת 1964 קיבל תואר מוסמך במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת תשכ"ז השלים בה את עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "אידיאולוגיה וחינוך", בהנחיית עקיבא ארנסט סימון. לאחר מכן, בראשית שנה"ל תשכ"ח (1967) התמנה למרצה בבית הספר לחינוך שלה. בהמשך התמנה לפרופסור חבר ולפרופסור מן המניין. במחקריו התמקד לם באידאולוגיות חברתיות וחינוכיות, בגישות להוראה, בתוכניות לימודים ובהתפתחותה של מחשבת החינוך הישראלית.
הוא הקים וניהל את המחלקה להכשרת מורים באוניברסיטה העברית ואת הפרויקט "מורי מורים" – מסגרת להדרכת מורי מורים במכללות בעבודת הדוקטורט שלהם. במסגרת לימודי "תעודת הוראה" הנהיג לראשונה את שיטת הטיוטורים. 
בשנת 1972 חבר לפרופסורים משה כספי ויוסף באשי בהקמת בית הספר הניסויי בירושלים, ובשנת 1976 הקימו את מכון חפ"ן (חינוך פתוח ניסויי), מכון להכשרת מורים בחינוך הפתוח.
בשנת 2004 הוענק לצבי לם פרס א.מ.ת במדעי החברה – חינוך ופסיכולוגיה (לם הלך לעולמו בטרם קיבל את הפרס). מנימוקי ועדת הפרס:
פרס א.מ.ת מוענק לפרופ' צבי לם על תרומתו יוצאת הדופן למחשבת החינוך ולמעשה החינוכי בישראל. תרומתו לחינוך בארץ מקיפה את כל הרמות, למן עיון ועד מעשה, למן איתגור וביקורת ועד לבניית תשתיות מחשבתיות וארגוניות, ובכך חשיבותה המופלגת
.
צבי לם נפטר בתל אביב ב-2004, בגיל 83. הותיר את אשתו דפנה לם (עורכת דין; נפטרה ב-2013), ושני בנים: ד"ר אורן לם (מנישואיו הראשונים, מרצה בכיר בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה והמנהל המדעי של "מכון יעל" להערכת תפקודי חשיבה ולמידה), וד"ר אהוד לם (מרצה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב).
כביש הטבעת של סנקט פטרבורג

היסטוריה

רעיון הכביש עלה לראשונה ב-1965, אולם התקדמות אמיתית ניכרה רק ב-1984 כאשר הסניף האזורי של המפלגה הקומוניסטית והנהלת העיר הסכימו על בניית כביש. בשנת 1995 הכביש נכנס לתוכנית הלאומית לסלילת כבישים ברחבי רוסיה. הלכה למעשה, הבנייה החלה רק ב-1998. בשנת 2011 הושלמה בנייתו של הכביש.
מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה

ביוגרפיה

מריה הנרייטה נולדה ב-22 באוגוסט 1836 בבודפשט, לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ולמריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
ב-22 באוגוסט 1853 התחתנה מריה הנרייטה עם לאופולד, נסיך הכתר של בלגיה, בנישואים שנועדו לחזק את מעמדו של בית המלוכה הבלגי. נישואי הזוג לא היו מוצלחים, ובני הזוג חיו רוב הזמן בנפרד. בשנת 1865 מת חמיה לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ובעלה עלה לשלטון במקומו כלאופולד השני, מלך הבלגים. בשנת 1869 מת בנם הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט, ובני הזוג ניסו להביא בן נוסף, אולם הניסיון נכשל, ונולדה להם בתה קלמנטין, נסיכת בלגיה. מריה הנרייטה נתנה לבנותיה חינוך מעולה, ומאוד טיפחה אותם. את זמנה השקיעה  בעיקר בסוסיה ההונגריים. בשנת 1895 פרשה מריה הנרייטה מחצר המלוכה, ועברה להתגורר בספא, ובתה לואיז, נסיכת בלגיה החליפה אותה כגברת הראשונה של בלגיה. ב-19 בספטמבר 1902 מתה מריה הנרייטה בביתה בספא, והיא בת 66 שנים.
דרור רשף

קורות חייו

נולד ברמת השרון וגדל ברעננה מגיל חמש. דרור רשף הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה (1999-1994).
סרט הגמר שלו – רוזורה (1999, 18 דקות, פילם 16 מ"מ), מלודרמה מופשטת בכיכובו של אלכס אנסקי. מספר על בחורה שמגלה יום אחד כי האדם שאיתו היא חולקת את חיה הוא אביה, פסיכיאטר שמחק את זכרונה על מנת למלא את החלל שנותר לאחר מות אשתו הסרט מושפע בשפתו הקולנועית מדייוויד לינץ'.
בתום לימודיו הכיר דרך חבר את חורחה אינס, מבמאי התיאטרון ומדריכי השחקנים המשפיעים בספרד ובארגנטינה. במשך שנתיים שהה דרור רשף במחיצתו של אינס במדריד, ספרד ושימש כעוזרו האישי (2002-2000).
אחר-כך עבד במשך ארבע שנים כעורך בכיר בחברת החדשות של ערוץ 10. שם החל עבודה משותפת עם שלומי אלדר, עתונאי ופרשן לענייני ערבים, על כתבות יומיות ומגזיניות. ב-2009 שימש דרור כעורכו של "חיים יקרים", סרטו התיעודי של אלדר, אודות אישה פלסטינית מעזה שבנה מאושפז בבית חולים בישראל לצורך השתלת מח עצם. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2010 מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, ועוטר בשבחים מעיתונים רבים כדוגמת הניו יורק טיימס, הוול סטריט ז'ורנל, סקרין אינטרנשיונל וההוליווד רפורטר. הוא נכנס לרשימת 15 סרטי התעודה המועמדים לפרס האוסקר האמריקאי, נקנה ושודר ברשת HBO העולמית.
ב-2011 חזר דרור לערוץ 10 ושימש כעורך בכיר במגזין שישי (בעריכתם של רותי יובל וניר בכר) עד לסגירת התוכנית ב-2012.
בשנים 2010-2009 כתב רשף את התסריט, ביים והפיק עצמאית את סרט הקולנוע "מי אתה בשבילי", שהשתתף בפסטיבלי קולנוע רבים ברחבי תבל והוקרן בסינמטקים ברחבי ישראל.
כעת עובד על "נדר", סרטו השני באורך מלא לקולנוע.
דרור רשף נשוי לבמאית סרטי התעודה יעל חרסונסקי.
זאיד בן סולטאן אאל נהיאן

ביוגרפיה

תאריך לידתו המדויק אינו ידוע, אך במסמכים מסוימים כתוב כי אאל נהיאן נולד ב-6 במאי 1918 באבו דאבי. ישנן עדויות אחרות המצביעות על שנת 1916. אביו היה שליט אבו דאבי משנת 1922 ועד הרצחו בשנת 1926. בשנת 1927 עבר לעיר אל-עין. באזור זה לא פעלה מערכת חינוך מפותחת, ואאל נהיאן קיבל חינוך איסלאמי בסיסי וגדל בקרב שבטים בדואים. בשנת 1928 אחיו התמנה לשליט אבו דאבי. הוא מונה למושל של האזור המזרחי של אבו דאבי בשנת 1946.
בשנת 1971, לאחר תהליך משא ומתן ארוך, הקים את איחוד האמירויות הערביות ועמד בראש המדינה לאורך שנים רבות. בזמן שלטונו נחשב לשליט ליברלי יחסית.
בשנת 1999 הוקם מרכז זאיד לשיתוף פעולה השוכן במתחם מסגד שייח' זאיד באבו דאבי, אשר הוקם על מנת "להגשים את חזונו של השייח' זאיד". המרכז פרסם דו"ח שטוען כי הציונים גרמו לשואה. ומנהל המרכז הצהיר בפומבי כי "היהודים הם האויבים של העמים".
לאחר מותו תפס את מקומו כאמיר אבו דאבי ונשיא האמירויות ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן - בנו הבכור מבין 27 ילדים שילדו לו שש נשותיו.
על שמו נקרא המסגד הגדול בסטוקהולם.
אשתו הראשונה ואם בנו הבכור ששלט אחריו, שיח'ה הסה, בת השיח' מוחמד בן ח'ליפה אאל נהיאן, מתה ב-28 בינואר 2018.
פרסיאדו בקיש

ביוגרפיה

נולד ב-1828 בסופיה, בולגריה, למשפחה יהודית ספרדית. הוא כיהן כרבה הראשי של בולגריה בשנים 1885–1889 ו-1895–1900 ושימש גם כאב בית דין (יושב ראש בית הדין הרבני).
השתתף בקונגרס הציוני הראשון בין ה-29 ל-31 באוגוסט 1897 בבזל שבשווייץ, יחד עם שלושה נציגים נוספים מבולגריה וכ-200 חברים נוספים מרחבי העולם. פעילות זו עוררה התנגדות, וכתוצאה מכך נאלץ הרב בקיש לעזוב את תפקידו כרב הראשי של בולגריה לאחר 1900.
נפטר ב-1910 בירושלים, בגיל 82.
עמינדב אשבל

עמינדב אשבל (18 באפריל 1897, גדרה – 19 ביולי 1975, ירושלים), בן להורים חברי תנועת ביל"ו, יו"ר הדירקטוריון של חברת הכשרת היישוב, מומחה ארצי לענייני רכישת קרקע ופיתוחה, סופר, מורה ואיש ציבור ישראלי.

ביוגרפיה

אשבל נולד במושבה גדרה בשנת 1897 להוריו יוסף מנחם הלוי (מצאצאי רבניה של העיירה לובביץ') ורוחמה אשבל, חברי תנועת ביל"ו. בילדותו עברה המשפחה כמה גלגולים: מגדרה עברו לגור בחדרה, ולאחר שאחד הבנים חלה במלריה עקרו לראשון לציון; משם עברו לגור בבאר טוביה, חזרו לגדרה ורק לבסוף השתקעו בפתח תקווה. עמינדב למד את לימודיו היסודיים בבית הספר של פיק"א, ואת לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון החקלאי במושבה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח אשבל מהארץ בעקבות דרישת השלטונות העות'מאנים לגייסו לשירות צבאי. לאחר שהייה קצרה במצרים, הגיע לקפריסין, שם שימש כמורה לבני משפחה יהודית; הייתה זאת התנסותו הראשונה בהוראה. לאחר מכן חזר למצרים, ועבד שם בבית חרושת לביסקוויטים. בהזדמנות הראשונה חזר אשבל לארץ ישראל, והתנדב להגדודים העבריים.
לאחר שחרורו מהשרות הצבאי עבד עמינדב אשבל תקופה מסוימת בחקלאות, ולאחר מכן עסק שוב בהוראה, ולימד עברית לחלוצים ששהו במחנה אוהלים בעיר לוד.
בשנת 1922 עבר אשבל להתגורר בירושלים, שם נשאר לגור עד פטירתו, שם נישא לשרה, חברתו מילדות, ומשם פעל את פעולתיו החשובות להתפתחות הארץ וההתיישבות. בשנה זאת הצטרף אשבל לחברת הכשרת היישוב. באותם ימים החל להתעורר מחדש מפעל ההתיישבות בארץ, שנפסק לחלוטין בימי מלחמת העולם הראשונה, וחשיבותה של חברת הכשרת היישוב הלכה וגדלה. אשבל החל לעבוד במחיצתם של ארתור רופין ויהושע חנקין, שאותם כיבד ולמד מהם רבות.
אשבל החל לפעול לרכישת קרקעות להתיישבות חקלאית, שאותן העביר באופן מיידי לקרן הקיימת לישראל. כמו כן רכש קרקעות לבניית שיכונים עירוניים עבור ותיקים ועבור עולים חדשים.
לדבריו של אריה דולצין, מי שהיה גזבר הסוכנות היהודית ונשיא ההסתדרות הציונית, לאשבל היה חלק נכבד בכך שגם בתקופות של עלייה המונית לישראל, לא חסרו עתודות קרקע לבנייה.
אשבל התקדם בחברת הכשרת היישוב, ובשנת 1942 נתמנה כחבר בהנהלתה. בשנת 1949 צורף לדירקטוריון של החברה, ובשנת 1964 נתמנה ליו"ר הדירקטוריון. בנוסף כיהן עמינדב גם כיו"ר דירקטוריון "הירקון בישראל בע"מ", כמנכ"ל "אזורים" - חברה להשקעות בפיתוח ובבנין בע"מ, כחבר בדירקטוריון של החברה לפיתוח טבריה, סגן יו"ר לשכת המסחר בירושלים ועוד.
למרות עיסוקיו הציבוריים היה אשבל אדם צנוע ומופנם שסלד מפרסומת, עם זאת היה בעל גישה חמה וחביבה אל הזולת, ואל כל הנושאים בהם עסק. אשבל נפטר בשבת נחמו, שנת ה'תשל"ה.
בתו, ד"ר רחל בילורי, הייתה מומחית בספיגת חלבון בבעלי חיים. אחיו, דב אשבל, היה פרופסור למטאורולוגיה.

הכשרת היישוב - פרשיות ומפעלים בערי הארץ

ספר זה יצא לאור כשנה לאחר פטירתו של המחבר, והוא השלמה לשני ספריו הקודמים: "חמישים וחמש שנות הכשרת היישוב", שיצא לאור בשנת 1958, ו"ששים שנות הכשרת היישוב", שיצא לאור בשנת 1969. הספר מתאר את חלקה של חברת הכשרת היישוב בנושא גאולת קרקע, בערים הגדולות: ירושלים, תל אביב וחיפה.
בספר מתוארות פרשיות של רכישת קרקעות, כאשר כל פרשה מגובה ביומנים, תעודות ומסמכים מקוריים.
הספר יצא לאור, על פי כתב יד שהשאיר המחבר, שאותו כתב אף בתקופה בה שכב על ערש דווי.
בואו (נהר)

האומות הראשונות

שבטי האומות הראשונות התגוררו בעמק בואו אלפי השנים שקדמו להגעת הסוחרים והמתיישבים האירופאים. השבטים צדו בעמק הנהר ביזון אמריקאי - צוקי מדרונות העמק הקלו על הציד. וכן השבטים נהגו לדוג בנהר. בנוסף, בעמק היו צמחי מאכל רבים: שורשי מאכל, אגוזים, פירות יער.
סוחר הפרוות ג'יימג גאדי (James Gaddy) ומגלה הארצות דייוויד תומפסון (David Thompson) מחברת מפרץ הדסון נחשבים לאירופאים הראשונים אשר גילו את נהר בואו. הם חנו על גדת הנהר, ביחד עם קבוצה של פיקאני (אחת מהאומות הראשונות) בחורף 1787–1788. בעקבות משלחתו של תומפסון החלו סוחרי הפרוות להשתמש בעמק נהר בואו. היישוב הראשון על גדת הנהר - פורט וופ-אפ הוקם בשנת 1869 (מרכז סחר בויסקי). פורט קלגרי הוקם בשנת 1875, במפגש הנהרות בואו ונהר אלבו.
על מנת לאפשר הקמת מסילות ברזל החוצות את אלברטה, החלה ממשלת קנדה במשא ומתן עם שבטי האומות הראשונות, במטרה להגיע עימם להסכמה - הסכם 7 נחתם ב-22 בספטמבר 1887. ההסכם קובע שהאומות הראשונות יעברו להתגורר בשמורות אינדיאנים, ובתמורה יוותרו על יתר השטחים באזור.

פיתוח הידרואלקטרי 1910–1960

הגידול המהיר של העיר קלגרי בראשית המאה ה-20 הביא את אנשי העסקים בעיר ללחוץ על השלטון להקמת תחנות חשמל הידרואלקטריות. חברת החשמל של קלגרי נוסדה ב-1910, ובאותה שנה, על שטח שנרכש משבט הנקודה, החלה בניית סכר הורסשו. 
בשל הלחץ על חברת החשמל להתחיל בפעילותה, הקמת הסכר החלה מבלי שנבדקו התנאים להקמתו, ורק לאחר הקמתו התברר כי יש שונות גבוהה בזרימה בנהר בין חודשי הקיץ לחודשי החורף (המסת הקרחונים בקיץ מגבירה את הזרימה), ולכן הזרם לא אפשר הפקת חשמל בחודשי החורף. בשל כך הוחלט על הקמת תחנת חשמל הידרואלקטרית נוספת על נהר קאנאנאסקיס. בשנת 1912 הוקם מאגר מים נוסף, בשטח הפארק הלאומי באנף - באגם מינוונקה. למרות מאגר נוסף זה ושתי תחנות כוח, התקשתה חברת החשמל של קלגרי לקיים את החוזים לאספקת חשמל במהלך חודשי החורף. בשנת 1920, החלה החברה לתכנן פרויקטים חדשים כדי לווסת את הזרימה בנהר בואו.
באמצע שנות ה-20 החל לחץ ציבורי על ממשלת אלברטה, ובעיקר על הממשל המוניציפלי בקלגרי, להגביר את המודעות הסביבתית לאיכות מי הנהר, ולהגנה על סביבתו.

לקריאה נוספת

• Christopher Armstrong, Matthew Dominic Evenden, H. V. Nelles, The River Returns: An Environmental History of the Bow
דו-שיח בחדר המיטות

תקציר העלילה

ג'אן מורו (דוריס דיי) היא מעצבת פנים רווקה העובדת במשרדו של פיירו (מרסל דליו) ומרוצה מחייה. מטרידה אותה בעיית קו הטלפון שלה אותו היא חולקת עם בראד אלן (רוק הדסון), היות שלחברת הטלפון אין מספיק קווים ללקוחותיה.
אלן הוא מלחין להפקות בברודוויי, רווק ורודף נשים מושבע. הוא מבלה זמן רב בשיחות טלפון עם נשים להן הוא משמיע את שירו Inspiration בטלפון, לאיילין הוא שר באנגלית ולאיווט (ז'קלין ביר) בצרפתית. תלונותיה של ג'אן לחברת הטלפון על בראד אינן מועילות.
ג'ונתן פורבס (טוני רנדל) הוא מפיק הצגות עשיר. הוא לקוח של ג'אן ומחזר אחריה לאחר שהתגרש שלוש פעמים. הוא גם ידיד של בראד ומפיק את שיריו.
ג'אן מוזמנת לנשף בביתה של לקוחה עשירה שמכירה לה את בנה, טוני וולטרס (ניק אדמס), סטודנט בהארוורד. הם מגיעים לפאב ומתיישבים ליד בראד. טוני שיכור ומהשיחה שלו מבין בראד שזו שותפתו לקו הטלפון. לאחר שטוני מתעלף משיכרות מציע בראד את עזרתו וג'אן מיד "נדלקת" עליו. בראד מציג עצמו כרקס סטטסון מטקסס ומתחיל לדבר בניב טקסני.
האהבה ביניהם מתחזקת וג'ונתן מפעיל בלש פרטי ומגלה את הקשר הזה. הוא מתרגז ופוקד על בראד לעבור לחווילתו בקונטיקט ולעבוד שם על שירים נוספים. בראד מציע לג'אן לנסוע אתו והיא מסכימה.
ג'אן מגלה לתדהמתה את דף התווים של Inspiration של שותפה לקו הטלפון. היא מתרגזת, אורזת את חפציה ומתחילה לצאת. באותו רגע מגיע ג'ונתן ומטיח את האמת בפני בראד הנדהם. הוא לוקח את ג'אן המיבבת בחזרה לניו יורק. בדרך הם עוצרים במסעדה ואחד הסועדים לא יכול לסבול זאת ומטיח אגרוף בפניו של ג'ונתן.
בראד חוזר לניו יורק ונפגש עם ג'ונתן. ג'ונתן המוכה חש שבראד מאוהב בג'אן. הוא ממליץ שידבר עם אלמה, עוזרת הבית השיכורה של ג'אן (תלמה ריטר) שתשכנע את ג'אן לקבל את עבודת עיצוב דירתו של בראד. ג'אן מקבלת את ההצעה כדי לא לפגוע בהכנסה של פיירו.
ג'אן מעצבת את דירת בראד באופן צעקני ביותר. כשבראד מגיע לדירתו הוא נחרד וממהר לדירת ג'אן. הוא שולף אותה מהמיטה ונושא אותה לאורך הרחובות עד לדירתו כמו חתן הנושא את כלתו. ג'אן מקבלת את הצעת הנישואים ולאחר שלושה חודשים מגיע בראד לג'ונתן כדי לבשר לו שג'אן בהריון.
ג'ובילי

ביוגרפיה בדיונית

ג'וביליישן לי נולדה בקליפורניה. משפחתה היגרה מסין, והיא בעלת ממון. ג'ובילי הייתה ספורטאית מצטיינת, ולכן היא חשבה שיש לה פוטנציאל להשתתף במשחקים האולימפיים. אולם, חייה נהרסו כאשר הוריה נרצחו על ידי מתנקשים. היא נשלחה לבית יתומים, אך לאחר זמן מה, היא ברחה משם והתגוררה בקניון. היא נאלצה לגנוב אוכל כדי להתקיים. לראשונה, היא גילתה את כוחותיה כאשר היא ברחה מהשומרים של הקניון. מרוב לחץ היא ירתה זיקוקים שהבהילו את השומרים ואפשרו לה להימלט. כאשר לבעלי הקניון כבר נמאס מג'ובילי, הם שכרו מוטאנטים שיגרשו את הילדה. צוות האקס מן חילץ אותה מהם.
שפת מחשב

שפת מחשב היא שפה שבאמצעותה האדם נותן הנחיות פעולה למחשב. לכל שפת מחשב יש אוצר מילים משלה, בדומה למאפיין של השפה הטבעית. אך בניגוד לשפות טבעיות, לשפות מחשב יש לרוב מבנה נוקשה ומוגדרת בהן משמעות יחידה לכל ביטוי.
בשימוש הנפוץ במושג "שפת מחשב", לעיתים הכוונה היא לשפת תכנות או לשפת מכונה. במשמעות הרחבה יותר, מושג זה כולל בנוסף לשפות תכנות, גם שפות כגון HTML ,XML או CSS, שאינן בגדר שפות תכנות, אף שהן שפות בעלות אוצר מילים המשמשות למתן הנחיות למחשב. ההבדל הוא שבשפת תכנות יש לוגיקה שבדרך כלל מתבטאת בקיומן של פקודות לבקרת זרימה, כגון פקודת if, או כלים אחרים ליצירת לוגיקה. כלים ליצירת לוגיקה אינם קיימים בשפת תגיות (markup language) כגון HTML ו-XML.
דומיניק ליבאקוביץ'

קריירת מועדונים

ליבאקוביץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של עיר נעוריו זאדאר ובגיל 17 הצטרף למחלקת הנוער של נ.ק. זאגרב. כבר בשנתו הראשונה במועדון ולמרות גילו הצעיר, ליבאקוביץ' התחיל את העונה כשוער שני. ב-31 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לציבאליה. בעונה זו ובעונה שאחריה, ליבאקוביץ' שותף ב-35 משחקי ליגה בסך הכל, אך בעונת 2014/2015 הפך לשוער הראשון של הקבוצה.
ב-30 באוגוסט 2015 סיכם בדינמו זאגרב, והוא הצטרף אליה בסיום העונה. ב-2 באוקטובר 2016 ערך ליבאקוביץ' את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד היידוק ספליט. ב-18 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה האירופית שלו בהפסד 1-0 לסביליה במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.

קריירה בינלאומית

במאי 2016 זומן ליבאקוביץ' לראשונה לסגל נבחרת קרואטיה לקראת משחק הידידות נגד מולדובה. ב-11 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד צ'ילה במסגרת גביע סין שהסתיים בהפסד 4-1 בפנדלים אחרי תיקו 1-1 ב-90 דקות.
קול הקהילות

קול הקהילות (צרפתית La Voix des communautés), היה ביטאון חודשי בשפה הצרפתית של מועצת הקהילות היהודיות במרוקו, שיצא לאור בין פברואר 1950 – 29 באוקטובר 1963. כותרת העיתון הוגשה בצרפתית אך בכותרת המשנה לעיתון הובא גם שמו בעברית; העמוד האחרון בו הוקדש למאמרים בערבית שהופנו לקובעי המדיניות המרוקנית, עמוד שפסק להופיע מגיליון 16 ביולי 1962 בגלל קשיים תקציביים. הירחון הביא בעיקר מאמרים בנושאי תרבות עברית וצרפתית.
מתקופת הוצאתו הראשונה ועד עצמאות מרוקו ב-1956, יצאו לאור 58 גיליונות שנערכו ברבאט, כאשר עד פברואר 1952 נוהל בידי ז'אק דהן ויצחק בן עבו, עם הצטרפותו של ז'אק רפאל, נציג בוגרי כל ישראל חברים (אליאנס) ואוהד התנועה הלאומית המרוקנית. ב-15 בפברואר 1961, יצא העיתון בגרסה חדשה בניהולו של דוד עמר ובעריכת אדמון סויסה, עם מרק סבח ככתב קבוע, ומגיליון 14 של אפריל 1962, ויקטור מלכא היה לעורך הראשי. 
העיתון היווה ביטוי מרכזי לעמידה מול גילויים אנטי יהודיים בעיתונות המרוקנית, בעיקר לאחר אוגוסט 1961, בו הגיע מלך מרוקו חסן השני לכס השלטון וגל העלייה ההמונית לישראל, תחת הסכם חשאי עם המלך החדש, והתנגדות גורמים שונים במרוקו לתופעה זו. כמו כן ביטא את בעיות היהודים כמיעוט, בהבאת תופעת ניצול קטינות יהודיות, להתאסלמות ונישואין עם מוסלמי, ללא ידיעת הוריהן ובחסות השר לענייני אסלאם. 
במארס 1963 עברה מערכת העיתון מרבאט לקזבלנקה, והירחון פסק להופיע ללא הודעה מוקדמת ב-29 באוקטובר 1963, אחרי 29 גיליונות שיצאו החל מפברואר 1961 בגרסתו החדשה.
ג'יימס לין

ביוגרפיה

לין נולד בקליבלנד שבמדינת אוהיו ב-27 בפברואר 1927, לפרידריך רוברט לין ולדורותי אסטל לין (לבית פטרסן). ב-1948 הוא סיים את חוק לימודיו בכבוד רב ביותר באוניברסיטת ווסטרן ריזרב (כיום "קייס ווסטרן ריזרב"), ובשנת 1951 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד היה לין העורך של כתב העת המשפטי של הרווארד. לין נישא לג'ואן מילר ב-5 ביוני 1954. היו להם שתי בנות ובן אחד. 
הוא עבד עבור משרד עורכי הדין ג'ונס דיי, משרד עורכי הדין הגדול ביותר בקליבלנד, הפך לשותף בחברה ב-1960 ועבד שם עד 1969, עת התמנה ליועץ המשפטי של מחלקת המסחר של ארצות הברית. ב-1971 הוא התמנה לתת מזכיר המסחר.
הנשיא ריצ'רד ניקסון מינה את לין לתפקיד מזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, מיום 2 בפברואר 1973 ועד 5 בפברואר 1975. הנשיא ג'רלד פורד, מחליפו של ניקסון, מינה אותו למנהל משרד הניהול והתקציב מיום 10 בפברואר 1975 עד ה-20 בינואר 1977.
לין הצטרף למועצת המנהלים של חברת אטנה בשנות ה-70 של המאה ה-20 ושימש כיושב ראש ונשיאה שלה במהלך שנות ה-80. בשנים 1978–1988 היה לין ראש "מועצת העיר הפדרלית", מוסד ללא כוונת רווח החותר לפיתוח כלכלי בוושינגטון הבירה ושמשפיע רבות על הקונגרס של ארצות הברית. לין היה גם היועץ המשפטי של הוועדה הרפובליקנית הלאומית בשנת 1979 ונשיא קרן ג'יימס ס. בריידי הנשיאותית בתחילת שנות ה-80. בשנות ה-90 שימש לין כחבר במועצת המנהלים של מספר חברות, ביניהן חברת פייזר. כמו כן, לין היה עמית כבוד של מכון ברוקינגס.
הוא נפטר משבץ מוחי בביתו בבת'סדה שבמרילנד, ב-6 בדצמבר 2010.
אלכסנדר אופרין

ביוגרפיה

אופרין נולד באוגליץ' שבאימפריה הרוסית (כיום רוסיה). סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1917. בשנת 1924 הציג תאוריה להתפתחות החיים על פני כדור הארץ הקדום על ידי אבולוציה כימית הדרגתית של תרכובות אורגניות. בשנת 1935 הקים את מכון RAS לביוכימיה. בשנת 1946 התקבל כחבר באקדמיה הסובייטית למדעים. בשנת 1970 נבחר לנשיא הארגון הבינלאומי לחקר ראשית החיים.
בשנת 1974 זכה בפרס לנין ובשנת 1976 זכה בפרס קלינגה.
נפטר בשנת 1980 ונקבר במוסקבה.
בוהיניה מגוונת

מאפיינים

הבוהיניה המגוונת היא עץ נשיר, הצומח לגובה של 10-12 מטרים. עליו רחבים וסימטריים, גזורים פעם אחת במרכז טרף העלה. הפרחים בעלי חמישה עלי כותרת, מסודרים במניפה. צבע עלי הכותרת משתנה בהתאם לזן המתורבת, בין לבן לוורוד.
הפרחים מואבקים על ידי צופיות, שמקורן הארוך מתאים למבנה הצוּפן העמוק של הפרחים.
הפירות הם תרמילים ארוכים וצרים, בדומה לקטניות רבות אחרות, המכילות זרעים עגולים ושטוחים.