google/wiki40b huggingface dataset:
לסטר בראון

קורות חייו

בראון נולד וגדל בחווה נטולת חשמל ומים זורמים בברידג'טון, ניו ג'רזי (בסמוך לדלאוור. הוא למד לקרוא בגיל צעיר והפך ל"תולעת ספרים". בשנת 1951 הוא גידל יחד עם אחיו הצעיר, קארל, עגבניות. תוך זמן קצר הם נהיו מגדלי העגבניות הגדולים ביותר בניו ג'רזי, עם מכירות של יותר מ-690 אלף טון בשנה. מאוחר יותר אמר על אותה תקופה: "חוואות היא כל מה שרציתי לעשות כל חיי, אתה מוכרח להבין בקרקעות, מזג אוויר, מבנה הצמח ומחלותיו, אנטומולוגיה, ניהול ואפילו פוליטיקה.
בשנת 1955 הוא קיבל תואר במדעי החקלאות מאוניברסיטת רטגרס. לאחר מכן הוא נסע להודו ושהה שם חצי שנה, בהודו התוודע לענייני מזון ואוכלוסין. בשנת 1959 הוא הצטרף לשרות החקלאות הזרה של משרד החקלאות האמריקאי כחוקר בינלאומי בתחום זה. באותה שנה הוא סיים גם תואר שני בכלכלה חקלאית באוניברסיטת מרילנד.
בשנת 1962 הוא קיבל תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד. ב-1964 הוא מונה כיועץ לשר החקלאות האמריקאי שכיהן באותו הזמן, אורוויל פרימן (Orville Freeman) בנושא מדיניות חקלאית בעולם. בשנת 1966 הוא נתמנה למנהל של המחלקה לשירות פיתוח חקלאי בינלאומי. לאחר מכן עזב את משרתו הממשלתית כדי לעזור להקים את המועצה לפיתוח מעבר לים (Overseas Development Council).
בשנת 1974, בסיוע קרן רוקפלר, ייסד בראון את מכון וורלד ווטש מוסד המחקר הראשון בעולם שהוקדש למחקר של נושאי סביבה עולמיים. המכון פרסם כתבי שונים: דו"חות שנתיים על מצב העולם, הירחון "וורלד ווטש", "סימני חיים: המגמות שמעצבות את עתידנו", ואת סדרת הספרים "הזעקה סביבתית". חלק מהדוחות תורגמו לעברית ונוספו להם התאמות לישראל על ידי מרכז השל.
במאי 2001 הוא ייסד בוושינגטון את המכון למדיניות כדור הארץ כדי ליצור חזון ומפת דרכים להשגתה של כלכלה בת קיימא.

ספריו

בראון כתב בעצמו או היה שותף לכתיבה של יותר מ-50 ספרים העוסקים בנושאי סביבה עולמיים, עבודותיו תורגמו ליותר מ-40 שפות.
ספריו המוקדמים הם: "אדם, אדמה ומזון" (שיצא ב-1963), "עולם ללא אחים" (1972), ו-"בנייה של חברה בת קיימא" (1981). ספרו "מי יאכיל את סין?" משנת 1995 קרא תגר על הדעות שהיו מקובלות בזמנו לגבי עתיד המזון של סין, ובעקבותיו נוצרו מפגשים וסמינרים רבים בנושא. ספר נוסף שלו הוא "אקו-כלכלה: בניית כלכלה עבור כדור הארץ". כמו כן, בראון כתב סדרת ספרים חופשיים להורדה ברשת בשם "תוכנית ב'" שמתארים חזון חיובי של בניית כלכלה בת קיימא, הקטנת העוני וצמצום אי השוויון העולמי. ספרו האחרון הוא "עולם על הקצה: כיצד למנוע קריסה סביבתית וכלכלית" (ראה אור ב-2012).

הערכה ואותות כבוד

בראון זכה ב-23 תוארי כבוד, פרס עמיתי מקארתור (1986), פרס הסביבה של האו"ם (1987), מדליית הזהב של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (1989), פרס "הפלנטה הכחולה" לשנת 1994 עבור "תרומותיו הייחודיות לפתרון בעיות סביבתיות עולמיות".בנוסף לכך, הוא זכה במדליה נשיאותית מנשיא איטליה, בפרס בורסטרון מאת האקדמיה המלכותית השוודית לחקלאות ויערנות, וקיבל תואר של פרופסור לשם כבוד באקדמיה הסינית למדעים.
לשון קודש

לשון קודש היא שפה, לעיתים שפה מתה, המשמשת לצרכים דתיים, ואינה משמשת כשפת דיבור יומיומית.

מושג

המסורות שבהן כרוכים טקסים דתיים גורמות לשימורה של שפה ארכאית המשמשת בטקסים אלה. לשון קודש היא צעד נוסף במגמה זו, שבו השפה החיה עברה שינוי מרחיק לכת בהשוואה ללשון כתבי הקודש ונוצרה דיגלוסיה - לשון כתבי הקודש חדלה להיות מובנת לדוברי השפה, והבנתה הצריכה הכשרה מיוחדת.
הארמייה העשירית (האימפריה הרוסית)

היסטוריה

הארמייה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ולמפקדה מונה וסילי פלוג. הארמייה לחמה בחזית המזרחית ונכללה במסגרת החזית הצפון מערבית. ב-2 בפברואר 1915 הותקפה הארמייה בידי הגרמנים בקרב השני על האגמים המזוריים, וספגה אבידות כבדות. הקורפוס ה-20 כותר באזור אוגוסטב ונאלץ להיכנע. הארמייה המשיכה להילחם עד שפורקה ב-1918 יחד עם כל צבא האימפריה.
פליום

פליום (לטינית: Pallium) הוא שמה של רצועה אותה עוטים האפיפיור והארכיבישופים. הפליום ניתן בדרך כלל לארכיבישוף מטרופוליטני ומסמל את סמכותו זו. לארכיבישוף זכות לעטות את הפליום בתחום הדיוקסיה שלו במועדים מיוחדים במהלך טקסי מיסה. לאפיפיור זכות לעטותו בכל עת. לעיתים מקבלים בישופים פליום כסימן לזכות מיוחדת, אך הפליום אינו מעצים את סמכותם או כוחם.
הפליום עשוי צמר לבן ורוחבו כחמישה סנטימטרים. הוא נכרך סביב הצוואר, החזה והכתפיים, ומשתלשלות ממנו שתי רצועות שרוחבן חמישה סנטימטרים ואורכן שלושים סנטימטרים, כשבקצותיהן פיסות עופרת קטנות מכוסות במשי שחור. על הפליום מצוירים שישה צלבים שחורים קטנים. הפליום נלבש על פני הצ'סובלה, אפוד הבישוף.
השימוש בפליום הופיע ככל הנראה כבר במאה הרביעית והפך נפוץ במאה החמישית. מלכתחילה, הייתה רק לאפיפיור הזכות המוחלטת לעטות את הפליום והשימוש בו על–ידי אחרים היה רק בהרשאתו. השימוש בפליום אצל בישופים מטרופוליטנים הופיע במאה התשיעית. שבועת האמונים הנלווית לקבלת הפליום הופיעה ככל הנראה במאה האחת עשרה.
וולוורת ברבור

וולוורת ברבור (באנגלית: Walworth Barbour;‏
1908–1982) היה שגריר ארצות הברית בישראל בשנים 1961 עד 1973. 
ברבור סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד בשנת 1930. עם סיום לימודיו הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית, וקודם למינויו לתפקיד שגריר בישראל החזיק בשורה של תפקידים דיפלומטיים בדרג נמוך יותר. בין השאר, הוצב באיטליה, יוון, עיראק, ברית המועצות ובריטניה. לאחר שסיים כהונה בת חמש שנים בלונדון, הוא החל תפקידו בשגרירות ארצות הברית בישראל ב-6 ביוני 1961. מינויו נעשה ביוזמת ממשלו החדש של הנשיא קנדי, ולאחר שהשגריר הקודם בישראל, אוגדן ריד, אשר היה מינוי פוליטי של הממשל הרפובליקני, הגיש את התפטרותו מיד לאחר בחירת קנדי לנשיאות.
ברבור הגיע לישראל בתקופה שבה יחסי ישראל-ארצות הברית היו עדיין מתוחים בעקבות מלחמת סיני, אז הצטרפה ארצות הברית לדרישת ברית המועצות להסיג את כוחות צה"ל, בריטניה וצרפת מסיני. בניגוד לתקופות מאוחרות יותר, בתחילת שנות ה-60 עיקר התמיכה הביטחונית בישראל באה מצרפת ובמידה מסוימת אף מבריטניה ואילו ארצות הברית נמנעה מלספק לישראל מוצרים צבאיים. בקיץ 1962, בתקופת כהונתו של ברבור, הודיעה ארצות הברית לראשונה על כוונתה לצייד את ישראל בנשק אמריקאי. תחילה היה זה נשק הגנתי בלבד, בדמות טילי הוק.
בתחילת שנות ה-60 ברבור היה מעורב אף בניסיון לקדם את תוכנית ג'ונסון לפתרון בעיית הפליטים הפלסטינים, תוכנית לפיה היה על ישראל לקבל בחזרה לשטחה חלק מן הפליטים אשר יחפצו לשוב לגבולותיה ואילו לפליטים אחרים יוצע להגר לארצות אחרות ולהתיישב שם במימון אמריקאי. תוכנית זו מעולם לא הבשילה לכדי הסכם ממשי. ברבור נטל חלק במאמצי השכנוע של ארצות הברית, בשנות ה-60, להניע את ישראל מלנקוט בפעולות תגמול נגד סוריה וירדן, ותחת זאת לברר באומות המאוחדות את פעולות החבלה אשר יצאו ממדינות אלה. עם זאת בנובמבר 1966 קיבל משגרירות ארצות הברית בעמאן מכתב אישי מחוסיין מלך ירדן לראש הממשלה לוי אשכול המגנה את פעולת התקיפה נגד רכב של מג"ב ליד חברון, אולם התעכב בהעברתו לראש הממשלה וישראל החליטה לפתוח במבצע מגרסה ובה שאפה להלום בכפרים תומכי פת"ח באזור חברון - פעולה שהסתבכה והייתה אחת מהזרזים למלחמת ששת הימים.
משרת השגריר בישראל הייתה שליחותו הדיפלומטית האחרונה של ברבור. עם סיום תפקידו בשנת 1973 החליף אותו בתפקיד השגריר קנת קיטינג. 
בית הספר האמריקאי הבינלאומי באבן יהודה ובית בארבור בתל אביב נקראים על שמו.
מבצע השמד

מבצע השמד הוא שמו של מבצע צבאי במלחמת העצמאות של גדוד 53 מחטיבת גבעתי ב-30 במרץ 1948. מטרת המבצע הייתה פגיעה בתחבורה הערבית בכביש החוף הדרומי בין יבנה לאיסדוד ולתקיפת יחידת 'צבא ההצלה' הערבי ביבנה.
הכוחות יצאו מקיבוץ יבנה בליל ה-30 במרץ 1948, וחלקם מוקמו על גבעות ממערב לבשית למנוע התערבות של תגבורות מכפר זה (בתחילת מלחמת העצמאות שהו בבשית לוחמים עיראקים שאימנו את צעירי הכפר וארגנו את השמירה בו). המבצע לא עלה יפה - המארב נתגלה על ידי הערבים שהפסיקו מיד את התחבורה בכביש. לשמע היריות הוחשה תגבורת של 150 לוחמים מבשית להתקיף את כוחות גבעתי. כוח אחד כמעט כותר אך הצליח לסגת לקיבוץ יבנה לאחר שנפלו שלושה לוחמים חברי קיבוץ גבעת ברנר. שני הרוגים נשארו בשטח והוחזרו למחרת על ידי המשטרה הבריטית. גופה אחת הייתה ערופת ראש וניכרו עליה סימני התעללות של ערביי בשית.
במבצע נהרגו כ-30 ערבים מקומיים, אך לא מתנדבים מ'צבא ההצלה' אשר בהם התכוונה הפעולה לפגוע.
בנימין כהן (איש ציבור)

ביוגרפיה

בנימין נולד לראובן ולבתיה כהן, הראשון מבין שלושה ילדים. הוא גדל בסקיז, עיר במרכז כורדיסטן האיראנית. בשנת 1950 עלה ארצה עם משפחתו. בתחילת דרכם הגיעו ל"שער העלייה" ליד חיפה, ולאחר שהות קצרה עברו למחנה העולים ליד בית ליד, שם שהו כשלושה חודשים. לאחר מכן, נשלחו הוא ומשפחתו להקים מושב חדש בהרי ירושלים- מושב נס הרים.

שליחות ציבורית

בשנת 1955, בהיותו בן 19, מונה לתפקיד המזכיר של מושב נס הרים. היה זה תפקידו הציבורי הראשון, ובמסגרתו טיפל בעניינים השוטפים של המושב ובבעיות הרבות אשר היו כרוכות בהקמת יישוב חדש באותם ימים.
בשנת 1959 נבחר לראש המועצה האזורית "האלה", אליה השתייך המושב באותם ימים. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1964, כשמועצת "האלה" אוחדה עם שלוש מועצות אזוריות נוספות למועצה האזורית הגדולה בארץ- "מטה-יהודה". בנימין מונה לעמוד בראש המועצה ומילא את תפקיד זה במשך שלוש כהונות וחצי (כ-14 שנים רצופות). התקופה ההיא הייתה מלאה אתגרים ונדרשה עבודה רבה לצורך פיתוח האזור וקידום המשק החקלאי, החינוך, התרבות, הרווחה ועוד. לאחר שנים של פעילות ענפה כראש המועצה, פרש מתפקידו בשנת 1978.
בשנים 1978-1981 שימש כמנהל בחברה לפיתוח התיירות בשם "מבואות ירושלים".

ב-1982 החל לעבוד במרכז המועצות האזוריות (באותה תקופה, ארגון המועצות האזוריות)- ארגון המאגד את כל המועצות האזוריות בישראל ומעניק להן מענה וסיוע בתחומים שונים. במסגרת ארגון זה, בנימין שימש בהתחלה בתפקיד המזכ"ל, בהמשך יושב ראש וגם בתפקיד המנכ"ל. התחלופה בין התפקידים התקיימה בגלל נוהג הרוטציה בתפקיד היו"ר בין נציב המושבים ונציג הקיבוצים. את תפקידיו אלו במרכז המועצות האזוריות מילא במשך 25 שנה, עד לפרישתו בשנת 2007.
במקביל לעבודתו במרכז המועצות האזוריות מונה כחבר בדירקטוריונים שונים הקשורים לשלטון המקומי ולגופים ציבוריים נוספים, כגון הנהלת מפעל הפיס והחברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי. במסגרות אלו היה פעיל בתחומים שונים ותרם מניסיונו הרב.

לאחר פרישתו ממרכז המועצות האזוריות ב-2007, עבד כמנכ"ל עמ"ל- העמותה המרכזית לשירותים לזקן. את תפקידו זה סיים ב-2009.
בנימין המשיך לכהן כחבר בדירקטוריונים שונים, פעל בנושאים ציבוריים והתנדב בתחומים שונים.

משפחה וחיים אישיים

כהן למד במכון להשכלה ומחקר בבית ברל, בו למדו מטעם המדינה אנשים שיועדו להשתלב במגזר הציבורי. עם זאת, רוב ידיעותיו וכישוריו באו לו מהיותו אוטודידקט והוא מעולם לא התפנה להשלים את השכלתו באופן פורמלי. במרץ 2014 יצא לאור ספר פרי עטו בשם "בשמחת פניכם", שמתאר את קורות חייו, האישיים והציבוריים.
בנימין נשא לאישה את בתיה, וחי במושב נס הרים. הוא היה אב לחמישה ילדים. בכורו, אבישי כהן, הוא איש ציבור בעצמו - בין השאר הוא ניהל את אגף תיאום ובקרה במשרד ראש הממשלה, ושימש כמנכ"ל נמל אילת משנת 2010 ועד להפרטתו בשנת 2013. נכון לשנת 2018, הוא עומד בראש חברת "יפה נוף" - חברת התשתית של מטרופולין חיפה.
בנימין נפטר ביום שישי, 17 באוגוסט 2018, ו' באלול ה'תשע"ח. הוא נקבר בבית העלמין של נס הרים.
BOINC

BOINC (ראשי תיבות של Berkeley Open Infrastructure for Network Computing) הוא שמה של תוכנה ואפליקציה המשתמשת בזמן הלא מנוצל של טעינת מחשב או טלפון חכם של משתמשיה לצורכי תרומה למדע ובכלל זה מחקר רפואי בתחום הסרטן, מלריה ואיידס, חקר ההתחממות הגלובלית, רעידות אדמה, קרינה אלקטרומגנטית, מחשוב, מתמטיקה, חקר כוכבים חדשים, אבולוציה ועוד.
התוכנה והאפליקציה פועלים על Windows, מקינטוש, Linux ו-Android, ומשתמשת בכוח העיבוד הבלתי מנוצל של משתמשים מרחבי העולם על מנת לנתח נתונים או להריץ סימולציות שבאופן רגיל ידרשו מחשבי-על.

היסטוריה

פיתוח BOINC החל בקבוצה השייכת ל-Space Sciences Laboratory (SSL) באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אשר הובלה על ידי דייוויד אנדרסון המוביל את פרויקט SETI@home.
אנדרסון מספר כי "ישנם כמיליארד מכשירי אנדרואיד נכון לעכשיו, וכוח המחשוב הכולל שלהם עוקף את מחשבי העל הרגילים הגדולים ביותר". הוא מוסיף כי "מכשירים ניידים הם הגל העתידי בדרכים רבות, כולל כוח המחשוב הגולמי שהם יכולים לספק על מנת לפתור בעיות מחשוביות קשות".

ביצועים

BOINC פועלת רק כשהמכשיר של המשתמש מחובר לחשמל ונטען, כך שהיא לא מרוקנת את הסוללה שלו. כמו כן, היא מעבירה מידע רק באמצעות Wi-Fi, כך שהיא לא משתמשת בהגבלת הנתונים של חבילת גלישה של הטלפון סלולרי של המשתמש.

תפוצה

בפרויקט פעילים 171,346 מתנדבים מרחבי העולם.
אוליבול

תיאור המנה

אליבולן (צורת הריבוי של אוליבול) הם סוג של כופתאות המיוצרות בעזרת כף גלידה או שתי כפות בהן עורמים בצק ומכניסים למכשיר לטיגון עמוק המלא בשמן חם. עם סיום הטיגון מתקבל כדור בצק חם ועטוף בשמן. נהוג לאכול את האוליבולן בסילבסטר ובירידים. בחורף, מוכרים את המאפים בדוכני רחוב ניידים.
הבצק עשוי מקמח, ביצים, שמרים, מעט מלח בישול, חלב, אבקת אפייה ולרוב מוסיפים לו גם ענבים, דומדמניתיים, צימוקים, קליפות פרי הדר או קליפות מסוכרות. לרוב, האוליבולן מוגשים כשהם מצופים באבקת סוכר.

גרסאות שונות

בפלנדריה שבבלגיה האוליבול נקרא סמאוטבול, והוא מטוגן בשמן מן החי ולא בשמן מן הצומח. הבדל נוסף בין הגרסה הבלגית לגרסה ההולנדית של המאכל הוא שהסמאוטבול אינו ממולא בדבר ומכיל בצק בלבד. את בצק האוליבול ההולנדי נהוג למלא בפירות הדר או בקליפותיהם ובאזורים מסוימים בהולנד הבצק ממולא בקצפת.
ניתן למצוא גרסה דומה של האוליבולן בולוניה, בריסל ובצפון צרפת, העונה לשם קראסטילונס (Croustillons). מנה זו היא כדורי בצק שטוגנו והם מוגשים חמים ומכוסים באבקת סוכר. לרוב המנה מוגשת בגביע נייר ועם מזלגות פלסטיק לאכילת הכדורים. המנה נפוצה בירידים שנערכים בבלגיה ובעיר ליל שבצרפת.

מקור המנה

נאמר שהאוליבולן נאכלו כבר על ידי שבטים גרמאניים בהולנד בחג ה"יול", חג שמתחיל ב-26 בדצמבר ומסתיים ב-6 בינואר ובו נהוג לאכול מאפים ולחמים. לפי המסורת, האלה הגרמאנית פרכטה (באנגלית ברטה) חגה בשמיים יחד עם רוחות רעות בשיא החורף. על מנות לרצות את הרוחות הרעות נהגו להגיש מזון כאשר רובו היה בצק מטוגן. פרכטה ניסתה לחתוך את בטנם של כל מי שחלף על פניה, אבל בגלל השומן הרב שבאוליבולן, חרבה הייתה מחליקה מגופם של אלו שאכלו את המאכל.
המתכון הראשון של האוליבולן ראה אור בשנת 1667 בספר בישול הולנדי, דאז המאכל נקרא "עוגיות שמן" (oliekoecken).
במשך מאות שנים ההולנדים אכלו אוליקואק (oliekoek), "עוגיות-שמן", השם הישן של האוליבולן. כדורי האוליבול שנראים בתמונה משנת 1652 דומים מאוד לאוליבולן של ימינו. באותה תקופה, כדורי הבצק טוגנו משומן חזיר או משמן לפתית. במהלך המאה ה-19 השם אוליבולן נהיה פופולרי יותר וגבר על השם אוליקואק.
אטלוס השלישי

אטלוס השלישי (170 לפנה"ס לערך עד 133 לפנה"ס) היה המלך האחרון של השושלת האטלידית ששלטה בפרגמון משנת 282 לפנה"ס.
אטלוס השלישי מלך בפרגמון בשנת 138 לפנה"ס אך הוא לא מצא עניין בשלטון והעדיף להקדיש את זמנו ללימודים. לא היו לו צאצאים או יורש מוגדר, ועם מותו ציווה להעביר את ממלכתו לשלטון הרפובליקה הרומית כדי להימנע ממלחמת ירושה או מכיבוש רומי כוחני. בתוך 4 שנים הכריעו הרומאים את הטוען לכתר והקימו במערב אסיה הקטנה את הפרובינקיה "אסיה", וחילקו את שטחה של ממלכת פרגמון בינה לבין קפדוקיה ופונטוס.
מיתוג

מִיתּוּג היא שיטה לשינוי זרימת זרם חשמלי במעגל חשמלי באמצעות מתגים חשמליים.
כשאדם נכנס לחדר חשוך, סביר למדי שירצה להדליק את האור ולכן ילחץ על מתג ההפעלה ובכך יסגור את המעגל החשמלי המפעיל את הנורה, כלומר – ידליק אותה. כשירצה לכבות את האור, יחליף את מצבו של המתג ובכך יכבה את הנורה, או, לחלופין, יפתח את המעגל. בצורה דומה, מתבצע הדבר במערכות מורכבות אף יותר בהן יש להדליק או לכבות רכיבים מסוימים או, לחלופין, להחליף בין שתי רמות מתח – גבוהה ונמוכה. בתחום זה עוסקת תורת המיתוג בחשמל ובאלקטרוניקה. לתורת המיתוג ישומים מרכזיים גם במדעי המחשב, האלקטרוניקה הספרתית והתקשורת האלקטרונית.

מיתוג במעגלים חשמליים

ברמת המעגל החשמלי, ישנם מספר רכיבים אשר תפקידם הייעודי הוא לשמש כמתגים, החל ממתגים ידניים פשוטים המאפשרים הדלקה או כיבוי של מערכות מסוימות וכלה במערכות מורכבות המשמשות פונקציות בוליאניות-לוגיות.
המתג החשמלי הפשוט ביותר הוא המתג המוכר לכולנו מחיי היום-יום, זהו מתג המיועד לרוב כדי להפעיל ולכבות מכשירי חשמל שונים. המתג אשר נמצא בכל בית ומחובר למערכת התאורה הוא דוגמה טובה לכך. מעבר לשימוש במתג החשמלי הפשוט והידני, לעיתים יש צורך בדרכים נוספות "לנווט" בהן זרם, לשם כך משתמשים ברכיבים אלקטרוניים שונים, ביניהם דיודה, טרנזיסטור ושערים לוגיים.
הדיודה היא רכיב אלקטרוני אנטי-סימטרי המעביר את הזרם החשמלי הזורם דרכו בכיוון אחד בלבד, בתלות באופן חיבורו. הטרנזיסטור הוא רכיב אלקטרוני בעל שלושה הדקים אשר אחד מהם - הדק בשם "הדק הבסיס" - משמש כהדק בקרה אשר "מפעיל" או "מכבה" אותו בהתאם לזרם העובר בו.
בנוסף לשימוש במתגים בסיסיים בעלי שני מצבים - "ON" ו-"OFF", ניתן לבנות מעגלים המממשים פונקציות בולאניות-לוגיות מורכבות יותר. הדבר נעשה באמצעות חיבורם של דיודות וטרנזיסטורים בתצורות מסוימות או על ידי שימוש ברכיבים ייעודיים בשם "שערים לוגיים".

מיתוג במחשבים

עקרון הפעולה של המחשב המודרני כולל שימוש בשני מתחי פעולה (הנקראים "ON" ו-"OFF" או, בכתיב לוגי, '1' (קרי: "אחד לוגי") ו- '0' (קרי: "אפס לוגי") באופן סימבולי). הלכה למעשה, בתוך הרכיבים המרכזיים של המחשב כמו המעבד או האוגר והדלגלג, ישנן כמויות רבות של מתגים מבוססי טרנזיסטורים האחראיים על וויסות מתחי הנתונים, מייצגי המידע. שפת מכונה, השפה בה עובד המחשב, היא בעצם רצף סימנים בבסיס בינארי המבטאים ייצוג ספרתי של מתחי המבוא והמוצא של המעבד כאשר כל '1' מיוצג על ידי מתח גבוה וכאשר כל '0' מיוצג על ידי מתח נמוך.

מיתוג בתקשורת

בשימוש במערכות תקשורת המונים אלקטרוניות ישנו צורך להעביר מספר אותות רב מן המוענים לנמענים, לשם כך נעשה שימוש במערכות מיתוג מתקדמות העושות שימוש בטכנולוגיות שונות.
בטלפונים ישנים, למשל, נעשה בתחילה שימוש ב"נערות טלפון" אשר ביצעו מיתוג ידני של השיחות אל יעדיהן. בהמשך, עבר עולם הטלפוניה לשימוש בשיטות אלקטרומכניות על מנת לנתב את השיחות וכיום נעשה שימוש בשיטות מיתוג המבוססות על מעגלים ספרתיים.
במערכות של תקשורת ספרתית ישנו לרב צורך לטפל במספר רב מאוד של אותות המקודדים בינארית (דבר זה מתרחש במערכות טלפוניה, טלוויזיה ואינטרנט המשודרים בתקנים ספרתיים, למשל) ומערכות המיתוג הספרתיות מותאמות בהדרגה לצרכים אלה עם פיתוח הטכנולוגיה.

לימודי מיתוג

לרוב, נלמד מקצוע המיתוג במסגרת לימודי אלקטרוניקה ספרתית או במסגרת לימודי אלקטרוניקה בבתי הספר התיכוניים או באוניברסיטאות. במסגרת לימודי מיתוג נלמדים לרוב גם הלוגיקה הבולינאנית וכלים מתמטיים נלווים.
פשאסניש

תולדות היישוב

פשאסניש נזכרת לראשונה בשנת 1416, ובשנת 1427 הוענקו לה זכויות עיר והיתרים לקיים בה שווקים וירידים. מיקומה של העיר על דרך מסחר בין ורשה ודנציג, ובסמוך לגבול פרוסיה, תרמה לפיתוחה הכלכלי.
באמצע המאה ה-17 נפגעה העיר קשות כתוצאה מקרבות הפולנים והשוודים. בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה העיר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1867 הפכה העיר לעיר מחוז, ובשנים שלאחר מכן הוקמו בה מפעלי תעשייה שונים.

יהודי פשאסניש

יהודים ישבו בעיר מהמאה ה-16, אך בהמשך אותה מאה גורשו ממנה. היישוב היהודי בעיר חודש בראשית המאה ה-18, ועד סוף אותה מאה היו יהודי העיר כפופים לקהילת צ'חאנוב הסמוכה. בין השנים 1822 ו-1862 הוטלו מגבלות מגורים על יהודי העיר, והם רוכזו ברובע אחד. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 נפוצה בעיר החסידות, ולקראת סוף המאה ה-19 הוקמה בעיר התארגנות ציונית ראשונה.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיר 3,554 יהודים, שהיוו רוב בקרב תושביה. במהלך הכיבוש הרוסי של העיר בתחילת מלחמת העולם הראשונה, גירשו  אלו את כל יהודיה ליישובי הסביבה. עם כיבוש העיר בידי הגרמנים, שבו אליה חלק קטן מיהודיה. בין מלחמות העולם נמנו בעיר 2,158 יהודים, למעלה משליש מתושביה. בסיוע הג'וינט השתקמה במעט הקהילה בעיר, ובשנים אלה התקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. במהלך שנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים.

בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיר רוב יהודיה, בעיקר למקוב מזובייצקי ולוורשה. כאשר נכנסו הגרמנים לעיר, ריכזו אלו את מעט היהודים שנותרו בה בכנסייה המקומית, שם הוחזקו במשך הלילה שכובים על הרצפה, בפיסוק רגליים וידיים. למחרת בבוקר, הועמסו היהודים על משאיות, ונלקחו לפרוסיה המזרחית, שם הוצגו בפני האוכלוסייה המקומית. כעבור כמה ימים הותר ליהודי העיר לשוב לפשאסניש, ואלו מצאו כי בתיהם נתפסו בידי שכניהם הפולנים, או נבזזו על ידם.
ב-29 בספטמבר 1939, במהלך חג הסוכות, ריכזו הגרמנים את יהודי העיר מחדש בכיכר המרכזית בה, וגירשו אותם במשאיות לעבר הגבול הסובייטי, משם התפזרו אלו בערי הסביבה. כ-40 משפחות יהודיות ששבו לפשאסניש נצטוו לענוד בה טלאי צהוב, ובתחילת שנת 1940 גורשו למקוב מזובייצקי, שם חלקו את גורל יתר יהודי המקום.
מרים ביליג

ביוגרפיה

מרים ביליג נולדה ברמת גן. בצבא שירתה בנח"ל בגרעין כפר עציון. התחתנה עם חיים ביליג, תושב אלון שבות. אחרי נישואיהם גרו בנווה-צוף, באלקנה ובאורנית.
את התואר הראשון עשתה מרים בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה. ואת התואר השני בסוציולוגיה ארגונית. את התזה לתואר השני ערכה על היישוב אלקנה, שבו התגוררה באותה עת. במחקרה תיארה את התפתחות היישוב מקומונה לקהילה עירונית.
המשיכה בלימודים לקראת תואר בתכנון ערים בטכניון. עבודת הדוקטורט שלה, הייתה בנושא "סמיכות מגורים בין קבוצות חברתיות-כלכליות שונות בעקבות חידוש עירוני". המודל היה התחדשות עירונית ברמת גן.
שימשה כמרצה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. בעבר שימשה כמרצה במחלקה לארכיטקטורה ובמחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת אריאל.
מינואר 2009, עומדת בראש מו"פ אזורי השומרון ובקעת הירדן.
מספטמבר 2014 משמשת גם כממלאת מקום לחבר בעל הכשרה מקצועית בסוציולוגיה במועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
ביליג מתגוררת באורנית. נשואה ואם לארבעה.
אח"י מזנק (ק-32)

בצי סרי לנקה

ב-7 אפריל 1960 יצאה הפריגטה בפיקוד סא"ל מנחם כהן להפלגה דרך הים האדום והאוקיינוס ההודי  לסרי לנקה. בדרך נכנסה לג'יבוטי והצטיידה בדלק. הפריגטה חצתה את האוקיינוס ההודי והגיעה ב-22 באפריל 1960 לנמל טרינקומלי, לאחר יומיים נמסרה לצי סרי לנקה.
הפריגטה פועלת בצי סרי לנקה משנת 1960  בשם (SLNS Gajabahu) בשנת 1980 הועמדה ומשמשת כאוניית מגורים לאקדמיה לקציני ים (Naval and Maritime Academy) בטרינקומלי (Trincomalee).
אילז'ה

תולדות העיר

מאז ייסוד פולין ועד חלוקתה ב-1795 השתייכה אילז'ה לבישוף של קרקוב ושכנה במחוז סנדומייז' שבפולין הקטנה. העיר חרבה פעמיים עם פלישות המונגולים במאה ה-13. נראה שבסוף המאה ה-13 הוגדרה בתור עיר. במאה ה-16 התפרסמה אילז'ה בעבודות קדרות, אומנות ומלאכות יד. אילז'ה שכנה על ציר מסחר מלב פולין לנמלי  הוויסלה ונבנו בה בית עירייה וחומה. אילז'ה חרבה בפלישות השוודים והטרנסילבנים במאה ה-17.
רוב המאה ה-19 הייתה אילז'ה בשטח פולין הקונגרסאית שבשליטת רוסיה. העיר נהרסה בהתקוממות בשנת 1831. במרד הפולני של 1863-1864 ניטשו באילז'ה קרבות בין המורדים הפולנים והצבא הרוסי. במלחמת העולם הראשונה חרבה העיר שוב.

אילז'ה במלחמת העולם השנייה

הגרמנים כבשו את אילז'ה ב-8 בספטמבר 1939 במסגרת הקרב על ראדום. בתקופת הכיבוש הנאצי הייתה אילז'ה מרכז התנגדות פולנית. שכנה בה יחידה של ארמייה קריובה וגם יחידה של ארמייה לודובה הייתה פעילה בה. במאי 1944 השתלטו כוחות פולניים על אילז'ה ובינואר 1945 כבש אותה הצבא האדום.

יהודי אילז'ה

באמצע המאה ה-19 היו כרבע מתושבי אילז'ה יהודים, ובסוף המאה ה-19 היו כ-40% מתושבי העיר יהודים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באילז'ה כ-1,900 יהודים. 
כעבור שלושה ימים נתפסו מאות יהודים ברחובות ונלקחו לעבודת כפייה בפינוי הריסות. 
בנובמבר 1939 הוקם באילז'ה יודנרט.
באפריל 1940 נצטוו היהודים לשאת סרטי שרוול לבנים שעליהם מגן דוד. 
ביולי 1941 רוכזו יהודי אילז'ה בגטו לא מגודר. 
באוקטובר 1942 הוליכו שוטרים פולנים בפיקודם של אנשי אס-אס את יושבי הגטו לתחנת הרכבת, ומשם הם גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.

אילז'ה אחרי מלחמת העולם השנייה

בפולין שאחרי המלחמה נותרה אילז'ה עיר קטנה, ללא תעשייה, אך סמוכה למרכז התעשייתי המתפתח של סטרחוביצה. היום היא חלק מפרובינציית מזוביה בפולין.
Enterprise resource planning

מערכת לתכנון משאבי ארגון (באנגלית: Enterprise Resource Planning System, בר"ת: ERP) היא סוג של מערכת מידע המשמשת לעיבוד נתונים מינהלי, המטפלת בכל צורכי עיבוד הנתונים בארגון (למשל: משאבי אנוש, כספים, שיווק, לוגיסטיקה, תפעול וכו') כמקשה אחת. גישת ה-ERP שונה מהגישה הקלאסית בכך שהיא מאחדת את כלל מערכות המידע של הארגון למערכת אחת באופן המאפשר שימוש במידע משותף באופן אינטגרטיבי ובעל ממשק אחיד. 
ראשי התיבות ERP נטבעו לראשונה בשנת 1990 על ידי חברת המחקר גרטנר, ובעשור זה חלה צמיחה מהירה בשימוש במערכות אלו. 
רוב תוכנות ה-ERP מחולקות ל-"מודולים". מודול הוא תת-מערכת בתוכנה המיישם פונקציונליות מסוימת, למשל, שרשרת אספקה (רכש, ייצור, הפצה וכיוצא בזה), ניהול מלאי, ניהול קשרי לקוחות, מכירות מקוונות, פיננסים, משאבי אנוש, מערכות תומכות החלטה ועוד. 
לרוב, הטמעת מערכת ERP זולה יותר מאשר פיתוח מערכות ייעודיות עבור כלל המחלקות בארגון. החסכון מתאפשר באמצעות בניית ממשק אחיד עבור כלל הארגון. יתרון נוסף לממשק האיחוד הוא "השפה המשותפת" הנוצרת בין מחלקות שונות בארגון. מערכת ה-ERP מאפשרת קבלת מידע רוחבי על הארגון בצורה מרכזית דבר המאפשר ניתוח ומדידה של פעילות הארגון. מאידך, הטמעת מערכת מרכזית עבור כלל הארגון מחייבת את הארגון לעבודה עם ספק תוכנה יחיד. הטמעת המערכת (המכונה יישום) מחייבת הסבת כל מערכות הארגון, פעולה בעלת תקורות משמעותיות.
פרויקט ההטמעה של מערכת ERP בארגונים זכה למתודולוגיות שונות. אם כן, המשותף לגישות ההטמעה הן הצורך לשלב בארגון את תוכנת המדף שנבחרה, יחד עם זיהוי פערים (gap analysis) המיועד לאיתורם של צורכי מיחשוב של הארגון, שאינם נענים במלואם על ידי תוכנת המדף. לאחר שמזוהים פערים אלו, ניתן לגשר עליהם במספר דרכים: אפיון ופיתוח התאמות תוכנה, מציאת פתרונות יישומים הקיימים בתוכנת המדף וניצולם כדי לענות על הצורך הארגוני, או שינוי תהליכי העבודה בארגון, כך שיתאימו לאפשרויות הקיימות בתוכנת המדף.
על רקע זה, מידת ההצלחה של פרויקטי ERP עשויה להשתנות, בהתאם ליכולתם של מטמיעי התוכנה, יחד עם נציגי הארגון, להטמיע את התוכנה באופן מוצלח שעונה על הצרכים הארגוניים.
בין החברות הבולטות המייצרות מערכות ERP ניתן למנות את SAP, אורקל, מיקרוסופט, QAD ועוד.  
בשנת 2001 החליטה ממשלת ישראל על ראשיתו של פרויקט מרכב"ה להטמעת מערכת ERP של חברת SAP בכל משרדי הממשלה. את הפרויקט הרב-שנתי מוביל אגף החשב הכללי במשרד האוצר, עם חברת נס טכנולוגיות כקבלן ראשי.