ג'ון באגוט גלאב

חייו

גלאב נולד במחוז לנקשייר בבריטניה. במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית צרפת, ולאחר מכן, בשנת 1920 הוצב בעיראק, באותה העת תחת שלטון בריטי. בעיראק חי בין הבדואים, למד את שפתם ואת תרבותם, והשתתף בקרבות ביניהם. שם קבל את הצלקת בפניו אשר הקנתה לו את הכינוי "אבו חניכּ" - בעל הצלקת.
בשנת 1925 מונה לקצין (OBE) במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1930 הועבר לשרת כסגן מפקד הלגיון הערבי, בה הקים גדוד סיור מדברי כדי להיאבק נגד הפשיטות של הבדואים על מקומות יישוב. בתוך כמה שנים הצליח לפתור בעיה זו ופשיטות של שבטי בדואים נודדים בממלכה היו לנחלת העבר.
בשנת 1939 קיבל גלאב את הפיקוד על הלגיון מידי פרדריק פיק (Frederick Peake), מקים הלגיון ומפקדו עד אז. בתקופה זו פרצה מלחמת העולם השנייה והלגיון השתתף בדיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק ובלחימה באנשי צרפת של וישי בסוריה וכן במשימות שיטור בשטח ארץ ישראל שממערב לירדן.
בשנת 1946 מונה לעמית (CMG) במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
כבר לאחר הכרזת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל בנובמבר 1947 השתתף הלגיון בפעולות נגד היישוב העברי. גלאב עמד אז בראשו של כוח הכפוף למלך ירדן, המלך עבדאללה הראשון. חלק ניכר מן הקצונה של הלגיון הייתה בריטית, חימושו ואימונו של הלגיון היו בריטים אף הם. גלאב לא נחשב כחלק מן הצבא הבריטי, אלא שירת לפי הסכם עם עבדאללה, אשר הקנה לו דרגת לויטננט גנרל, ואשר נתן לו יד חופשית לפעול כרצונו כאשר ידיו של הצבא הבריטי היו כבולות.
בתחילת אפריל 1948 הוטמנה פצצה ליד ביתו של גלאב ורעייתו נפצעה קל.
עם הכרזתה של מדינת ישראל במאי 1948, קיבל גלאב מעבדאללה את הפקודה להשתתף בפלישת צבאות ערב אל המדינה הצעירה. הלגיון השתתף בלחימה שהביאה לנפילת גוש עציון ולטבח בכפר עציון, ובלחימה באזור ירושלים, במיוחד בלטרון וברובע היהודי שבעיר העתיקה, שאותו כבש. היהודים שחיו ברובע היהודי ונפלו בשבי הלגיון קיבלו טיפול הומני יחסית, אך הם גורשו מבתיהם, רכושם נבזז ובתום המלחמה הועברו לשטח מדינת ישראל.
גלאב לא הצליח להדק את המצור על ירושלים העברית ולגרום לנפילתה. כן נכשל כאשר כוחות צה"ל כבשו את רמלה ולוד שבהן היה פרוש הלגיון. עם זאת היה גלאב נאמנו האישי של המלך עבדאללה, וזה קירב אותו אליו ושמר על כוחו. יחסים אלה סופם שהיו לרועץ לשני האישים.
בשנים שלאחר מלחמת העצמאות היה עיקר תפקידו של הלגיון מלחמה במסתננים הפלסטינים שהפכו את אזור הספר שבין ישראל וירדן לאזור קרבות מחד גיסא, והדיפת פשיטות צה"ל אל שטח הממלכה מאידך גיסא.
על אף שהלגיון הערבי השתתף כיתר חילות ערב בלוחמה נגד מדינת ישראל, והיווה למעשה את כוחה המזוין של ממלכת ירדן, שהיה לכוח המאומן והמיומן ביותר בין חילות מדינות ערב באותה התקופה, היה פיקודו של גלאב על הכוח סמל לאימפריאליזם הבריטי. הייתה זו תקופה שבה התפרקה בריטניה מנכסיה בעולם, ובה התנער העולם הערבי מן המעצמות הקולוניאליות ברוחו של גמאל עבד אל נאצר שעלה לשלטון במצרים.
עבדאללה, שתוצאות מלחמת העצמאות גרמו לכך שהרוב בממלכתו יורכב מתושבים פלסטינים, נחשד באהדה יתרה לישראל ובהיותו בובה של האימפריאליזם הבריטי ועושה דברו באמצעות גלאב פאשה. אווירה זו הביאה לרציחתו של עבדאללה על ידי פלסטיני במסגד אל-אקצא ב-20 ביולי 1951.
עם עליית נכדו של עבדאללה, חוסיין מלך ירדן לשלטון, בשנת 1953 (לאחר תקופת שלטון של אביו של חוסיין, טלאל, אשר לקה בנפשו), עמד המלך הצעיר בפני אותן הבעיות שגרמו למותו של סבו. חוסיין ראה בגלאב פשה איום, וב-2 במרץ 1956, זימן אותו ונתן לו שעתיים לעזוב את שטח הממלכה.
בשנת 1956 קיבל גלאב את התואר "אביר מפקד" (KCB) במסדר האמבט ועוטר בתואר אבירות מן המלכה אליזבת השנייה. הוא בילה את שארית חייו בבריטניה, במחקר ובכתיבת ספרים, בהם הביע דעות פרו ערביות, על אף ניסיונו המר עם חוסיין.
בזמן שחי בין הערבים, נהג גלאב לעיתים קרובות לחבוש כאפייה ועקאל בדווים ולפתוח קטעים בנאומיו במילים "אנחנו הערבים" ("נחנא אל־ערבּ").
בנוסף לבנו הביולוגי היחיד, גודפרי (שמאוחר יותר קרא לו "פאריס"), אימץ גלאב יתומה בדווית מעבר הירדן, נעמי, ובשנים 49–1948 אימץ שני ילדים בדווים, פליטים מהמלחמה בארץ ישראל. בשנת 1986 נפטר גלאב בביתו אשר במחוז סאסקס.

גלאב על ערביי ארץ ישראל

בשנת 1945 כתב גלאב על הערבים בכלל: "הם מודעים עד כאב לחוסר בגרותם, לחולשתם ולנחשלותם... עלבונות מחוללים אצלם פרצי זעם ותגובות אלימות... הם מידרדרים על נקלה לנפוטיזם, לאי-יושר ולמשוא-פנים. כולם כאחד כמעט יודעים כל זאת בתוך-תוכם, אבל רוגזים כאשר אנו אומרים להם זאת".
ב"תזכיר על דוח הוועדה האנגלית-אמריקנית" ציין ש"הערבים מעריצים כוח".

בתקופת המרד הערבי

בדו"ח מספטמבר 1936 הצביע גלאב על מה שמניע את המרד הערבי בארץ ישראל: "המשבר בפלשתינה העצים עד מאד את הרגשות הלאומיים והדתיים־המוסלמים... הטיעונים הנושנים בדבר התועלת הכספית או החומרית שמפיקים הערבים מן הנוכחות היהודית או הבריטית, חוזרים ומושמעים מחדש... טיעונים אלה מלמדים על בורות בסיסית לגבי טבע האדם, שמניעיו החזקים ביותר אינם חומריים אלא נפשיים".
למרד של הפלסטינים הייתה השפעה על תפיסתו של גלאב באותה תקופה. בדו"ח מאפריל 1937 כתב: "המהפכה המנטלית המתרחשת בנפשו של כל ערבי החי בפלשתינה, ולו רק לתקופה קצרה, מדהימה. דומה, שאופיו מתעוות והוא נעשה שפל, עוין וחשדן... נעשה מורגל באי־סדר ואלימות".
בדו"ח שכתב בנובמבר 1938 ניסה לאבחן את מאפייני המרד הערבי וטען שהוא "מורכב, כפשיזם וכנאציזם, מכנופיות של אנשים נחושים, ספוגי אמונה גזענית קנאית, הנתמכים פחות או יותר על ידי רוב האוכלוסייה, הנתפסת לתחושה של השפלה לאומית... אין זה סביר שאמצעים צבאיים עשויים להשכין רגיעת קבע בפלשתינה, שם הערבים מתחשלים במהירות לעם מלוכד על יסוד תורות הגזע האחרונות מבית מדרשה של אירופה".
בדו"ח זה ניסח תובנה לגבי התמודדות עתידית עם הטרור: "המרד האירי, ועכשיו המרד הפלשתינאי... הוכיחו כי צבאות סדירים אינם כשירים להתמודד עם לוחמה כנופייתית, המתנהלת באמצעות הפחדתם של אזרחים בודדים. הדרך האחת שנמצאה עד כה להתמודד עם טרור היא יותר טרור".
ב"תזכיר נוסף על הסדרי שלום במזרח התיכון" ממאי 1943 כתב שהפלסטינים "השיגו את 'הספר הלבן' כתוצאה מהמרד שלהם".
בדו"ח מאפריל 1939 כתב גלאב שהמופתי אמין אל-חוסייני "שואף להיות ההיטלר של פלשתינה".
תקופת המרד הייתה חוויה מביכה לגלאב. הוא אהד את מטרותיהם האנטי ציוניות של המורדים, אך הסתייג מדרכם של מנהיגי המרד, כעס על כל מי שנלחם באימפריה הבריטית ופחד מפני גלישת המרד לעבר הירדן.
ב"תזכיר על דוח הוועדה האנגלית-אמריקנית" ציין: "הערבי הפלשתינאי הוא אחד מלוחמי הגרילה הטובים בעולם".

הנכבה

בספרו "שלום בארץ הקודש" כתב גלאב שהפלשתינאים היו "עם נעים הליכות ונבון", אך "מאחר שהללו לא התמצאו בעולם המערבי, נכשלו בטעויות שגבלו בהתאבדות. אחת מהן הייתה מנהגם להחרים ועדות חקירה".
בספרו "חייל עם הערבים", תיאר את הניגוד שבין הציונות והדיפלומטיה הפלסטינית: "היהודים תמיד קיבלו בהסכמה כל הבטחה או יעד שהיו בהישג ידם...לאחר שמימשו הישג כלשהו...המשיכו לדרוש עוד ולהרחיב את משמעות ההבטחה שקיבלו. הערבים צעדו בעקביות בדרך הפוכה לחלוטין. הם דרשו מילוי תוכניתם במלואה ופסלו לחלוטין כל יעד שנגרע ממנו ולו קוצו של יוד מנוסח דרישותיהם המלאות. התוצאה הייתה הרת אסון. היהודים הלכו מחיל אל חיל בהשיגם יעדים חלקיים בזה אחר זה... הערבים תמיד דרשו הכל־או־לא־כלום - ולא השיגו דבר".
גלאב ביקר את "עמידה עקשנית זו על הצדק...השפעתה על גורל הערבים הפלשתינאים הייתה הרסנית לחלוטין. הזדמנויות רבות לפשרה הוצעו להם, ואילו התקבלו, היו עשויות להצילם. אבל הם היו נוקשים לחלוטין, והתוצאה הייתה שהם הובסו".
במאמר שכתב ב"דיילי מייל" הלונדוני ב-12 באוגוסט 1948, כתב גלאב על הבריחה ההמונית של ערביי ארץ ישראל לאחר פרשת דיר יאסין: "האזרחים הערבים נתקפו בהלה ונסו מנוסה מבישה. לעיתים קרובות נעזבו כפרים עוד בטרם יאיים עליהם מהלך המלחמה".
גלאב תיאר את תחושותיו בזמן פלישת הלגיון לארץ ישראל: "ידעתי כי לערבים אין שום תוכנית וכי אין ביניהם תיאום...העם ציפה, שבתוך יומיים־שלושה נכבוש את תל אביב. מה יכולתי לעשות מוקף איוולת רבה כל כך?".

לאחר כיבוש לוד ורמלה וגירוש תושביהם ביולי 1948, נשטפה הגדה המערבית בגל הפגנות נגד הלגיון, גלאב והבריטים. גלאב חשב שהפלסטינים נוהגים בכפיות טובה כלפי חיילי הלגיון, שנרגמו ברמאללה וכונו "בוגדים" ו"גרועים מיהודים" בזמן שבאותה שעה היו נתונים בלחימה. לדברי גלאב, הוא מעולם לא חזה שפעולותיו בלוד וברמלה "יוליכו לשואה אנושית בממדים שכאלה", וסיפר שבכפרים בהם עבר ירקו עליו וקראו לו בוגד, ומאז החל לנוע בלוויית שומרי ראש.
גלאב חשב שהפלסטינים נוהגים בכפיות טובה גם כלפי בריטניה, אך למרות זאת רחש כלפיהם אהבה נוכח מאבקם בציונות והזדהה עם סבלם במהלך ה"נכבה". ביולי 1949 כתב: "עומק האסון אולי נסתר מעיני העולם הרחב בשל הסבלנות העצומה ואלם ההשלמה של הקורבנות".
ב"תזכיר על עתיד ירושלים" שכתב ביולי 1949, השווה את הנכבה לשואה: "יש לזכור כי הפלשתינאים סבלו במשך 18 חודש באותה מידה שסבלו היהודים במלחמה האחרונה באירופה".
ב-1949 תיאר גלאב את תכונותיהם האופייניות של הפלסטינים: "חריפות שכל, הומור, התנהגות לבבית, התמסרות עמוקה לפוליטיקה ונטייה לשבת כל שעות היום בבתי קהווה וללהג בלי הרף... אך בנדיר מוליכים שטף המלל האדיר שלהם, והאופי השלילי של דעותיהם, לעשייה חיובית...[אומרים כי] בכל מקום שמצויים עשרה יהודים, תמצא אחת עשרה השקפות פוליטיות...[זה] חל באותה מידה על הפלשתינאים".
באמצע 1949 כתב גלאב על יחס הפלסטינים לשלטון עבדאללה בגדה המערבית: "הפלשתינאים דומים לאירי הטיפוסי - תהיה ממשלה אשר תהיה, הוא יהיה נגדה". הוא העריך שהמופתי - שמשרת אותו "גרעין קשה של בריונים וטרוריסטים, המתפרנסים מאז 1936 מפשיעה" - עסוק ב"ארגון כנופיות" לביצוע מרידה בפלשתינה, "שתתבצע במתואם עם רציחת המלך עבדאללה".
ב-1953 התייחס גלאב לדיון לגבי פעולות התגמול הישראליות בתקשורת המערבית וטען שהערבים "אינם יודעים כיצד להתמודד עם פרסום. ידם של היהודים על העליונה דרך קבע".
ב-1953 התייחס לכך שהיהודים מציינים לעיתים "בבוז, שהערבים מבינים אך ורק את שפת הכוח". ב-1957 חלק על התפיסה הזו וטען כי "אין בעולם עם המבין רק כוח".