טימישוארה

השם

השם הרומני טימישוארה מקורו בשמו ההונגרי:"טמשוואר" המורכב מהמילים: "טמש" - כלומר הנהר טימיש ו"ואר", כלומר "מצודה".

היסטוריה

קורות המקום התחילו עם הקמתם של יישובים עתיקים בשטח הגרעיני של העיר של היום והמשיכו אחר כך בימי השלטון המלוכני ההונגרי מאה ה-12 עם בנייתה של עיר מבוצרת.
העיר עברה כיבושים רבים שהטביעו את חותמם על התפתחותה. היא ידעה תנופה בימי המלך ההונגרי קארוי הראשון (קארוי רוברט) שהפך אותה לזמן קצר לבירתו. בשנת 1552 העיר נכבשה על ידי הטורקים העות'מאנים ולמשך 124 שנים הייתה למבצר עות'מאני חשוב. פרשת דרכים בתולדות העיר היה בשנת 1716 כיבושה על ידי האימפריה ההבסבורגית. תחת השלטון ההבסבורגי נבנתה העיר מחדש ופותחה. היא הייתה לבירת האזור באנאט. היא יושבה במתיישבים בעיקר גרמנים קתוליים, כולל הוגנוטים לשעבר. עם הזמן בלט אופיה הרב-אתני והרב-דתי ורב-תרבותי. בניית תעלת בגה נתנה תנופה חזקה להתפתחות הכלכלית ולפריחת המסחר. במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ידעה העיר פריחה ללא תקדים ובגלל חשיבותה ויופיה כונתה בעבר "וינה הקטנה". בשנת 1919 הביא איחודו של האזור עם ממלכת רומניה להשכנת שלטון מנהלי רומני. בעקבות מלחמת העולם השנייה הגיע לעיר הצבא הסובייטי ובחסותו התחיל העידו הקומוניסטי שקצו היה המהפכה האנטיקומוניסטית הרומנית מדצמבר 1989 שפרצה בטימישוארה.

פרהיסטוריה

עקבות ראשונות של בני אדם באזור קיימות מלפני 10000 שנה. שלושת הנהרות הגדולים מסביב - מורש, טיסה ודנובה על יובליהם ופוריות המישור של באנאט, יחד עם הבקעות והביצות, סיפקו מימי קדם תנאים להבטחת קיומם ומזונם של בני אדם.
שרידים של תרבות וינצ'ה - כלי חומר ומגורים - נמצאו בכמה שכונות של העיר.
ברובע פרטליה נמצא נקרופוליס מתקופת הברונזה.
מתקופת הברזל נתגלו חפצים הקשורים לתרבויות הדאקית והרומית.

מבצר טימס

יש המשערים כי במאה ה-IX שלט באזור הקניאז גלאד תחת חסות הונגרית, אולם אין שום תעודה מאותה תקופה. תיארוך התיעוד הראשון על קיומה של מצודה בשם טימס במקום שבו נמצאת כיום טימישוארה, שנוי במחלוקת. השמות Castrum Temesiensis או castrum regium Themes מוזכרים ככל הנראה בשנת 1212 והשמות terra castri de Tymes ו- castrenses de Tymes ככל הנראה בשנת 1266. המצודה השתרעה על שטח מלבני, וביצוריה כללו "ואלום" מאדמה עם גדר כלונסאות מוגנת משלושה צדדים על ידי אמות מים ובצד הרביעי על ידי תעלה. לא הייתה למצודה זו חשיבות מיוחדת - פוליטית, כלכלית, חברתית או דתית באותה תקופה. מרכז האזור היה הכפר צ'נאד. צ'נאד או בשמו הלטיני אורבס מוריסנה ושאר האזור שייוודע מאוחר יותר כחבל באנאט סופחו בשנת 1030 לממלכת הונגריה.
בשנת 1175 הוזכרה לראשונה הרוזנות או המחוז טימיש אולם המקורות לא הזכירו את שם בירתה.

חלק מממלכת הונגריה בימי הביניים

בגלל מיקומה האסטרטגי המאפשר שליטה על רוב המישור של באנאט, טימישוארה והרוזנים מטימיש מילאו תפקיד הולך וגובר בחשיבותו בימי הביניים.
המלך קארוי רוברט מבית אנז'ו ביקר בעיר בשנת 1307 והקים בה טירה מלכותית, במקום שבו נמצא כיום ארמון הוניאדי אותו בנה לראשונה מאוחר יותר יאנוש הוניאדי. בימי האנרכיה והמלחמה בשועי הונגריה המורדים, למשך 8 שנים - 1316–1323, העביר קארוי רוברט את בירת הממלכה לטמשוואר. נסיבות אלה גרמו לעלייה במספר תושבי העיר ולעלייה חשיבות היישוב מבחינה מסחרית ומדינית.
המלך ישוב לטמשוואר רק ב-1330 כשארגן מכאן את מסעו הצבאי נגד השליט של ולאכיה, בסאראב הראשון.
הטירה המלכותית נבנתה על ידי אומנים מאיטליה. היא הקיפה חצר פנימית מלבנית שב התרומם גוף מרכזי עם מגדל עוז או מגדל פשוט.
טמשוואר מילאה תפקיד חשוב גם בהתמודדות עם האיום החיצוני החדש מן הדרום:הטורקים העות'מאנים. בשנת 1394 עברו הטורקים בפיקוד הסולטן ביאזיד הראשון על יד בצ'קרקו מארה וטימישוארה בדרכם אל ולאכיה, בה הובסו בסופו של דבר, בקרב רובינה על ידי השליט הרומני מירצ'ה הזקן בקרב רובינה.
טימישוארה שימש כנקודת ריכוז הכוחות הצבאיים הנוצרים גם במסע הצלב נגד העות'מאנים שהסתיים בתבוסת הנוצרים בקרב ניקופול. אחרי ניצחונם, פשטו הטורקים בבאנאט וזרעו בה הרס ושוד עד הגיעם לטימישוארה. לבוסף גירש אותם הרוזן מטימיש, אישטוואן לושונצי.
בשנת 1440 מינויו של יאנוש הוניאדי כרוזן טימיש ציין פרק מיוחד בתולדותיה של טימישוארה. יאנוש הוניאדי נודע כאחד המצביאים שהגנו בחירוף נפש על עמי אירופה המרכזית והבלקן נגד הפולשים המוסלמים. הוא ניצח את העות'מאנים בקרב בלגרד ב-1456 אם כי מת זמן קצר אחר כך ממחלת הדבר. יאנוש הוניאדי הפך את טמשוואר למחנה צבאי קבוע וקבע בה את מגוריו. המצודה נשארה נחלת משפחתו, הוניאדי או ה"קורבינים", עד שנת 1490. בעזרת שרותיו של אדריכל איטלקי הוא דאג לשיפוץ משמעותי של הטירה המלכותית הישנה
אחרי מות המלך לאסלו החמישי, בנו של יאנוש, מתאיש הוניאדי "קורבינוס" נבחר בשנת 1458 למלך הונגריה. עם התפשטות האימפריה העות'מאנית בדרום-מזרח אירופה, טמשוואר היוותה על ידי מיקומה וכוח חיל המצב שבה, נקודת מפתח במערך ההגנתי בדרום-מזרח הונגריה. מסיבה זו היא הייתה ליעד למתקפות טורקיות חוזרות - בשנת 1462 וב-1467.
בשנת 1478 מינה המלך מתיאש את פאל קיניז'י (1494-1432) לרוזן טימיש. קיניז'י הצטיין גם הוא במאבק עיקש ועטור ניצחונות נגד הטורקים העות'מאנים.

המרד של ג'יירג' דוז'ה (1514)

בשנת 1514 פרץ בטרנסילבניה מרד איכרים בהנהגתו של גיירג' דוז'ה. דוז'ה היה נציג של האצולה הקטנה הסקלרית שהתמנה למפקד במסע הצלב שאורגן בהונגריה נגד העות'מאנים, מיוזמת האפיפיור לאו העשירי. בתמורה להשתתפות המלחמה לאיכרים שגויסו ללמסע הצלב הוצע שחרורם מעמדם כאריסים.
לבסוף המלחמה לא התקיימה והאיכרים ההונגרים והרומנים המתוסכלים התקוממו נגד האצולה הגדולה. צבאם הביס תחילה את צבא האצילים שבפיקודם של אישטוואן באטורי והבישוף מיקלוש צ'אקי אך בסופו של דבר נוצח על ידי הרוזן יאנוש זאפויה. גיי'רג' דוז'ה ניסה להטות את מי הנחל בגה על מנת להתקרב יותר בקלות לטימישוארה אך לא הצליח ונוצח ונפל בשבי.
סופו היה מר: לפי מנהג התקופה הוא עונה על ידי הושבתו על כיסא מברזל חם ונשרף חי. לפי המסורת האנדרטה של מרים הקדושה בככר מריה ברובע יוזפין של טימישוארה מציינת את מקום עינויו ומותו. אולם משערים כיום כי האירוע התרחש בקרבת הארמון הוניאדי.

המצור על ידי הטורקים העות'מאנים 1552

אחרי מותו של יאנוש זאופיה, טרנסילבניה וחבל באנאט היו זמן קצר בשליטה הבסבורגית. אחרי מצור כושל בשנת 1551 שבו הטורקים להטיל מצור על טימישוארה. הפעם הם גייסו צבא גדול של 160,000 לוחמים בפיקודו של אהמט פאשה. צבא זה יצא מאדירנה ותוך חדשיים, ב-22 באפריל 1552 הגיע ליד חומות טימישוארה. הטורקים הקיפו את העיר תוך יומיים, בנו גשרים מעל הנהר, וכיסו את הביצות בקרשים ועצים. הקרבות נמשכו 25 יום כשעל המצודה הגנו כמה אלפי נוצרים.
אחרי שהרסו הטורקים את מגדל המים של העיר שחיבר בין העיר לטירה, התושבים והחיים בתוך החומות נותרו ללא מים ובחום אימים. הרוזן אישטוואן לושונץ נאלץ להסכים להיכנע ולמסור את המצודה לידי העות'מאנים תמורת הבטחה שהחיילים והאזרחים יוכלו לצאת את החומות ללא פגע עם כל רכושם.
ב-30 ביולי 1552 יצאו החיילים, האזרחים על פצועיהם מן המצודה, בטוחים במילתו של הפאשה הטורקי. אולם הפאשה לא עמד בדבריו וכל אלה נטבחו באכזריות על ידי היניצ'רים. מפקד חיל המצב, הרוזן לושונץ, הובא כשהוא פצוע קשה, בפני אהמט פאשה שהורה לערוף לו את הראש. העיר נשדדה ונהרסה, הכנסיות נהפכו למסגדים ופעמוניהם נזרקו.

הכיבוש העות'מאני 1716-1552

אחרי הכיבוש, הפכה טימישוארה - בטורקית Tımıșvar (טמשוואר) לבירת איילט עו'תמאני תחת הנהגת ואלי (מושל) או ביילרביי, לפעמים בעל תואר פאשה או אף וזיר.
בעיר חלו שינויים מבחינה דמוגרפית:אם בשנת 1582 רוב התושבים היו עדיין הונגרים, בהמשך התיישבו בה מוסלמים שהפכו לרוב. ונקלטו אף קבוצות של סרבים, צוענים ויהודים. אלו האחרונים היו ראשוני היהודים בעיר - מהצאצאים של מגורשי ספרד ופורטוגל.
לצד החקלאות התפתח גם המסחר. האיילט טימישוארה כלל חלק מחבל באנאט וחולק לסנג'קים: טימישוארה, צ'נאד, ליפובה, ז'ולה, מולדובה וקה ואורשובה. כבירת וילאיט נהנתה טמשוואר ממעמד דומה לזה של בודה ובלגרד. העיר חולקה לארבעה רבעים והפרברים כללו 10 שכונות הקרויות מחאלה. הבתים נבנו מחומר וכוסו ברעפי עץ. הרחובות כוסו גם כן בעץ. המים לכביסה ולשתייה באו מן הנחל בגה (שכונה בטעות טימיש) ובו הושלכו גם האשפתות. התנאים הגאוגרפיים - תעלות וביצות רבות - גרמו לחלוקת העיר לכמה מוקדים. מסיבות צבאיות בוצר כל רובע בנפרד. הביצורים - מחוץ לארמון הביילרביי - נבנו מעץ ואדמה.
פרט לתקופה בשלהי המאה ה-16, לא סבלה העיר יותר ממצורים עד לסוף המאה ה-17. חיל המצב העות'מאני בטימישוארה היה לעומת זאת מעורב בסכסוכים צבאיים רבים - בין מחנות אצילים יריבים בטרנסילבניה או בין הטוענים לכתר בנסיכויות הרומניות - ולאכיה ומולדובה.
למשך מאה שנה אירחה העיר עצמה אצילים פרו-טורקים שטענו לכתר הנסיכות טרנסילבניה ואף טוענים לכתר ולאכיה ומולדובה.

המרד הסרבי נגד העות'מאנים (1594)

בשנת 1594 עמד הבאן של לוגוז' וקרנסבש, הסרבי ג'ורג'ה פאלאטיץ' מאילידיה בראש מרד נגד הטורקים שמרכזו היה בווליקי בצ'קרק. אחרי ארבעה ניסיונות כושלים, גייס הביילרביי מטמשואר, חסן פאשה "הקטן" צבא של 30,000 לוחמים וארטילריה רבת עוצמה והצליח לדכא את המרד.
מתקפה טרנסילבנית בפיקודו של באן אחר, ג'יירג' בורביי, הצליחה לשחרר בהמשך, זמנית בלבד, את המצודות בוקשה, שוימוש, צ'נאד, נדלאק, פנקוטה, אראד, פג'ט, ליפובה, ורשאץ, אך לא הצליחה להגיע לטימישוארה..

ניסיונות שחרור מידי הכובשים העות'מאנים

בשנת 1596 ניסו לוחמים של נסיך טרנסילבניה, ז'יגמונד באטורי, עם תגבורת של 4000 חיילים שנשלחו על ידי שליט ולאכיה, מיכאי האמיץ ועוד 4000 לוחמים תושבי באנאט, להטיל מצור על טימישוארה. עבור זמן לעזרת העות'מאנים שבמצור באו 10,000 טטרים. אחרי מאמצי שוא שנמשכו 40 יום, הופסק המצור והטרנסילבנים ובני בריתם נסוגו.
בעת מסעו הצבאי של מיכאי האמיץ בטרנסילבניה ב-23 בפברואר 1600 ערכו לוחמים ולאכים פשיטה על פרברי טימישוארה. ב-1603 תיכנן הגנרל האוסטרי ג'רוג'ו באסטה ובן בריתו מוולאכיה, השליט ראדו שרבאן לשחרר את העיר אך לא צלחו אפילו להתקרב לחומותיה.
כעבור זמן רב ב-1695 וב-1696 ניסה לשווא הנסיך הבוחר פרידריך אוגוסט מסקסוניה להטיל מצור על טימישוארה בשם האימפריה הרומית הקדושה. תוכניות אלו הוכשלו על ידי התערבות כוחות עות'מאנים בפיקוד הסולטאן עצמו, מוסטפא השני. אחרי שהובס בקרב סנטה בשנת 1697 נמלט הסולטאן לטימישוארה. ב-1703 הסולטאן הבא, אהמט השלישי בנה מחדש את ביצורי העיר כדי לחזקן.

שחרור העיר והכיבוש ההבסבורגי

אחרי 17 שנות שקט יחסי פרצה שוב מלחמה בין ההבסבורגים לעות'מאנים. אחרי ניצחון על הטורקים בקרב פטרוורדין, החליט הנסיך אויגן מסבויה לכבוש את טמשוואר שהיוותה נקודה אסטרטגית חשובה. אחרי מצור שנמשך 49 יום, מלווה בהפגזות חוזרות ונשנות שהרסו חלק גדול מבתי העיר, ב-12 באוקטובר 1716 הסכים מהמט פאשה, המפקד העות'מאני האחרון של טמשוואר, להיכנע וחיל המצב העות'מאני עזב סופית את העיר ונסוג אל מדרום לדנובה.
ב-18 באוקטובר 1716 נכנס הנסיך אויגן עטור התהילה את לתוך מצודה הרוסה. אחרי 164 שנות כיבוש מוסלמי העיר חזרה לשלטון נוצרי.

עיר באימפריה ההבסבורגית

ב-21 באוקטובר 1716 פנה הנסיך אויגן לקיסר קרל השישי עם הצעה לארגון וניהול חבל באנאט בחסות בית הקיסר. ב-12 ביולי 1717 הגנרל רוזן מרצי הגיש לאוצר בווינה (הקאמרה האאולית ההבסבורגית) "תוכנית צנועה לארגון חבל באנאט של טמשוואר" (או הבאנות של טמשוואר). אחרי אישור התוכנית קמה "הוועדה וארגון ארץ באנאט" בבראשות הרוזן מרצי. לבסוף ב-28 ביוני 1719 חתם הקיסר קרל השישי על הצו שמינה את מנהל חבל באנאט וקבע את מושבו של המנהל בטמשוואר. כך הפכה טמשוואר לבירת אחת הפרובינציות החשובות של מונרכיה ההבסבורגית ומושבן של רשויות אותה פרובינציה. הוקם מנגנון מנהלי מסועף שכפה על העיר מנטליות מסוג חדש. עד לשנת 1751 הונהג חבל באנאט על ידי מנהל צבאי אוסטרי. בשנים 1778-1751 הוקם מנהל אזרחי אוסטרי. החל משנת 1778 הוחלט לספח את חבל באנאט לממלכת הונגריה תחת שלטון הבסבורגי. המנהל ההונגרי היה אזרחי והחבל חולק לשלושה מחוזות או רוזנויות. אז איבדה טמשוואר את מעמדה כבירת פרובינציה קיסרית והפכה לעיר שדה בממלכה ההונגרית. ההונגרית הפכה לשפה הרשמית של המנהל החדש.

עיר מלכותית חופשית

רגע חשוב בתולדות העיר התרחש בשנת 1781. על ידי דיפלומה מ-21 בדצמבר באותה שנה העניק הקיסר יוזף השני לטמשוואר את המעמד הפריבילגי של "עיר מלכותית חופשית". הוא חודש ב-1790 על ידי הקיסר לאופולד השני. העיר נהנתה מכאן ואילך מיתרונות רבים שאיפשרו התפתחות מהירה יותר של הפעילויות העירוניות בה. העיר הוצאה מתחת חסות המחוז (שהוקם מחדש ב-1780), בחרה את נציגיה שלה בדיאטה, בחרה בעצמה את מנהיגיה ושופטיה, הייתה זכאית לגבות מכס בכניסת הסחורות וביציאתן, הייתה זכאית לארגן ירידים שנתיים ושבועיים, לקבוע לעצמה את התקציב ההעצמי על בסיס הכנסות והוצאות שנתיות, קיבלה פטור מהתחביויות כספיות מסוימות, הייתה זכאית לסמל משלה וכו'.
בימי המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791) בשנים 1788–1789 למרבה המורא של התושבים חזר זמנית הכיבוש הטורקי של העיר.

ההתיישבות הגרמנית

אחרי כיבוש חבל באנאט החלו שלטונות הקיסרות בווינה בתהליך התיישבות רחב יריעה והביאו לאזור בעיקר גרמנים קתוליים שוובים מוירטמברג ושוואביה, תושבי הסן, פפאלץ, לוקסמבורג, אלזס, לותרינגיה, אוסטריה, שווייץ וכו' לרבות הוגנוטים לשעבר שהמירו בינתיים את דתם לנצרות הרומית-קתולית. אף על פי שרק חלק מהם היו שוואבים במקור, התחילו המתיישבים אלה להיות מכונים בשם "ושוואבים" בכלל, ו"שוואבים של באנאט" בפרט. אלה היו חלק מהאוכלוסייה שנודעה כשוואבים של הדנובה.
האקלים הבעייתי שגרם לתמותה רבה, כשרבים מהמתיישבים מתו ממלריה 2-3 חודשים אחרי הגעתם. תהליך גדילת אוכלוסיית החבל התבסס בעיקר על ההגירה. תוך זמן קצר הגיעו הגרמנים הרומיים-קתוליים ל-50% מכלל התושבים.
הגרמנים, שהצטיינו כבעלי מלאכה, פיתחו את התעשייה ואת המסחר. בטמשוואר התיישבו השוובים בעיקר ברובע פבריק, בה פיתחו את המלאכות השונות. על מנת להבטיח תנאי חיים נאותים לאוכלוסיית המתיישבים התחילו הרשויות האוסטריות וההונגריות בארגון מחדש של הכפרים בחבל. אף הקימו כפרים חדשים. האזור הפך תוך זמן קצר לרשת מאורגנת, מסודרת של יישובים, בעלת מבנה סולידי. בטמשוואר המצודה עצמה לא התקבלו אלא רומיים-קתוליים בלבד. התושבים הרומנים והסרבים חיו בפרברים.

תעלת בגה

במאה ה-18 הביצות בסביבת העיר נחשבו למקור ראשי למגפות. השלטון האוסטרי החליט למגר אותו באמצעים הידרוטכניים:הסדרת זרימת הנהרות וייבוש הביצות. בשנים 1732-1728 הוסדרה זרימת הנהר בגה שהפך לתעלה כשרה לשיט בין טימישוארה ועד לחלק התחתון שלו. על ידי כך חוברה העיר באמצעות הנהרות טיסה ודנובה לרשת הנהרות המרכז-אירופית והייתה מסוגלת לפתח לחבורה במתכונת מסיבית לפני הופעת מסילות הברזל. עבודות הסדרת זרמי הבגה והטימיש וייבוש הביצות שינו מן השורש את דמות העיר.

מגיפות הדבר והכולירה

במרץ 1738 הוכתה העיר מגפת דבר שקיפדה את חייהם של כאלף מקרב 6,000 תושביה. דליקה הרסנית החריבה כמעט על שכונת פלנקה מארה, שהייתה הנפגעת העיקרית במגפה. מגיפות הדבר והכולירה חזרו ונשנו פעמים מספר. בית הקברות שהוקם ב-1723 התמלא עד תום ובשנת 1749 היה צורך בהקמת בית קברות חדש, במקום שבו נמצא היום הפארק המרכזי של העיר - Parcul Central (בעבר ה"פארק אנטון סקודיר"). גם הוא לא הספיר ונסגר בשנת 1771. בשנים 1831 ו-1836 ידעה טמשוואר מגיפות כולירה נוספות שהפחיתו את מספר האוכלוסייה.

מהפכת 1848 ("אביב העמים")

בשנת 1848 פרצו ברחבי אירופה שורה של מהפכות הידועות כ"אביב העמים". באימפריה ההבסבורגית, שנודעה באותן השנים כ"אימפריה האוסטרית" עמדה המהפכה לא רק תחת סימן התביעות החברתיות אלא לבשה גם אופי לאומי כשהעם ההונגרי ראה בה עיתוי מתאים למאבקו לשחרור מעול הקיסרות בווינה, בעוד שאר העמים בממלכת הונגריה ביקשו להשתחרר בעצמם מעול ההונגרים. בשלב מסוים הצליחו הכוחות המהפכניים ההונגרים להביס את הצבא האוסטרי ולהטיל מצור על טמשוואר למשך 114 יום, מבלי להצליח לכובשה. הקרבות עלו במחיר כבד של דם ונזקים חומריים. בסופו דל דבר במהפכה בהונגריה, טרנסילבניה ובאנאט דוכאה על ידי הצבא האוסטרי שקיבל עזרה גם מרוסיה הצארית. גם בטמשוואר ב-9 באוגוסט 1849 התנהל קרב שבו הצבא ההונגרי בפיקודו של גנרל יוזף בם נוצח על ידי המרשאל האוסטרי יוליוס יאקוב פון היינאו.
אחרי תבוסת המהפכה הושמה הונגריה תחת משטר צבאי וכמה מהפרובינקיות שלה הפכו לאחוזות הכתר האוסטרי, שנוהלו במישרין מווינה. כך הייתה גם "וויבודיה הסרבית והבאנאט של טימיש", פרובינקיה חדשה שבירתה טמשוואר.

בירת הוויבודות הסרבית (וויבודינה) ושל הבאנות (באנאט) של טימיש

אחרי כישלון האוכלוסייה הרומנית לזכות באוטונומיה מהשלטונות המהפכניים ההונגרים, המשיכו בשנים 1849–1850 תנועות מחאה שלהם נגד הדיכוי ולמען השגת אוטונומיה לאומית ותרבותית. ב-13 בפברואר 1849 חתמו שבעה נציגים רומנים מטרנסילבניה ושלושה נציגים רומנים מבאנאט עצומה כללית בה דרשו את איחודם של הרומנים באימפריה האוסטרית, כולל הונגריה, תחת מנהל עצמי רומני. אולם החוקה החדשה ב-4 במרץ 1849 הפרידה את הרומנים מבאנאט שאר בני עמם על ידי הכללתם לפרובינקיה הקיסרית עהחדשה שנקראה "וויבודיה הסרבית והבאנאט של טימיש", תחת שלטון ישיר צאבי ואזרחי אוסטרי. צו קיסרי ב-18 בנובמבר 1849 נתן גושפנקא נוספת לפרובינקיה הקיסרית החדשה, ששפה הרשמית הייתה הגרמנית. בטימישוארה נקבע מושב המושל, בעוד שהעיר שמרה על זכויות היתר כעיר מלכותית.
ביטול המכס-ים הפנימיים וגם הנהגת מכסים פרוטקציוניסטים על סחורות מן המערב האירופי המפותח יצרו מסגרת שעודדה את ההתפתחות הכלכלית באימפריה, כולל בחבל באנאט וטימישוארה ששוקמו אחרי הנזקים משנות המהפכה.
בטימישוארה יוסדו מספר בתי חרושת - בתי חרושת לבירה, למשי, לסבון, לשטיחים - וזכתה לאספקה הולמת במוצרי חקלאות ממישור הבאנאט.
הונהגו בעיר קו טלגרף, תאורת רחובות בגז וכן נבנה קו רכבת שחיבר את טימישוארה לנמל בזיאש שעל הדנובה בחבל קאראש-סוורין. תוך שנים אחדות נפתחו בעיר מספר בנקים והוקמה לשכת מסחר.
ב-15 בנובמבר 1857 נחבך קו הרכבת טימישוארה-סגד. ביאותם הימים קוצר זמן המסע מטימישוארה לבודה ופשט ל-26 שעות ומטימישוארה לווינה ל-36 שעות.

יהדות טימישוארה

לפי הנחות מסוימות היהודים הגיעו לאזור זה כבר במאה ה-2 או במאה ה-3.
אך ידוע בוודאות על קיומם של מתיישבים יהודים בעיר רק אחרי הכיבוש העות'מאני במחצית הראשונה של המאה ה-16.
היהודים מוזכרים לראשונה בשנת 1716, בכתב מסירת המצודה שנחתם בין העות'מאנים ובין האוסטרים. בבית העלמין הספרדי שבעיר, הקבר הישן ביותר הוא זה של עזריאל עשהאל Azriel Assael שנפטר בשנת 1636. מאה שנה מאוחר יותר קיים מסמך המעיד על כך ש"מאיר אמיגו" ועוד 4 יהודים מאיסטנבול קיבלו אישור להתיישב בעיר. ב-1739 התמנה לוי בן יצחק ירושלמי לרב הראשי האשכנזי וכיהן בתפקידו עד למותו ב-1752.
בשנת 1743 פעלה בקרב "יהודי טמישוואר" (כפי שהייתה מוכרת העיר בכתבים היהודיים, לפי הנוסח ההונגרי של שמה), קבוצת מקובלים בשם "חברת תיקון חצות".
בשנת 1762 הוקמו בעיר שני בתי כנסת רשמיים ראשונים - אחד ספרדי ואחד אשכנזי.
השלטון של הקיסרית מריה תרזה התגלה כמדכא במיוחד כלפי יהודי טימישוארה שמצבם תואר כקשה יותר משל בני עמם בשאר הממלכה. בשנת 1776 נחקקו חוקי "פקודת היהודים" - (Judenordnung), קובץ חוקים מגבילים נגד היהודים. אחרי 1779 כשבוטלה הפרובינציה הנפרדת של באנאט והעיר והאזור חזרו להיות חלק מ"הממלכה ההונגרית" הווירטואלית במסגרת האימפריה האוסטרית קמה בעיר "ישיבה גדולה" שפעלה במשך 7 שנים. באותה תקופה נשבה רוח סובלנית יותר כלפי היהודים, הודות למדיניותו של הקיסר יוזף השני.
בעדה האשכנזית כיהנו אז הרב יוחנן בה"ר יצחק, שנזכר בשו"ת נודע ביהודה, וחתנו הרב בינש דייטש שהיה דיין ומנהל ה"ישיבה גדולה".
במהלך המאה ה-19 היו קיימת בטימישוארה ישיבות קטנות פחות ידועות. באמצע המאה חל הפילוג של יהדות הונגריה בין שלשה זרמים. בשנים 1862–1865 נבנה ברובע המצודה בית כנסת אשכנזי מפואר ששרת את הקהילה הנאולוגית שהתפלגה מזו האורתודוקסית, שבראשה עמד אב בית הדין הרב צבי הירש אופנהיים, תלמידו של הרב מרדכי באנעט. ב-1889 נחנך עוד בית כנסת גדול בשכונת פבריק שהשתייך תחילה לזרם הקרוי "סטטוס קוו אנטה" ושהפך בהמשך גם כן לבית כנסת נאולוגי. היהדות הנאולוגית הפכה לזרם הרוב בעיר.
תחת השלטון הרומני שהתחיל בפועל בשנת 1920, בין השנים 1935–1941 התקיימה ישיבה אורתודוקסית חדשה בהנהגת הרב אשר יונה וינברגר. אחד הרבנים הרב יצחק צבי סופר, היה בוחן את התלמידים כל שבוע בפני נציגי הקהילה כדי לעקוב אחרי התקדמותם. רבי יצחק צבי סופר שרד את השואה ונודע כרב מטמשוואר בספרו שו"ת "מספר הסופר" ישנן תשובות הלכתיות לניצולי שואה, ובהן התרת עגונות לנעדרים בעקבות השואה, גביית עדויות על השואה, ועוד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התפתחה בטימישוארה קהילה חסידית גדולה, מחצרות חסידות ויז'ניץ חסידות דעש וגם חסידות מקומית חסידות טמשוואר אחד מענפי חסידות נדבורנה.
טימישוארה הפכה למרכז ציוני חשוב. כאן פעלה הנהגת הציונים, קרן היסוד והקרן הקימת של כל חבל טרנסילבניה.
גם מפלגת היהודים של רומניה הייתה פעילה מאוד כאן וזכתה בתמיכה רבה מיהודי העיר. בשנת 1936 אנשי התנועה הלגיונרית הימנית-קיצונית תקפו את הקהל היהודי של להקת תיאטרון ופוצץ בתוכו פצצה שהרגה שני צופים ופצעה רבים אחרים.
לאחר מתן זכויות אזרח באימפריה האוסטרו-הונגרית, התרבו יהודי טימישוארה והגיעו למניין של 7000 נפש (10% מהאוכלוסייה) בתקופת מלחמת העולם הראשונה. בעת מלחמת העולם השנייה מספר היהודים בעיר הגיע לכ-12,000.
החל משנת 1940 עקב הגבלות כלכליות והפקעות רכוש, מעמדם של יהודי העיר הידרדר. משנת 1941 עם הדחת המלך קרול ותפיסת השלטון בידי הגנרל יון אנטונסקו, משמרות הברזל החלו לפעול באופן גלוי ותקיפת יהודים הפכה לנפוצה, כולל הרוגים ופצועים בודדים, שוד רכוש והשפלה ציבורית. באמצע ספטמבר 1941 יהודים שגורשו מהאזורים הכפריים מסביב נאלצו לעבור לגור בטימישוארה. 30 יהודים - גברים ונשים - מטימישוארה נספו במחנות בטרנסניסטריה, שקלטו בעיקר יהודים מאזור צפון מערב רומניה (בוקובינה ובסרביה). גברים רבים בני 16–40 נשלחו למחנות עבודת כפיה מקומיים וברחבי רומניה, ושרדו את השואה.
ב-17 באוגוסט 1942, בלחץ הגרמנים, אנטונסקו אישר את העברת יתרת יהודי רומניה מטרנסילבניה לבלזץ, סוביבור וטרבלינקה. בספטמבר אותה שנה שונתה התוכנית ו-200,000 יהודים מטרנסילבניה היו אמורים להישלח לבלזץ. לא ברורה הסיבה לדחיית המשלוחים הללו, נראה שהם קשורים בשוחד שניתן לשלטונות הרומנים מהקהילה היהודית, שלטון רווי תככים ברומניה, מחאה רשמית של ממשלת ארצות הברית והקרב על סטלינגרד כחודש לאחר מכן, ששאב כוחות מן הגרמנים, וגרם לרומנים לחשוש מהיום שאחרי מפלת הגרמנים.
בערב ראש השנה ה'תש"ה (1945) ברחו יהודי העיר כפליטים אל העיר לוגוז' הסמוכה, על מנת להימלט מציפורני מתקפה נאצית צפויה, עם קריסת הצבא הגרמני, והתקדמות הצבא האדום.
כמעט כל האוכלוסייתה היהודית המקורית של טימישוארה, אשר נותרה בעיר, שרדה את השואה, אך יש אי ודאות משמעותית לגבי פליטים וחסרי נתינות באותה תקופה, שהגיעו לעיר זו, בעיקר חסידים מרחבי רומניה והונגריה. כמו כן אחוז משמעותי של יהודים תושבי העיר עברו להונגריה, שם המצב נראה בטוח יותר, ונספה בשואת יהודי הונגריה.
פרט לארגונים הגזעניים הרומנים, עד לשנת 1945 היו חזקים בעיר גם ארגונים של הגרמנים השוואבים שהיו בעבר רוב האוכלוסייה ועדיין היוו מיעוט משמעותי בעיר.
גם בטימישוארה הארגון הקרוי "הוועד הדמוקרטי היהודי", כלי שרת של המפלגה הקומוניסטית הרומנית שתפסה את השלטון הודות לנוכחות הצבאית הסובייטית, ניהל מערכה נגד הציונות ובתמיכת המשטר החדש. פעילים ציונים ויהודים אחרים נעצרו בתירוצים שונים ונשלחו לבתי כלא.
בשנת 1947 מספר היהודים בעיר הגיעה ל-13,600. שלש אניות מעפילים יצאו עם מספר גדול של יהודי טמישוארה עליהם לארץ ישראל.
האוכלוסייה היהודית הלכה וקטנה במהלך השנים בעקבות הגירתם לארץ ישראל או לארצות אחרות.
אחרי השחרור משלטון הנאצים והשלטת המשטר הקומוניסטי, רוב היהודים עלו במספר גלים לישראל וחלק קטן היגרו למערב אירופה, כולל גרמניה, צפון אמריקה ודרום אמריקה. במשך חמישים השנים האחרונות חיי הקהילה היהודית התנהלו בהנהגת הרב ארנסט נוימן, שהתמסר לחינוך הנוער ולהוראת השפה העברית. לאחרונה נותרו בטימישוארה מאות ספורות של יהודים, רובם קשישים. רק בית כנסת אחד עדיין פעיל - בית הכנסת האורתודוקסי בשכונת יוזפין. בית הכנסת הנאלוגי הגדול בשכונת המצודה נמצא בתהליך ארוך של שיפוצים, בעוד בית הכנסת הנאולוגי הגדול השני, ה"חדש", בסגנון נאו-מאורי גם הוא, בשכונת פבריק, נמצא במצב של התפוררות המסכנת את קיומו.

תחבורה

את העיר טימישוארה משרת נמל התעופה הבינלאומי טימישוארה טראיאן וויה.