google/wiki40b huggingface dataset:
יאשה הורנשטיין

חייו

הורנשטיין נולד בקייב לאברהם הורנשטיין. יאשה היה הילד ה-13 מתוך 16 ילדי אברהם הורנשטיין; אמו הייתה מריה אטינגר בת לרב מפורסם מאוסטריה. משפחתו היגרה לווינה ב-1911 והוא למד שם אצל יוזף מרקס (תאוריה של המוזיקה) ופרנץ שרקר (קומפוזיציה). לאחר סיום לימודיו עבר לברלין, שם עבד כעוזר למנצח וילהלם פורטוונגלר וארגן את מקהלות הדיבור של האגודות המקצועיות בגרמניה. במשך שנות ה-20' ניצח על התזמורת הסימפונית של וינה ועל הפילהרמונית של ברלין. כיהודי נאלץ להימלט מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון. הוא היגר לארצות הברית בשנת 1940 ועם הזמן קיבל אזרחות אמריקאית.

קריירה

הורנשטיין תמך במוזיקה מודרנית וכמנצח מהלרי, אם כי הרפרטואר שלו, כפי שהוא משתקף ברשימת הקלטותיו, היה רחב ומגוון. בשנת 1929 ניצח על ביצוע הבכורה של שלושה פרקים מן "הסוויטה הלירית" של אלבן ברג בעיבוד לתזמורת מיתרים ובשנת 1950 ניצח על הביצוע הקונצרטנטי הראשון של האופרה "ווצק" של ברג. הוא ניצח על יצירותיהם של אנטון ברוקנר וגוסטב מהלר במשך כל הקריירה שלו, וכן הפגין עניין מתמשך בקרל נילסן בתקופה שהמלחינים הללו לא היו באופנה; ההקלטה שלו משנת 1951 לסימפוניה התשיעית של מהלר, בחברת פוקס, הייתה ההקלטה המסחרית הראשונה של יצירה זו. הוא ניצח על הקלטות אולפן של כמה מן הסימפוניות של מהלר בזמנים שונים בקריירה שלו; כמה ארכיבי רדיו שומרים על הקלטות שידורים של שאר היצירות, ביניהן השיר על הארץ, שחלקן יצאו בתקליטים מסחריים. כן הקליט את הסימפוניה השלישית של רוברט סימפסון ומוזיקה משל פאול הינדמית וריכרד שטראוס בשנות חייו האחרונות.
בשנת 1960 התפרסם באירופה בביצוע יצירות של מאהלר ובטהובן.
הורנשטיין ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1938 ושב לנצח עליה בתחילת 1948. הוא שוב ניצח עליה בשנת 1949, בשנת 1952 וגם לאחר מכן.
עורף (מלחמה)

בהתייחסות למלחמה, העורף הוא היפוכה של החזית, וכולל בעיקר את האוכלוסייה האזרחית במדינה הלוחמת, אוכלוסייה שאינה משתתפת בקרבות. אף שהעורף אינו שותף לקרבות, הוא משמש לעיתים יעד בולט להתקפות האויב. כן יש לו חשיבות כגוף תומך לחימה, באמצעות מפעלי תעשייה המספקים את צורכי הלוחמים.
המועצה לשיווק פרי הדר

המועצה לשיווק פרי הדר היא מועצת השיווק החקלאי הוותיקה ביותר הקיימת בישראל. היא שימשה דוגמה להקמת מועצות שיווק בכל תחומי החקלאות. תפקידה היה לווסת את הייצור והשיווק של פירות-ההדר במטרה להבטיח לחקלאים את התמורה הנאותה ולמדינה את האינטרסים הכלכליים שלה בתחומי הצריכה, התעשייה וסחר חוץ. משכנה היה ב"בבית הדר" במרכז תל אביב ומכאן שמו. בשנת 1991 הופרטה פעילותה ומאז תפקידה הוא מוגבל. מקום מושבה הוא במכון וולקני בפרדסי ראשון לציון-בית דגן בסמוך אל השירות המטאורולוגי הישראלי.

חשיבות ההתארגנות

בשנת 1927 הגיע היקף ענף ההדרים בארץ ישראל לממדים כאלה, שנדרשה יד מכוונת. היה חשש כי התחרות בין היצואנים היהודים, בינם לבין עצמם ובין היהודים לבין הערבים עלול לגרום נזק לשם הטוב של פרי ההדר בשוקי העולם וכתוצאה מכך תפגע רמת המחירים. הממשל הבריטי לא נהג להתערב בכלכלת ארץ ישראל, אך הפעם הוא הסכים לפרסם כללים להסדרת יצוא  ההדרים ובקרת איכות הפרי, למרות זאת הוא עשה זאת רק בשנת 1940. הסיבה להתערבותו בתפקוד המשק הכלכלי היה שייצוא פרי ההדר היה מקור חשוב למטבע חוץ עבור המשק הארץ ישראלי. 
עד אז שמואל טולקובסקי - מראשי הפרדסנים בישראל ועסקן ציוני נודע - יזם את הקמת The Jaffa Citrus Exchange שאיחד את שיווק ההדרים של המגדלים היהודים, כולל הסדרי תובלה, אריזה וקידום מכירות בחו"ל.

הקמת המועצה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וניתוק הארץ משוקי היצוא באירופה, החליטה הממשלה הבריטית לסייע לענף לשרוד את המלחמה. בספטמבר 1940 הוחלט על הקמת "מועצת הפיקוח על פרי הדר" עם נציגות שווה של יהודים וערבים, ותפקידה היה לארגן ולפקח על ייצור ועיבוד של הענף כדי להבטיח את קיומו, בתנאי מינימום הכרחיים.
בנובמבר 1941 הקימה הממשלה הבריטית של ארץ ישראל את "המועצה לשיווק פרי הדר של פלשתינה" – The Citrus Marketing Board of Palestine – שתפקידה היה "לתאם ולנהל את שיווק פרי ההדר ומוצריו המיוצרים בפלשתינה". רוב הפרי שווק ליחידות הצבא שחנו באזור ולשווקים המקומיים.
קשיי השיווק של כמויות גדולות של פרי טרי בפרק זמן קצר יחסית, הביאו להתפתחותה של תעשיית מוצרי פרי (מיצים, תרכיזים, שמנים וספירט). בגלל עמידותם ונפחם הקטן יחסית של מוצרים אלה, אפשר היה להמשיך לייצרם ולשווקם לכל אורך השנה.

עם הקמת המדינה

עם הקמת המדינה ב-1948, קיבלה המועצה את שמה הנוכחי ומאז היא משמשת כגוף על האחראי לכל הייצור והשיווק של פירות ההדר המיוצרים בישראל ומשווק בישראל ובחו"ל תחת המותג תפוזי Jaffa ולמותגים אחרים.
"המועצה לשיווק פרי הדר" נהנתה מיתרון לגודל, שהבטיח תנאים מועדפים מספקים (חומרי אריזה, תובלה וכדומה) והשיגה תמורות גבוהות יחסית מהקניינים. מנגד, שיטת המכירה ב- POOL (במאגר אחד) מנעה ממגדלים טובים להשיג תמורות גבוהות יותר עבור הפרי שלהם. גם שיטת המכירה בקונסיגנציה, שבה כל הסיכון מוטל על כתפי הפרדסן, גרמו לשחיקה הדרגתית והסתלקות פרדסנים מהענף.

ההפרטה

בשנת 1991 הופרט האחריות על השיווק של פירות הדר. בשוק המקומי ניתן חופש מוחלט לשווק. והיצוא נמסר לאגרקסקו וחברות יצוא פרטיות שעמדו בקריטריונים וקיבלו היתרי יצוא. כוונת ההפרטה הייתה לתת לענף את תנופת ההתחדשות שחסרה בו.
המועצה לשיווק פרי הדר כותבת באתר האינטרנט שלה: "מטרות ההפרטה לא הושגו וכיום ענף ההדרים שוב שרוי במשבר, בעיקר בשל מחירי המים, נפילת שערי המטבעות האירופים מול הדולר והתחרות הקשה בשווקים. המועצה שוקדת היום על תוכנית חלופית שיישומה, כך אנו מקווים, יחזיר לענף את מקומו המרכזי ביצוא החקלאי".
אריאן 5

היסטוריית הפיתוח של המשגר

המשגר אריאן 5 פותח במשך יותר מעשור, ונועד להחליף את המשגר האירופי אריאן 4, ולהוות קפיצת מדרגה בהיבטי המשקל שניתן לשגר, אמינות, ופשטות. המשגר פותח על ידי מספר חברות אירופיות, בהובלת חברות מצרפת ובראשן חברת איירוספסיאל. שיגור הבכורה של המשגר אריאן 5 נערך ב-4 ביוני 1996, והסתיים בכישלון, שנבע מבאג בתוכנת ההנחיה של המשגר. הבאג נגרם כתוצאה מניסיון להעביר מספר בן 64 סיביות בנקודה צפה למספר שלם בן 16 סיביות, ניסיון שגרם להפסקת פעולתו של המחשב. באג זה היווה ציון דרך בפיתוחן של מערכות בדיקה לתוכנות זמן אמת.

פיתוחים עתידיים של המשגר

תוכניות שונות לפיתוח המשגר ליכולות חדשות קיימות בסוכנות החלל האירופית מזה שנים. חלק מהתוכניות כוללות שימוש במאיצים רקטיים בני החזרה, לשימוש חוזר, שיהיו מונעים בדלק נוזלי, במקום המאיצים הרקטיים של הדלק המוצק המשמשים במשגר כיום, אך תוכניות אלה לא יצאו לפועל ואין כוונה לשנות משמעותית את אריאן 5 עד גמר הפיתוח של מחליפו - אריאן 6.

סטטיסטיקה

מאז שנת 1996 עד 2018 שוגרו 100 טילי אריאן 5, רובם בהצלחה מלאה אך אירעו לו גם 2 אובדנים מוחלטים ו־3 כשלונות חלקיים (ארבע מהם התרכזו ב־14 השיגורים הראשונים).
המספר הרב ביותר של שיגורים בשנה אחת היה 12 (בשנת 2000 ו-2002), ומספר השיגורים השנתי הרגיל הוא בסביבות 7 לכל היותר.
אריאן 5 נושא דרך שיגרה לוויינים במשקל של למעלה מ-10 טון למסלול GTO, הלווין הכבד ביותר ששולח למסלול זה שקל 10,838 ק"ג, הוא שיגר גם את חלליות האספקה ATV אל תחנת החלל הבינלאומית ששקלו קצת יותר מ-20 טון כל אחת.
אוסטקהקה

מתכון

את האוסטקהקה מכינים על ידי הוספת אנזים הגבנה לחלב והמתנה עד שהקזאין מתגבש. קצפת, סוכר, ביצים, שקדים מתוקים ומרים מעורבלים יחד כי ליצור תבליל. הבלילה מוכנסת לתנור והמנה מוגשת פושרת שכן חום רב יפגע בטעם הייחודי של המרכיבים.
לפי המסורת בשוודיה, במחוז סמונלד אופים את האוסטקהקה בסיר נחושת גדול. הרגל זה הוביל למנהג שאורחים שמוגשת להם המנה מסיר זה, מקבלים את החלקים שנאפו במרכז הסיר ולא קרוב לדפנות, כך שהם יקבלו את המנה המובחרת יותר ולא את המנות שמכילות שאריות של נחושת.

חג לאומי

מאז 2004, "יום האוסטקהקה" נחגג ב-14 בנובמבר בשוודיה. היא הוקמה על ידי "Ostkakans vänner" ("חברים של אוסטקהקה"), ארגון ללא מטרות רווח הנוסד באביב 2003.
נעם שפנצר

ביוגרפיה

שפנצר נולד בקיבוץ נחשון ושירת בצה"ל בסיירת גולני. לאחר השירות הצבאי חזר לקיבוץ ועבד עם ילדים בגיל הגן. כתב טור קבוע בשבועון "על המשמר" עד שנת 1992. בשנת 1985 יצא לארצות-הברית כדי ללמוד שם פסיכולוגיה קלינית. את התואר הראשון קיבל באוניברסיטת יוסטון, את התואר השני והדוקטורט בתחום הפסיכולוגיה הקלינית קיבל באוניברסיטת פרדו (Purdue).
מתגורר בקולומבוס, אוהיו והוא פרופסור חבר ב-Otterbein University, כותב מאמרים מקצועיים בתחום עיסוקו בכתבי עת ידועים כמו ה-American Psychologist, משנת 2004 כותב בעיתונים יהודיים בארצות הברית כמו ה-The New Standard וזכה בפרס על מאמרי הפרשנות פרי עטו. כתב שני רומנים בעברית שראו אור בישראל. ספרו "הפסיכולוג הטוב" תורגם לאנגלית.
כתב את התסריט לסרט "סיפור אחר", יחד עם אבי נשר ובבימויו. עלילת הסרט, שהקרנתו החלה בשנת 2018, מזכירה את בתו של שפנצר שחזרה בתשובה.
טימו הילדברנד

שטוטגרט

הילדברנד גדל בנוער של שטוטגרט, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1999. כעבור זמן קצר הפך לשוער הראשון של הקבוצה. עם חתימתו של פליקס מגאת כמאמן בשטוטגרט, עברה הקבוצה מהפכה שבה צעירים קיבלו הזדמנויות, עקב המצב הכלכלי הבעייתי ששרר בקבוצה באותו זמן. מהפכה זו הצליחה מעל המשוער, והילדברנד כשוער צעיר נהנה מההזדמנות שקיבל. בעונת 2003 סיימה שטוטגרט במקום השני אחרי באיירן מינכן, והשיגה מקום בליגת האלופות לעונת 2003/04. בעונה זו הצליחה הקבוצה לעבור את שלב הבתים, והודחה בשמינית הגמר מול צ'לסי. בעונתו האחרונה של הילדברנד בשטוטגרט, זכה השוער עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה, כשהקבוצה מציגה את ההגנה השלישית בטיבה בליגה עם שחקנים כסרדר טסקי וארתור בוקה, והגיעה לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה הקבוצה 3-2 לנירנברג. עם זאת, סירב הילדברנד להאריך את החוזה, ובתום עונת 2007 עזב את הקבוצה לאחר שבשמונה עונות צבר 221 הופעות בבונדסליגה.

ולנסיה

הילדברנד חתם בוולנסיה בקיץ 2007, והצהיר שהוא מוכן לעשות הכל עבור המועדון. הוא נכנס לנעליו הגדולות של השוער שהיה מועמד לפרוש בתום העונה, סנטיאגו קניסארס, ותפקד כשוער הראשון. הילדברנד השתתף עם הקבוצה בליגת האלופות באותה שנה, אך קבוצתו סיימה את שלב הבתים במקום האחרון והודחה. הכישלון של הקבוצה הביא לפיטוריו של המאמן רונאלד קומאן, ולמינויו של מאמן חדש, אונאי אמרי. המאמן החדש הדיח את הילדברנד מהרכב הקבוצה והעדיף על פניו את השוער רנאן בריטו. הילדברנד סירב לשבת על ספסל הקבוצה, ובמשך מספר חודשים לא שיחק כלל. בפגרת החורף של עונת 2008/09, הגיעו שני הצדדים להסכם בו שוחרר הילדברנד מהקבוצה, לאחר עונה וחצי, בהן צבר 26 הופעות בליגה הספרדית. עם זאת, להילדברנד היו שלוש הופעות בגביע המלך, בו זכתה הקבוצה בעונת 2007/08, לאחר ניצחון 3-1 בגמר על חטאפה. בחצי הגמר עזר לוולנסיה לגבור על ברצלונה לאחר שהדף מספר רב של בעיטות של הקבוצה היריבה.

הופנהיים וספורטינג ליסבון

בדצמבר 2008 חתם הילדברנד בהופנהיים, ובינואר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 2-0 על אנרגי קוטבוס. הילדברנד נפצע במשחק זה והוחלף בדקה ה-60. הילדברנד נשאר בהופנהיים במשך עונה וחצי, בהן ערך 38 הופעות, ועזב את המועדון בקיץ 2010, ובאוקטובר באותה שנה חתם בספורטינג ליסבון, שם שיחק במפעל הגביע בלבד, עזב את המועדון בתום העונה, ונבחן במנצ'סטר סיטי, שם הוחלט לא להחתים אותו.

שאלקה 04 ואיינטרכט פרנקפורט

הילדברנד חתם בשאלקה 04 בפגרת החורף של עונת 2011/12, בעקבות פציעתו של השוער הבכיר ראלף פאהרמן. הוא נשאר בקבוצה עד לקיץ 2014, ושיחק מספר משחקים גם בקבוצת המילואים. בספטמבר 2014 חתם באיינטרכט פרנקפורט, בעקבות פציעתו של השוער הבכיר קווין טראפ, ושיחק בקבוצה עונה אחת, בה צבר שלוש הופעות בבונדסליגה, בתומה עזב את הקבוצה.
ב-29 במרץ 2016, לאחר שפתח את עונת 2015/16 ללא קבוצה, הודיע הילדברנד על פרישה ממשחק פעיל, בגיל 36.

קריירה בינלאומית

הילדברנד שיחק בנבחרות גרמניה הצעירות, וערך בכורה בנבחרת גרמניה הבוגרת בשנת 2004, כאשר החליף במחצית את אוליבר קאן במשחק ידידות מול נבחרת רומניה. הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2004 ולגביע הקונפדרציות בשנת 2005, בו שיחק משחק אחד. בנוסף, הילדברנד נכלל בסגל למונדיאל 2006, בו היה השוער השלישי בהייררכיה אחרי ינס להמן ואוליבר קאן. לאחר פרישתו של קאן מכדורגל לאחר מונדיאל 2006, הפך הילדברנד לשוער השני בהיררכיה אחרי ינס להמן, אך לקראת יורו 2008, נופה הילדברנד מהסגל על ידי המאמן יואכים לב, שהעדיף על פניו את רוברט אנקה ורנה אדלר. לב הצהיר אז שהילדברנד נחשב מבחינתו עדיין כאופציה עתידית, אך הוא לא זומן יותר לנבחרת מאז שנת 2007, וסך הכל הופיע שבע פעמים במדים הלאומיים.
ג'יין, ליידי רוברטס

ביוגרפיה

ג'יין נולדה כבתו הבכורה של לורד אלדינגטון. ב-1975 החלה לשמש כאוצרת של חדר הדפוס בטירת וינדזור והפיקה קטלוגים שהוצגו באקדמיה המלכותית לאומנות.
ב-1984 החלה להיות חברה המסדר הוויקטוריאני המלכותי וב-1995 קודמה לתפקיד לוטננט.
ב-2002 החלה לשמש כספרנית המלכותית בספרייה המלכותית בארמון של משפחת המלוכה הבריטית, המאגדת יצירות וכתבים רבים בעלי חשיבות במורשת הבריטית. היא כתבה ספרים רבים בנושא אומנות. היא נשואה לסר יו רוברטס, היסטוריון של האומנות, ולהם שתי בנות.
קבוע הרמיט

במתמטיקה, קבוע הרמיט הוא קבוע מספרי המודד את האריזה הצפופה ביותר של כדורים במרחב ה-n-ממדי, ובעיות גאומטריות דומות. הקבוע קרוי על-שם המתמטיקאי שארל הרמיט, שהיה הראשון שחסם את ערכו. הערך המדויק של הקבוע ידוע רק בממדים 1,2,3,4,5,6,7,8 ו-24.
הקבוע, , שווה לריבוע הערך הגדול ביותר האפשרי של אורך הווקטור הקצר ביותר בסריג, בין כל הסריגים בממד n שנפח המקבילון היסודי שלהם הוא 1. במלים אחרות, זהו ריבוע האורך הסיסטולי הגדול ביותר של כל הטורוסים מהצורה  עבור סריג  בעל דטרמיננטה 1.
ידוע שהקבוע (התלוי כמובן בממד, n) גדל ליניארית עם n. הערכים הראשונים של  הם 1, 4/3, 2, 4, 8, 64/3, 64, 256. הערך בממד 2 מתקבל עבור ריצוף המישור במשולשים.
אומץ

אומץ היא תכונה אנושית המגלמת את היכולת להתמודד עם פחד, כאב, סכנה, אי-ודאות או איום. ניתן לחלק את ביטויי האומץ ל"אומץ פיזי" – היכולת להתמודד עם כאב פיזי, סבל גופני וסכנת מוות ול"אומץ מוסרי" – היכולת להביע דעה לא פופולרית או להתמודד עם ביקורת, בושה, שערורייה ורפיון ידיים.

תאוריות של אומץ

אומץ כמידה טובה נידון בהרחבה בספרו של אריסטו, האתיקה הניקומאכית. היעדר אומץ מניב פחדנות, ואילו עודף אומץ יוצר פזיזות.
לאומץ פיזי ומוסרי ערך רב במילוי תפקידו של חייל ושל שוטר. תכונת האומץ היא קיבלה ביטוי גם בחיי הדת, לעיתים עד לדרגה של קידוש השם ביהדות וקדוש מעונה בנצרות. אומץ הוא בין ארבע הסגולות המרכזיות בדת הקתולית. בזרם הקתולי והאנגליקני של הנצרות אומץ הוא בין שבע המתנות שניתנו לבני האדם על ידי רוח הקודש.
הגדרתו של המונח אומץ משתנה בין תרבויות שונות ובין אנשים שונים. יש המגדירים אומץ כהיעדר פחד במצב שבו בדרך כלל מתעוררת תחושת פחד. אחרים טוענים כי אומץ בא לידי ביטוי דווקא אצל אלה החשים פחד ומצליחים להתגבר עליו.

אומץ אזרחי

אומץ אזרחי (המכונה לעיתים "אומץ חברתי") לובש הגדרות רבות ומגוונות אולם בדרך כלל מתייחס למצב שבו אזרחים מתייצבים למחות ולנסות לשנות מצב הנחשב בלתי צודק ורע, זאת בידיעה כי תוצאות מעשיהם עלולות להוביל למותם, לפציעתם, או לכל תוצאה שלילית אחרת.
בארצות רבות, בהן צרפת וגרמניה, אומץ אזרחי נדרש על פי חוק: בנסיבות שבהן מבוצע פשע באופן פומבי, הציבור נדרש להגיב, בין אם על ידי פניה לעזרת השלטונות, או על ידי התערבות בנעשה. אם הפשע מבוצע בתחום הפרט, העדים למעשה הפשע חייבים לדווח עליו, או לנסות ולמנוע את המשך ביצועו.
האומץ החברתי מבוטא גם בבתי הספר כאשר ילד אחד מגן על חברו.
וונדיס

וונדיס

וונדיס (באנגלית: Wendy's) היא חברה פרטית אמריקאית המפעילה רשת מסעדות מזון מהיר בינלאומית. 
החברה נוסדה בשנת 1969 על ידי איש העסקים דייב תומס, בקולמבוס שבמדינת אוהיו. הוא העניק לחברה את שמה על שם בתו בת ה-8. בשנת 2006 החברה העבירה את משרדיה הראשיים לעיירה דאבלין שבאוהיו. 
נכון לשנת 2018 וונדיס היא רשת ההמבורגרים השלישית בגודלה בעולם לאחר ברגר קינג ומקדונלדס, ומחזיקה בכ-6,711 מסעדות.

וונדיס בישראל

בשנת 1988 קיבלה קו-אופ ריבוע כחול את הזיכיון להפעלת סניפי וונדיס בישראל, והיא פתחה את הסניף הראשון שלה בכיכר דיזנגוף שבתל אביב. בחודשים ובשנים שלאחר מכן פתחה עוד חמישה סניפים נוספים במקומות שונים. בתחילת שנות ה-90, החליטה לסגור את כל סניפיה בישראל, וזאת עקב, הפסדים שנבעו מניהול כושל ואסטרטגיה שיווקית לא נכונה.
בסמוך למועד סגירתה נכנסו לישראל גם רשתות המזון המהיר מקדונלדס וברגר קינג, ואלה השתלטו במהרה על השוק.
במשך השנים חיפשה וונדיס האמריקאית זכיין מקומי, אך היא מעולם לא מצאה, ויצאה מהשוק הישראלי.
מנכ"ל החברה בישראל היה אלי הולצמן.
גרמלינס 2

תקציר העלילה

עלילת הסרט מתארת את סיפורו של בילי פלצר (זק גליגאן), ושל ארוסתו קייט (פיבי קייטס), שכעת גרים יחד בניו יורק ועובדים בבניין משרדים גדול, עליו משתלטות ומטילות אימה מפלצות קטנות, רעות, הרסניות וקטלניות. השניים, ביחד עם דניאל קלאמפ (ג'ון גלובר) - פרודיה על דונלד טראמפ - חוברים זה לזה על מנת לעצור את המפלצות.

ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות מעורבות ולציון 67% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 36 ביקורות.
כיבוש איזמאיל

רקע

מצודת איזמאיל הייתה ממוקמת במקום אסטרטגי בשפך נהר הדנובה. בקרבת העיר עברו מספר דרכים בעלות חשיבות רבה. כיבוש העיר היה מאפשר לרוסים להתקדם דרומה לשטחי רומניה. לקראת המלחמה העות'מאנים חיזקו מאוד את הביצורים במקום. לפני החומות נבנה חפיר ועל החומות הוצבו 260 תותחים. חיל המצב של המצודה כלל 35 אלף חיילים. הסולטאן העות'מאני זעם על נפילת מספר מצודות במהלך המלחמה ולכן הוציא צו שלפיו במידה ותיפול איזמאיל, יוצאו כל החיילים שהיו בה להורג.
כבר במחצית 1790 נתן גריגורי פוטיומקין פקודה להתחיל במצור על המצודה. ב-26 בנובמבר החליט מפקד הכוח הרוסי במקום על הפסקת המצור בשל החורף המתקרב. פוטיומקין לא אישר את הפסקת המצור ופקד על אלכסנדר סובורוב לעזוב את היחידה שהייתה בפיקודו ולקחת את הפיקוד על הכוחות שהיו סביב המצודה. ב-2 בדצמבר הגיע סובורוב למקום, החזיר את כל הכוחות וחידש את המצור. לאחר ששה ימים בהם עשה הכנות לכיבוש המצודה הוא שלח אולטימטום למפקד העות'מאני במקום. המפקד העות'מאני ענה ש"המצודה תיפול לידי הרוסים רק לאחר שהשמיים יפלו על הארץ". בהתייעצות שהתקיימה ב-9 בדצמבר הוחלט על תחילת המתקפה הגדולה ב-11 בדצמבר. סוכם על חלוקת הכוח התוקף למספר טורים תוך השארת הפרשים בעתודה.

מהלך הכיבוש

המתקפה אמורה הייתה להתחיל בחמש בבוקר במטרה לכבוש את הביצורים הקדמיים עוד לפני זריחת השמש. בבוקר ה-21 בדצמבר 1790 החלו תותחי הכוח הרוסי היבשתי וספינות של הצי בהפגזה עזה. הירי נמשך כ-24 שעות והסתיים רק שעתיים לפני המתקפה הגדולה. 
המתקפה היבשתית החלה כמתוכנן. לקראת 6 בבוקר הושגה התקדמות משמעותית והרוסים אף הצליחו לכבוש אחד משערי המצודה. בקצה השני של העיר, הצליח כוח בפיקודו של קוטוזוב לכבוש את הביצורים הקדמיים והתקדם לשערי המצודה. 
בשבע בבוקר הצליח הצי הרוסי להנחית כוחות נוספים בקרבת המצודה. למרות התנגדות עזה, הצליח כוח הנחתים להתקדם ולכבוש את הביצורים הקדמיים.
עם אור הבוקר התברר שכל הביצורים הקדמיים נכבשו וכוחות החלו להתקדם לחלקים המרכזיים של המצודה. קרבות רחוב עזים נמשכו עד לאחת עשרה בבוקר. במטרה לחזק את הכוח הרגלי שלחם בתוך העיר, העביר סובורוב אל תוך העיר כ-20 תותחים שתמכו בכוח בירי משמעותי. לקראת שעה אחת בצהריים נכבשה כמעט כל העיר. למרות זאת, נמשכה הלחימה. העות'מאנים אספו את הכוחות וניסו לארגן מתקפת נגד שלא הצליחה.
בהתאם להבטחת סובורוב, העיר הועברה לשליטת החיילים ואלו החלו בביזה. כתוצאה מכך נהרגו תוך מספר ימים כ-10,000 מתושבי העיר.

סיום הקרב

העות'מאנים ספגו אבידות כבדות שהסתכמו בכ-26 אלף חיילים. מתוך 9,000 עות'מאנים שנפלו בשבי, כ-2,000 מתו תוך מספר ימים. הרוסים לקחו שלל כ-300 תותחים, כמות גדולה של אמצעי לחימה וספינות. 
לכיבוש העיר הייתה השלכה משמעותית על המשך המלחמה ועל תוצאות המשא ומתן לחתימת הסכם שלום בסיום המלחמה.
לניצחון זה הוקדש שיר של גברייל דרז'אבין שהיה ההמנון הלא רשמי של רוסיה עד לשנת 1816.
מפקדי הכוח הרוסי שכבש את העיר קבלו עיטורים, וגריגורי פוטיומקין קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ג'ובאני מוציו

שנותיו הראשונות

מוציו נולד במילאנו. ב-1915 סיים את לימודיו באדריכלות והתגייס לצבא. בזמן שירותו הצבאי הגיע מוציו לצרפת והתחבר מאוד לאנשי הרוח הצרפתיים. היו לו גם קשרים רבים עם התרבות הצרפתית של אחר המלחמה. 
ב-1919 חזר לאיטליה ועבד במשרה זמנית בסטודיו של המהנדס Barelli שם עסק בבניית האוניברסיטה הקתולית והבית ברחוב מוסקובה במ ילאנו שקיבל את התואר המפוקפק Ca' brutta (הבית המכוער). אותו בית ברחוב מוסקובה (Moscova) שנבנה בין 1919-1923 נחשב כמניפסט ה-Novocento הארכיטקטוני: מבנה המערבב קשתות, עמודים, טימפנון ואלמנטים סגנוניים אחרים. באותה תקופה פתח מוציו סטודיו עם מספר אדריכלים. בין 1936-1951 הוא לימד קומפוזיציה בפוליטכניקום של טורינו ובין 1951-1963 קונסטרוקציה בפוליטכניקום של מ ילאנו.

משנתו האדריכלית

מוציו הושפע מאוד מפלאדיו וממודלים נאו-קלאסיים. טען כי מארצות אחרות יש לקחת כל מה שניתן מבחינה טכנית, מבנית, חומרים ועוד, אך מבחינה פיגורטיבית צריך להיות קנאי נלהב של מסורת איטלקית. לפני מלחמת העולם הראשונה הושפעה אירופה בכלל ואיטליה בפרט מבנייה אקלקטית (כלומר המלקטת משיטות שונות): נבנו מבנים בסגנונות של ימי הביניים, בארוק, מאה ה-18 ועוד. מוציו התנגד לאקלקטיזם מחד. מאידך הוא גם התנגד לסגנון הבינלאומי וסבר כי לפחות בדברים הקיימים לאורך זמן, ולכן בעיקר באדריכלות, צריך לנסות להישאר נאמנים למקורות ומסורות האיטלקיים. 
כבר בצעירותו החל מוציו לעבוד עבור הקתולים ובעיקר עבור הפרנציסקנים ובנה ברחבי איטליה, ובמיוחד בסביבת מ ילאנו כנסיות, מנזרים, וקומפלקסים דתיים שונים. בין הבולטות שבעבודותיו: האוניברסיטה הקתולית במ ילאנו, מנזר סט אנג'לו והאנג'ליקום במ ילאנו, והקוריה הפרנציסקנית ברומא - המושב של הארגון הראשי של המסדר הפרנציסקני. הקומפלקס הפרנציסקני ברומא נתן למוציו הזדמנות לבטא בשלמות גדולה את האידיאל שלו של מתחם מבוצר ומקודש, המנותק מהסביבה החילונית המזוהמת והרועשת. למתחם הגדול יש את כל המאפיינים של "עיר מדינה" פרנציסקנית. כנסיית הבשורה בנצרת מבטאת בצורה משכנעת סוג זה של אידיאל מיליטנטי. 
בהתייחסו לאדריכלות הקדושה טען מוציו כי יעדו הוא להגדיר את סגנון המבנה המתאים לפולחן ולמנהגי המאה העשרים. הפעילות שלו מושתתת על פרשנות על-היסטורית של המסורת, על רגש דתי של החיים הדורש סדר מוסרי אינטלקטואלי ופרקטי, על הרצון למצוא קשר בין החדש ורוח העתיק, כלומר להעניק משמעות אקטואלית לערכים שנשתמרו ללא שינוי וללא שחיקה. מוציו טוען כי "קדושת הבניין צריכה לבוא לידי ביטוי לא בייחודיות או מוזרות ההופעה שלו אלא באחדות, באופי הרציני, כבד, אבהי. לא קל דעת וחגיגי כפי שקורה לעיתים". 
מוציו הגיע לישראל ב-1958 לאחר שקיבל את פרויקט כנסיית הבשורה. לאחר בניית הכנסייה הוא בנה את הקאזה נובה הפרנציסקנית בבית לחם. אלו הם שני המבנים היחידים שבנה מוציו בארץ ישראל.
הבן הבכור

הבן הבכור (ברוסית: Старший сын) הוא מחזה קומי שכתב המחזאי הסובייטי אלכסנדר ומפילוב.

העלילה

ארקדי סאראפנוב הוא נגן קלרנית, שעלה מרוסיה לישראל יחד עם שני ילדיו: בתו נינה ובנו מישקה, ושלושתם חיים בעיר פרובנציאלית. סאראפנוב, אדם אופטימיסט ותמים, בעל חלומות גדולים, מנסה לקיים שגרת חיים נורמלית וחולם להשלים את כתיבת האורטוריה שלו, הנושאת את השם "כל בני האדם - אחים הם", עליה הוא עובד מזה שנים רבות. סאראפנוב פוטר מעבודתו בתזמורת בה ניגן, אך הוא אינו מסוגל לומר זאת לילדיו, ולכן יוצא מדי ערב לנגן בפינת הרחוב ולהיות למעשה קבצן. 
נקודת המפנה מגיע כשבלילה גשום חודרים לדירתו של סאראפנוב שני צעירים נוירוטים בשם סלבה ווולודיה, המחפשים מסתור מהגשם. השניים חודרים לדירה בתואנה כי וולודיה הוא הבן הבכור של סאראפנוב. אף על פי שטענה זאת שקרית, סאראפנוב מקבל את הידיעה בכל הרצינות הראויה, ומכאן חייו של סאראפנוב, כמו גם של שני ילדיו, עתידים להשתנות ללא היכר.

על ההצגה

המחזה נכתב ב-1968 והועלה לראשונה בברית המועצות בשנת 1969. שנתיים אחר כך זכה להצלחה רבה ברחבי המדינה ומאז ועד היום הועלה ב-44 תיאטראות ברחבי העולם. בראשית שנות האלפיים הועלתה ההצגה בישראל, בתיאטרון הספרייה. ב-2007 הועלתה ההצגה בתיאטרון גשר. לתפקיד ארקדי סאראפנוב לוהק משה איבגי, שלשם תפקידו נדרש ללמוד רוסית וללמוד לנגן על קלרנית. איבגי הצטרף להצגה לאחר שבע שנים בהם תיאטרון גשר, המורכב מאנסמבל של שחקנים קבועים, לא צרף לשורותיו אף שחקן מבחוץ.
השחקנים - משה איבגי, מיקי לאון, יעל לוין, אורי יניב, דניאל צ'רניש, בוריס אחנוב, נטע שפיגלמן ויונתן מילר. 

עיבוד - בן לוין, בימוי - לנה קריינדלין.
הצגת הבכורה הועלתה ב-7 בפברואר 2007. על תפקידו בהצגה זכה משה איבגי בפרס "איש השנה בתיאטרון" לשנת 2007.
פיני לייטרסדורף

ביוגרפיה

לייטרסדורף נולדה בעיר קומארום  שבהונגריה. בשנת 1932 עברה לצ'כוסלובקיה ופתחה סטודיו לעיצוב. היא נישאה לאדריכל אנדרי לייטרסדורף. בנם הוא האדריכל טומס לייטרסדורף, אביהם של יונתן לייטרסדורף, אנדריאה (דושי) לייטרסדורף, ודני לייטרסדורף.
ב-1937 עלתה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב, שם פתחה סטודיו לעיצוב ועבדה גם בעיצוב תלבושות לתיאטרון הקאמרי ועיצבה תלבושות ללהקת ענבל. בשנת 1954 שכרה אותה רות דיין למשרת המעצבת הראשית של "משכית". לייטרסדורף רקחה מהתרומות האותנטיות של היוצרים, בני עדות המזרח שעלו בעלייה ההמונית ומחינוכה הקלאסי-קוסמופוליטי עיצוב מקורי, ייחודי, ששילב את התנ"ך, קיבוץ הגלויות, נופי ארץ ישראל ואורהּ עם קו נקי ומודרני שהגדיר "ישראליות". בין עיצוביה הבולטים מעיל "מדבר" ושמלת "עין גדי". בשנת 1957 זכתה בתואר "אמנית השנה" של המגזין לאשה. לייטרסדורף עבדה במשכית למעלה מ-15 שנה ויצרה פריטים איקונים רבים.
בעלה השני היה הצייר יוחנן סימון.
ב-2013 החליטה משפחתה להעניק פרס שנתי על שמה ליצירתיות ומקוריות באופנה הניתן במסגרת מכללת שנקר לעיצוב.