היסטוריה של טורקיה

רקע גאוגרפי

המושג "אנטוליה" (יוונית Ανατολία מ-Aνατολή - "מזרח", טורקית Anadolu) נטבע בעת העתיקה על ידי היוונים, והוא מתייחס לחצי האי שתופס את חלקה המערבי של טורקיה של ימינו, והגובל בים השחור מצפון, בים האגאי ממזרח ובים התיכון מדרום. ממזרח תחומה אנטוליה על ידי קו דמיוני המפריד בינה לבין יתר חלקי אסיה. עם זאת גם במושג זה נעשה לעיתים קרובות שימוש גאוגרפי צר יותר, המתאר רק את ערבות אנטוליה או רמת אנטוליה, היינו הרמה שבמרכז טורקיה המוקפת בהרי הפונטוס מצפון ובהרי הטאורוס מדרום.
גם המושג "אסיה הקטנה" (יוונית Μικρά Ασία, לטינית Asia Minor) נולד בעת העתיקה, ובמקור התייחס גם הוא רק לחלקה המערבי של טורקיה, בין הים האגאי ממערב ועד נהר קיזילאירמאק שבמרכז טורקיה ממזרח. נהר זה שימש קו גבול במספר הזדמנויות בהיסטוריה, הן בתקופת החתים והן במאה ה-6 לפנה"ס עת סימל את הגבול המערבי של תחום ההשפעה הפרסית. עם זאת, בדרך כלל משמשים כיום שני המושגים - "אסיה הקטנה" ו"אנטוליה" - לציון כל חלקה האסיתי של טורקיה.
לאורך חלק ניכר מההיסטוריה, התנהלו חלקיה השונים של טורקיה - בעיקר מזרחה ומערבה - במאובחן זה מזה, והושפעו על ידי כוחות שונים. מזרח אנטוליה היה נתון מסוף האלף השני לפנה"ס להשפעה ארמנית, אשורית ופרסית, בעוד שאת מערבה שטפו גויי הים, שבטים הודו אירופים והשבטים ההלנים. גם לאורך ימי הביניים שימשה טורקיה כקו חזית בין הסאסאנים, העמים הטורקים והמונגולים ממזרח, לבין התרבות הנוצרית-יוונית ששלטה בחופיה המערביים.
שטחה הגדול של טורקיה (כ-780,000 קמ"ר) והעובדה כי היא שוכנת במפגש היבשות אסיה ואירופה, הביא לכך שדברי ימיו של חבל ארץ זה נמתחים עמוק אל תוך הפרהיסטוריה ומתאפיינים באין ספור תהפוכות, מלחמות ומאבקים. החל בעת העתיקה ועד לתקופה המודרנית, כמעט שלא הייתה מדינה, ממלכה או אימפריה בעלת משמעות בתקופתה, שחייליה לא דרכו על אדמה זו ולא הותירה בה את השפעתם. חאתים, חתים, פריגים, קימרים, אשורים, מדאים, ארמנים, פרסים, יוונים ורומאים פקדו אותה בעת העתיקה. ימי הביניים הביאו עמם את הצלבנים ואת השבטים הטורקים שהתמודדו עם האימפריה הביזנטית עד שהכריעו אותה. גם בעת החדשה, לאחר מפלת האימפריה העות'מאנית, נלחמו הטורקים על אדמתם כנגד רוסים, צרפתים, איטלקים ובריטים.

פרהיסטוריה

חצי האי אסיה הקטנה המהווה את רוב שטחה של טורקיה המודרנית, הוא מהאזורים העתיקים בעולם המיושבים ברציפות מאז תקופת האבן. תושבי האזור דיברו במשך ההיסטוריה שפות הודו-אירופיות, שפות שמיות ושפות חורו-אוררטיות, לפי השלטון והתקופה.
בתחומי אסיה הקטנה נתגלו במהלך המאה ה-20 מספר תלים מהעתיקים בעולם. בגבקליטפה (Göbeklitepe) שליד העיר אורפה בדרום-מזרח טורקיה, נתגלו ממצאים המתוארכים לשנת 9000 לפנה"ס בערך. האתר שלפי ההנחה שימש כאתר פולחן בלבד, כולל את מקדשי האבן הידועים העתיקים בעולם. לאחר תחילת האלף ה-8 לפנה"ס האתר נינטש וכוסה באדמה באופן מכוון.
בנבאלי ג'ורי (Nevali Cori) בעמק הפרת במזרח טורקיה, אשר יושב סביב שנת 8000 לפנה"ס, התגלו פסלי דמויות אדם קטנים מחרס שנשרף בטמפרטורה של 500 עד 600 מעלות צלזיוס, ונראה ששמשו כמתת בטקסי פולחן. עוד ממצא ייחודי לאתר זה הוא פסלי דמויות אדם מאבן גיר הנחשבים לפסלים העתיקים ביותר שפוסלו בקנה מידה מציאותי.]
חשיבות מיוחדת נודעת לצ'טלהויוק (Çatalhöyük) במישור קוניה אשר תואר על ידי הארכאולוג ג'יימס מלארט כ"עיר הקדומה בעולם". ממצאים בתל בין 18 השכבות מעידים על קיומה של חברה שיוויונית ומתקדמת, בעלת דת מפותחת ועשירה בסמלים, כבר בסביבות שנת 7500 לפנה"ס. תושבי צ'טלהויוק רכשו יכולות חקלאיות ובייתו בעלי חיים בשלבים המאוחרים להתקיימותו של היישוב.
בהג'ילר (Hacilar) הסמוך לעיר בורדור שבדרום-מערב טורקיה התגלו אמצעים לעיבוד מזון כמו אבני רחיים ועלי ומכתש; ובצ'איאונו שליד דיארבקיר, אשר נושב בין 7200 ו-6600 לפנה"ס, נחשפו עדויות לכך שתושביו היו הראשונים אשר בייתו את החזיר.]

החאתים

במאות ה־30 עד ה־20 לפנה"ס יישבו החאתים את אסיה הקטנה. שמם נבע מכינויה של אנטוליה בפי האשורים - "ארץ החאתי". האשורים היו מעורבים במידה ניכרת בסחר עם ארץ החאתים, ועדות לכך הן מושבות הסוחרים הרבות שהקימו, ואשר ניבנו בסמוך לערים קיימות. החשובה מבין המושבות הייתה קָרוּם־כַּנֵש אשר נבנתה בסמוך לקילטפה. על רשומות שנתגלו במושבה נחקקו תיעודי סחר, ובהם אזכורים לשמות הודו־אירופיים.

היאסה-אזי

החתים הזכירו במקורותיהם במספר הזדמנויות את ברית הממלכות "היאסה" ו"אזי" אשר שכנו ממזרח לממלכתם. ממלכת היאסה תפסה את צפון מזרחה של אסיה הקטנה, ואילו אזי שכנה מדרום לה ועד לנהר פרת. לא ברור אם ממלכות אלה היו ממוצא הודו-אירופי או חורי, אך מקובל כי עמים אלה הם מאבותיהם של הארמנים. כתובות חתיות מתחילת המאה ה-14 לפנה"ס מזכירות את שתי הממלכות אשר ישבו באזור ימת ואן במזרח אסיה הקטנה, ומציינות כי ביניהן לבין החתים התקיימו יחסים בלתי יציבים שנמשכו לאורך כל המאה ה-13 לפנה"ס. יחסים אלה נעו בין מצב של מלחמה שבמהלכה לקחו שני הצדדים שבויים, ומאידך, שניים ממלכי היאסה - מריא והוקאנה - נטלו להן נסיכות חתיות לנשים. הברית ספגה מפלה מידי המלך החתי מורשיליש השני בשנת 1315 לפנה"ס, ולאחריו לא נזכרה עוד במקורות חתים או אשורים ככוח פוליטי מאוחד.

ממלכות מערב אסיה הקטנה

בריק הפוליטי שהותירו החתים, קמו בחלקה המערבי של אסיה הקטנה מספר ממלכות ובריתות של ערי מדינה. חלקן, כמו לידיה וקאריה וברית הערים של ליקיה, החלו את דרכן כממלכות חתיות חדשות הרחק מהישג ידם של האשורים. לעומתן פריגיה, המזוהה עם משך במקורות אשורים, הוקמה על ידי הפריגים, שבט הודו-אירופי שהיגר למרכז אסיה הקטנה החל בשנת 1200 לפנה"ס לערך.
במקביל, לקראת סוף האלף השני לפנה"ס ובתחילת האלף הראשון לפנה"ס, החלה התיישבות של שבטים הלנים לאורך חופיו המזרחיים של הים האגאי ובתראקיה. הראשונים היו ככל הנראה האיונים שהתיישבו באיוניה, לאורך מרכז החוף האגאי של אסיה הקטנה ובאיים כיוס וסמוס, והקימו ברית של 12 ערים איוניות. מצפון לאיוניה התיישבו האיולים באיוליס ובמישור טרואד (סביב טרויה), וכן באי לסבוס. באזור קאריה לאורך החוף הדרומי, כמו גם באי רודוס, התיישבו שבטים דורים. המהגרים ההלנים התערו באוכלוסייה ההודו-אירופית המקומית.
פריגיה ביססה את מעמדה כממלכה עצמאית במרכז מערב אסיה הקטנה במאה ה-8 לפנה"ס, אך לאחר התקפות הקימרים בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס, לא התאוששה עוד. לקראת סוף המאה ה-7 לפנה"ס הפכה לידיה שממערב לה לכוח החזק באזור. לידיה הניסה את הקימרים מאסיה הקטנה, והשתלטה על כל שכנותיה למעט ליקיה שמדרום לה ואשר הצליחה לשמור על עצמאותה. המצאת המטבע מיוחסת לתושבי לידיה, כנראה בתקופת המלך קרויסוס. קרויסוס פאר את סרדיס בירתו ובנה גם את מקדש ארטמיס באפסוס שהיה לאחד משבעת פלאי תבל בעולם העתיק. באיוניה התבלטה העיר מילטוס הן כמרכז מסחרי והן כמוקד תרבותי אשר שגשג בין 700 ל-500 לפנה"ס, וממנו יצאה האסכולה המילטית. ערים חשובות נוספות היו אפסוס ופוקיאה (Phocaea).
לידיה המשיכה לפרוח עד שקרויסוס אזר אומץ והתקיף את הפרסים. הוא הובס על ידי כורש בקרב סמוך לנהר קיזילאירמאק בשנת 546 לפנה"ס, והממלכה האחמנית איחדה את כל אסיה הקטנה תחת שלטונה.

המאה ה-4 לפנה"ס

המאה ה-4 לפנה"ס נפתחה במלחמה הקורינתית ביוון שפרצה בשנת 395 לפנה"ס ואשר במהלכה נצבו הפרסים תחילה לצידה של אתונה ולאחר מכן צידדו בספרטה. המלחמה הסתיימה עם כינוסה של ועידת השלום בסרדיס בשלהי שנת 387 לפנה"ס, ובה נתקבל המתווה הבסיסי של שלום אנטלקידס כפי שנקבע בהחלטתו של המלך הפרסי ארתחששתא השני:
"המלך ארתחששתא סבור, כי מן הצדק שהערים באסיה יהיו לו, וכן קלזומנאי וקפריסין מבין האיים, וכי שאר הערים היווניות, קטנות וגדולות כאחד, יהיו עצמאיות, לבד מלמנוס, אימברוס וסקירוס, אשר יהיו לאתונאים כמקודם. אך אם אחד מן הצדדים לא יקבל שלום זה, אאסור עליו מלחמה יחד עם אלו החפצים בהסכם, ביבשה ובים, באוניות ובכסף."
התוצאה החשובה ביותר של שלום אנטלקידס הייתה חידוש השליטה המוחלטת של ממלכת פרס באיוניה ובחלקים של הים האגאי. לאחר למעלה ממאה שנים של מרידות ומאבקים, שוב שלטה ממלכת פרס באיוניה ובכל אסיה הקטנה. מצב זה הוסיף להתקיים כחמישים שנים נוספות, עד שאלכסנדר הגדול כבש את אנטוליה, הכריע את האימפריה הפרסית כולה והחלה התקופה ההלניסטית.

המאה ה-5

האימפריה הביזנטית (יוונית Βασιλεία των Ρωμαίων - "ממלכת רומא") הוא הכינוי שניתן לחלקה המזרחי של האימפריה הרומית, ואת השם "ביזנטיון" רכשה רק במאה ה-18. פלישות הברברים, שריסקו את האימפריה הרומית המערבית והביאו לקריסתה הסופית בשנת 476, לא גרמו אותו נזק במזרח, ומספר שבטים שהצליחו לחדור אל תחומי הבלקן נבלמו או שוחדו. בשנת 451 יזם הקיסר מרקיאנוס את כינוסה של ועידת כלקדון (כיום קדיקוי, מחוז באיסטנבול), אשר גינתה את המינות המונופיזיטית, והוציאה את תומכיה אל מחוץ לשורות הכנסייה. הקיסר קיווה לפייס בדרך זו את האפיפיור.

תקופת יוסטיניאנוס הראשון

בשנת 527 עלה יוסטיניאנוס הראשון לשלטון וכרת בשנת 532 את ברית "שלום הנצח" עם קוזרוי הראשון, מלך הסאסאנים תוך שהוא משיג שקט בחזית המזרחית של האימפריה. יוסטיניאנוס החל מרחיב את גבולות הקיסרות עד אשר כללה פרוביניקיות רבות של האימפריה הרומית לשעבר כמו קרתגו, דאלמטיה וכן שטחים באיטליה ובדרום ספרד. הוא שיחד את השבטים הסלבים, האווארים וההונים בבלקן במטרה למנוע מהם לפלוש לתחומי ממלכתו, ושיסה את השבטים הברברים אלה באלה.
בתחום האזרחי בנה יוסטיניאנוס את כנסיית איה סופיה בקונסטנטינופול, יזם את כינוס המשפט הרומי בספר אחד, "ספר המשפט האזרחי", וסגר את שערי בתי המדרש הפילוסופיים באתונה ובכך חיסל סופית את עבודת האלילים. מלחמותיו המרובות של יוסטיניאנוס ומפעלי הבניה שלו אילצו את יורשיו להתמודד עם אוצר ריק. אף על פי כן, הם הצליחו להדוף את פלישת הפרסים ממזרח, ואת פלישות ההונים, הסלבים והאווארים מצפון. לעומת זאת, שבטי הלומברדים כבשו את מחציתה של איטליה, וגם שטחי ביזנטיון בספרד אבדו לה.

מהמאה ה-7 ועד למאה ה-9

בשנת 610 פלש כוסרו השני מלך האימפריה הסאסאנית לביזנטיון, וכוחותיו הגיעו עד לשערי קונסטנטינופול תוך כיבוש מחציתה המזרחית של הקיסרות. לקיסרות קם מושיע בדמותו של הרקליוס, בנו של נציב קרתגו, אשר הדף את פלישות האווארים ומיגר סופית את הכובשים הפרסים עד לגבולות ארצם בשנת 627.
הרקליוס ניסה לשווא לפשר בין הכנסייה הקתולית למונופיזיטים על ידי ניסוח התורה המונותליטית, וכן הפך את היוונית לשפה הרשמית במדינה. בד בבד החלו הערבים מתפשטים צפונה ממדבריות ערב בשנת 634. הערבים כבשו יותר ממחצית שטחה של ביזנטיון, ובשנת 673 הטילו מצור על קונסטנטינופול עצמה. ביזנטיון ניצלה בשל "האש היוונית", תערובת נפיצה של חומרים שיצרה אש קטלנית ששרפה את ספינות האויב, ועמידתו של הקיסר קונסטנטינוס הרביעי, שאילץ את החליפים המוסלמים לחתום בשנת 687 על חוזה שלום שהותיר את רוב אסיה הקטנה בידיה של ביזנטיון.
המצב השתנה כאשר בשנת 717 עלה לשלטון לאו השלישי והדף את הערבים מעל חומות קונסטנטינופול כבר בשנה הראשונה למלכותו. בזמן שלטון בנו של לאו, קונסטנטינוס החמישי, נכבשו קפריסין ומזרח אנטוליה, ואף הבולגרים הוכנעו. בשנת 802 שוב שקעה האימפריה הביזנטית בכאוס, והבולגרים הגיעו עד חומות קונסטנטינופול, אך נסוגו לאחר מות מנהיגם. במהלך המאה ה-8 התחוללה בקיסרות מלחמת האיקונות (Iconoclasm) אשר סבה סביב התנגדות חוגים שונים לתמונות קדושים ובני המשפחה הקדושה משום עבירה על הדיבר "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה" וממילא עבודת אלילים. פולחן האיקונות נאסר עד הוועידה הכנסייתית השנייה בניקיאה ב-787 בה הוחלט כי ניתן לכבד אייקונות, אם כי לא לסגוד להם. מלחמת האיקונות התעוררה שוב במאה ה-9 אולם בשנת 843 באה המחלוקת לסיומה המוחלט והשימוש באיקונות הותר.

השושלת המקדונית

בשנת 867 עלתה השושולת המקדונית לשלטון והביאה עימה תקופת זוהר. הקיסר הראשון בשושלת, בסיליוס הראשון, החזיר את דרום איטליה לידיה של האימפריה, הביס את הבולגרים ואת הורנגיאנים, שבטים ויקינגים שהשתקעו בדרום איטליה והיו בתחילה אויבי האימפריה, אך נהפכו לשכירי החרב שלה. הקיסר ניקפורוס השני שמלך ב-963, כבש את קפריסין, קיליקיה ואנטיוכיה, אך נרצח בשנת 969 בידי יוחנן הראשון צימיסקס שעלה לשלטון במקומו. זה כבש את מחציתה של בולגריה, הדף פלישה רוסית בראשות איגור נסיך קייב, כבש את סוריה והוביל את צבאות ביזנטיון עד מבואות ירושלים. הקיסר הבא, בסיליוס השני בולגרוקטונוס ("קוטל הבולגרים"), צימצם את כוחה של האצולה, דאג למערכת משפט וגביית מיסים צודקת, והפך את קונסטנטינופול לאחת הערים המפוארות באירופה. הוא נלחם בבולגרים משך 22 שנה, מ-996 ועד ל-1018, עד שכבש את ארצם.
לאחר מות בסיסליוס השני החלה האימפריה לשקוע וסבלה מרידות מכל עבר תוך שגבולותיה מצטמצמים. בשנת 1054, התחולל השבר הגדול שבין הנצרות המערבית לנצרות המזרחית, שנתן גושפנקא למאות שנים של ההיפרדות ההדרגתית שקדמו לו. החרם ההדדי שהטילו האפיפיור והפטריארך זה על זה לא בוטל רשמית אלא תשע מאות שנה אחר כך. ב-1071 התרחש קרב מנזיקרט, בו נחלו הביזנטים תבוסה ניצחת מידי הטורקים הסלג'וקים. הקרב הבהיר לעולם כולו את חולשתה של האימפריה וחוסר יכולתה להגן על עצמה, והיווה מכה מוראלית יותר מאשר צבאית.

השושלת הקומננית

ישועה לקיסרות בשעתה הקשה באה בדמותו של אלכסיוס קומננוס, מייסד השושלת הקומננית, אשר פתח את תור הזהב והעוצמה האחרון בתולדותיה של האימפריה הביזנטית. כבר בראשית שלטונו הנחיל תבוסה ניצחת לנורמנים אשר פלשו לאפירוס ביוון, ומאוחר יותר הדף את התקפות הטורקים והפצ'נגים על קונסטנטינופול. הוא הביס את הסלג'וקים, אויביה העיקריים של הקיסרות הביזנטית באותה עת, בעזרתם של הצלבנים מן המערב. בימי בנו של אלכסיוס, יוחנן השני, המשיכה ביזנטיון במגמות ההתפשטות וההתעצמות, והקיסר הבא מנואל הראשון התעניין במתרחש באיטליה ופלש אליה בפעם האחרונה בתולדות האימפריה. מולו קמה קואליציה שכללה את הנורמנים, את קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האפיפיור והונציאנים. הפלישה כשלה ולאחר כישלון זה, נחל מנואל תבוסה גם במזרח, כשניסה בפעם האחרונה בתולדות האימפריה להשיב לה את שטחי אסיה הקטנה שנכבשו בידי הסלג'וקים.
סופה של האימפריה הביזאנטית במהדורתה זו בא לה עם כיבוש קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי בשנת 1204. האימפריה נופצה לרסיסים.

תוצאות מסע הצלב הרביעי

מסע הצלב הרביעי (1201-1204), שתוכנן בתחילה כדי לכבוש את ירושלים דרך פלישה למצרים, הגיע לקונסטנטינופול וכבש אותה ב-12 באפריל 1204. על הריסות האימפריה ביזנטית קמו שלוש ישויות יווניות עצמאיות - האימפריה של טרפזונטס בצפון אסיה הקטנה, האימפריה של ניקאה במערבה ודספוטט אפירוס (Δεσποτάτο της Ηπείρου) לאורך חופו המזרחי של הים היוני. קונסטנטינופול עצמה, יחד עם צפון מערבה של אסיה הקטנה, תראקיה ומרבית שטחיה של יוון המודרנית, היו לחלק מהמדינה הצלבנית שנודעה כאימפריה הלטינית.
במקביל לאלה התקיימו בדרום אנטוליה שתי ישויות ששורשיהן בתקופת מסע הצלב הראשון - ממלכת קיליקיה הארמנית ורוזנות אדסה, כשרובה של אסיה הקטנה נשלט על ידי סולטנות רום ויורשותיה.

האימפריה של טרפזונטס

אלכסיוס הראשון קומננוס, עשה את טרפזונטס (Τραπεζούντας, כיום טרבזון בטורקיה) לבירתו וטען כי הוא היורש החוקי של האימפריה הביזנטית. שליטי האימפריה אמצו לעצמם את התואר "קומננוס גדול" (Μέγας Κομνηνός) על שם השושלת הביזנטית הקומננית, ועל כן לעיתים נקראת המדינה "האימפריה הקומננית".
בתחילה שלטה האימפריה על רצועת החוף של הים השחור שבין סינופ של היום במערב עד לגבול הנוכחי בין טורקיה לגאורגיה, אך עד מהרה התפשטה מערבה לאורך חופי הים השחור עד אזור זונגולדק של היום, ושלטה באופן זמני גם על חלקים מחצי האי קרים. האימפריה של טרפזונטס הייתה נתונה במאבק מתמשך עם סולטנות רום הסלג'וקית ולאחר מכן עם העות'מאנים, וכן עם הביזנטים ועם ג'נובה.
באמצעות מהלכים פוליטיים ובריתות נישואין עם שליטיה המוסלמים של אסיה הקטנה, הצליחה האימפריה לשרוד לאחר נפילתן של המדינות האחרות בנות זמנה. טרפזונטס הגיעה לשיאה בתקופת שלטונו של אלכסיוס השני (1297-1330), והייתה למוקד סחר ראשון במהלה בתקופתה. לאחר מכן סבלה המדינה מחוסר יציבות פנימית וסדרה של התנקשויות ממנה לא התאוששה עוד. לאחר מספר ניסיונות של העות'מאנים לכובשה, עלה עליה מהמט השני והכניעה ביום 15 באוגוסט 1461. בכך בא סופה של האימפריה של טרפזונטס והקיץ הקץ על הטריטוריה הרומית האחרונה בעולם.

האימפריה של ניקאה והאימפריה הלטינית

האימפריה של ניקאה הייתה הגדולה מבין שלוש המדינות היווניות אשר קמו על חורבותיה של האימפריה הביזנטית. תאודורוס הראשון לסקריסוס שהיה נשוי לבתו של הקיסר הביזנטי אלכסיוס השלישי, נמלט מקונסטנטינופול, וב-1206 הכריז על עצמו כ"קיסר ניקאה" וייסד את השושלת הלסקרנית שבירתה בניקאה. האימפריה הייתה מעורבת במאבקים מתמשכים ובבריתות שונות עם כל שכניה, אך במהלך העשור השלישי של המאה ה-13 הצליח יוחנן השלישי, יורשו של תאודורוס, להרחיב את תחום שלטונו עד לים האגאי. פלישת המונגולים לאסיה הקטנה הטיבה עם האימפריה וחיסלה את כוחם של הסלג'וקים אשר איימו עליה ממזרח, ובנסיבות אלה יכלה האימפריה של ניקאה לרכז את מאמציה בכיבוש שטחיה של האימפריה הלטינית.
במקביל התבססה האימפריה הלטינית הקתולית בקונסטנטינופול עצמה וסביב חופיו הצפוניים של הים האגאי, ובלדווין התשיעי, רוזן פלנדריה, הוכתר לשליטה כבלדווין הראשון ב-16 במאי 1204. אף על פי שמשפחתו וצאצאיו של בלדווין הראשון נאבקו משך כמה שנים כדי לבסס את שלטונם, האימפריה נפלה ב-25 ביולי 1261, כאשר מיכאל השמיני, קיסר ניקאה, כבש בחזרה את קונסטנטינופול, הדיח את השליט הלטיני האחרון והוכתר כקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאולוגוס.

שובה של האימפריה הביזנטית (1261-1453)

בהקמתה מחדש של האימפריה הביזנטית לא היה שינוי פוליטי של ממש שכן השושלת הפלאולוגית ששלטה בניקאה המשיכה ושלטה באימפריה המחודשת. כך גם באשר למצבה של האימפריה שהיה ונותר בכי רע. צבאה היה חלש, כלכלתה מרוששת ובירתה סבלה עדיין מההרס שהוסב לה במסע הצלב הרביעי. מיכאל השמיני פלאולוגוס פתח בתנופת בנייה בקונסטנטינופול אך מאמציו להרחיב את האימפריה במקום לשמר את שטחיה, צלחו לזמן מוגבל בלבד. גם ניסיונו לפייס את המערב על ידי הכפפת הכנסייה האורתודוקסית לרומא לא הביא מזור לתחלואי המדינה, ואף עורר כעס בקרב תושביה. האימפריה שקעה במלחמת אזרחים ושטחיה באירופה נכבשו על ידי בולגרים וסרבים. למחרת רעידת האדמה בגליפולי ב-1354, השיגו העות'מאנים דריסת רגל ראשונה בתראקיה, וב-1390 כבש הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון את אחרון מעוזיה של האימפריה באסיה הקטנה. העות'מאנים המשיכו וכבשו את הבלקן ושאריות האימפריה שהפכה למדינה וסאלית של הראשונים הוקפו בטריטוריה עות'מאנית מכל עבר.
הביזנטים פנו לעזרת המערב אך האפיפיור ניאות לשלוח סיוע אך ורק בתמורה לאיחוד הכנסייה האורתוקסית עם הקתולית. מספר משלחות ממערב אירופה הגיעו לסייע לביזנטים, אך מלכיה היו עסוקים בענייניהם, והעות'מאנים שראו בקונסטנטינופול יעד קשה להשגה, שינו את דעתם עם התפתחות התותחנות. ב-1453 הטילו 85,000 חיילים עות'מאנים מצור על העיר ולאחר חודשיים הכירעו את 7,000 מגיניה וכבשו אותה ב-29 במאי.

ממלכת קיליקיה הארמנית ורוזנות אדסה

בדרומה של אסיה הקטנה, מעברה השני של סולטנות רום המוסלמית, התקיימו שתי ישויות נוצריות נוספות ששורשיהן במאה ה-11. ראשיתה של ממלכת קיליקיה הארמנית בנסיכות שהקימו פליטים ארמנים אשר נמלטו מפני הסלג'וקים. בד בבד, פרשו חלק מצלבני מסע הצלב הראשון והקימו ב-1098 את רוזנות אדסה הקטנה סביב העיר אורפה בדרום אנטוליה. הרוזנות התקיימה משך משך חצי מאה בלבד עד 1149.
מאידך, הנסיכות הארמנית שגשגה, ולאו השני מארמניה עלה לשלטון בה בשנת 1187 כנסיך, אך הוכתר למלך ב-6 בינואר 1199 באישור האפיפיור והנרי השני מלכה של ממלכת ירושלים. לאו השני התמודד עם כל שכניו והצליח להרחיב את תחומי ממלכתו מערבה לאורך חופי הים התיכון עד פמפיליה. הממלכה הצליחה להתמודד עם הפלישה המונגולית לאסיה הקטנה אשר לא ניסו לכבשה, ואף ביססו יחסי ידידות עימה. ב-1341 עלה הקתולי קונסטנטין הרביעי מארמניה לשלטון בממלכה אך סופה של המדינה בא לה ארבע שנים בלבד לאחר מכן, עת הממלוכים כבשו את בירתה ב-1375.

התפשטות (אמצע המאה ה-15 עד סוף המאה ה-17)

אף על פי שכבר לפני כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453, השתלטו העות'מאנים על חלקים נרחבים בבלקן, מסמן מועד זה את הפיכתה של "בייליק (נסיכות) בני עות'מאן" (Osmanoğlu beyliği) ל"אימפריה העותמאנית" (Osmanlı Devleti - "המדינה העות'מנאית"). כיבוש קונסטנטינופול, שנקראה מעתה "איסטנבול", ביסס את מעמדה של האימפריה ככוח המוביל בדרום מזרח אירופה ובמזרח הים התיכון. המדינה התעשרה משליטתה על דרכי היבשה בין אירופה לאסיה ומהקמתו של צי סוחר נרחב. שמונה שנים לאחר כיבוש העיר, בקיץ 1461, עלה מהמט השני על טרבזון וכבש אותה. בכך באה גם האימפריה של טרפזונטס אל סופה והקיץ הקץ על הטריטוריה הרומית האחרונה בעולם. עם מותו של מהמט השני ב-1481 השתרעה האימפריה העות'מאנית על כל הבלקן, למעט החוף האדריאטי, על רובה של אסיה הקטנה ועל חופו הצפוני של הים השחור.
הסולטאן סלים הראשון "האמיץ" (Yavuz Sultan Selim), אשר עלה לשלטון ב-1512, הרחיב את גבולות האימפריה במזרח התיכון, וכבש את מזרח אסיה הקטנה, הלבנט, כולל ירושלים, חופי ים סוף עד מכה ומדינה ואת כל מצרים. האימפריה שלטה כעת על כל המקומות המקודשים לאסלאם ועל קהיר, והסולטאן יכול היה לתבוע לעצמו את תואר הח'ליף.
סולימאן הראשון "המפואר" הביא את האימפריה לשיאה בכל הזמנים. הוא כבש את בלגרד ב-1521 ואת ממלכת הונגריה ב-1526, ובכך הרחיב את השלטון המוסלמי מעבר לבלקן אל מרכזה של אירופה. במזרח התקדמו העות'מאנים וכבשו את בגדאד והשלימו את השתלטותם על מסופוטמיה עד לחופי המפרץ הפרסי. זו הייתה גם תקופת הזוהר של האדריכלות העות'מאנית וגדול אדריכליה, סינאן, שהחל מפאר את בעיקר איסטנבול וסביבותיה במחצית המאה ה-16. עם זאת אמצע המאה ה-16 סימל גם את כניסתה של האימפריה לקשיים, וקרב לפנטו ב-1571 סיים את השפעתה על מערב הים התיכון והחל גם את סוף שליטתה על מזרחו.
תקופת כיבושים קצרה נוספת באה בימיו של הסולטאן מוראט הרביעי אשר הצליח להשתלט על ירוואן בשנת 1635 ולהשיב לעצמו את השליטה בבגדאד שלוש שנים לאחר מכן, ב-1638. שנה לאחר מכן נחתם הסכם קסר אהֶ שירין עם הספווים ובו הוסדר קו הגבול. אולם מוראט הרביעי ששלט באימפריה עד 1640, היה הסולטאן היחיד מאז סולימאן המפואר שהראה יכולת פוליטית וצבאית בתקופה זו.
בשנת 1683 התחולל קרב וינה בו הובסו העות'מאנים בידי קואליציה נוצרית "קדושה" בראשות מלך פולין יאן סובייסקי, אשר פיקד על צבאות אוסטריה, האיחוד הפולני ליטאי, ומספר נסיכויות גרמניות. קרב זה אשר הוביל לחתימת הסכם קרלוביץ ב-1699 לפיו ויתרו העות'מאנים על שטחים נרחבים באירופה, סימן את קץ איומם על מרכז אירופה, והחל את שקיעתה האיטית.

שקיעה (המאה ה-18 עד סוף המאה ה-19)

ראשית המאה ה-18 הביאה שקט יחסי ונפתחה "תקופת הצבעונים" (Lâle Devri) שהחלה ב-1718 ונמשכה עד 1730. התקופה זכתה לשמה בשל כך שצבעונים היו חביבים על הסולטאן אהמט השלישי ושלטו באופנה באימפריה ולמעשה באירופה כולה ("שיגעון הצבעונים"). הסולטאן השקיע מאמצים בשיפור מצבה של המדינה - הוא הורה על הורדת מיסים, איפשר השקעה פרטית ושיפר את ביצוריהן של ערי הבלקן. עם זאת, שליטתה של האימפריה במחוזותיה הייתה מוגבלת ומספר אזורים כמו מצרים ואלג'יריה, תיפקדו כישויות ריבוניות לכל דבר, למעט שמן.
נסיונות לרפורמות בצבא העות'מאני נתקלו בהתנגדותם של גורמים שמרניים, כמו היניצ'רים, כוח העילית הוותיק של האימפריה, שהחזיק בכוח פוליטי עצום. עם זאת, ב-1808 עלה מהמוט השני לכס השלטון וחידש את תנופת הרפורמה. ב-1826 הוא הורה על הקמת יחידה עלית חדשה וכאשר ה"יניצ'רים", חיל הרגלים הוותיק, התקומם בתגובה ב-14 ביוני 1826, טבח בהם הסולטאן וחיסל אותם. ביתר החזיתות ספג מהמוט השני כשלונות צורבים. מלחמת העצמאות היוונית נפתחה ב-25 במרץ 1821 והיוונים זכו בתמיכה בינלאומית. באוקטובר 1827 נערך קרב נאווארינו בין ציי המלחמה של בריטניה, צרפת ורוסיה, לבין הצי העות'מאני. הקרב שבו הובסו העות'מאנים נחשב לאחד המהלכים המכריעים במלחמה, ולבסוף נחתמה אמנת קונסטנטינופול ביולי 1832 אשר בה נאלצו העות'מאנים להכיר בעצמאות יוון. במקביל איבדה האימפריה את אלג'יריה והצרפתים השתלטו עליה ב-1830.
מול כשלונות אלה ביססו הסולטאנים את מדיניות הטנזימאט (Tanzîmât - "ארגון מחדש"). ב-3 בנובמבר 1839 פרסם הסולטאן אבדילמג'יט הראשון את הצהרת הטנזימאט (Tanzimat Fermanı) שמטרתה "להביא את יתרונות הממשל התקין לרחבי האימפריה באמצעות הקמתם של מוסדות חדשים". חידושים רבים בתחום הכלכלי, האזרחי והצבאי נכנסו לתוקפם, החוק הצרפתי האזרחי והפלילי אומץ, והונהג מעמד אזרחי אחיד לכל תושבי המדינה ב-1869.
המחצית השנייה של המאה ה-19 התאפיינה בשתי מלחמות חשובות בחזיתות האירופיות. ב-30 בנובמבר 1853, תקפו הרוסים את ספינות הצבא העות'מאני שעגנו בנמל סינופ והטביעו כמה מהן. התקפה זו הביאה להתערבותן של בריטניה וצרפת, והיא נחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת קרים שבה נלחמו שתי האחרונות לצד העות'מאנים ונגד הרוסים. המלחמה הסתיימה ב-30 במרץ 1856 בלא שהושג בה ניצחון חד משמעי למי מהצדדים. מאידך במלחמת רוסיה-טורקיה, 1878-1877 (93Harbi - "מלחמת ה-93") בין רוסיה ורומניה לבין האימפריה העות'מאנית, הגיעו הרוסים לשערי איסטנבול, ורק התערבות בריטית מנעה את כיבושה. בעקבות מלחמה זו נחתם חוזה סאן סטפנו, אך הוא בוטל ארבעה חודשים לאחר מכן בקונגרס ברלין. החלטות ברלין הטיבו את מצבה של האימפריה לפי ההסכם הקודם, אך גם לפיו היא איבדה שטחים עצומים - רוסיה זכתה בשטחים בקווקז, ואנגליה זכתה בקפריסין בתמורה לתמיכתה בסולטאן במלחמה. עצמאותן של סרביה, רומניה ומונטנגרו אושרה, בוסניה והרצגובינה עברה לשליטת אוסטריה ובולגריה זכתה באוטונומיה. מלחמת קרים ומלחמות רוסיה-טורקיה המחישו היטב את חולשתה של האימפריה העות'מאנית, ששוב לא יכלה לנהל את מאבקיה הצבאיים בגפה ונזקקה לעזרתן של מעצמות אירופה האחרות.

התמוטטות (המאה ה-20)

ב-1906 הקימו הטורקים הצעירים (מצרפתית Jön Türkler) את "מועצת האיחוד והקידמה" (İttihad ve Terakki Cemiyeti). המושג "טורקים צעירים" היה כינוי כללי לקבוצות פרוגרסיביות רבות שהחלו להיווצר בקרב סטודנטים וקציני צבא החל בעשור האחרון של המאה ה-19. רוב הטורקים הצעירים הצטרפו למועצת האיחוד והקידמה אך היא לא הייתה למפלגתם בלבד, אלא הפכה לארגון גג של אזרחים רבים ברחבי האימפריה, בני לאומים שונים, אשר נפשם קצה במצבה ואשר שאפו לשינוי; ובשנת 1907 החליטה גם הפדרציה המהפכנית הארמנית לאחד כוחות עם מועצת האיחוד והקידמה מתוך תקווה שכאשר תשיג האחרונה את השינוי המיוחל, יזכו הארמנים במדינה עצמאית. ב-3 ביולי 1908 פרץ מרד הטורקים הצעירים וזכה לתמיכה רחבה בקרב הכוחות המזוינים ובקרב אזרחים, והתפשט ברחבי המדינה. הסולטאן נאלץ להשיב את החוקה על כנה ב-24 ביולי 1908 ולכנס שוב את הפרלמנט, ובכך נפתחה "תקופת החוקה השנייה" (İkinci Meşrûtiyyet Devri).
מהפכת נגד שהתחוללה ב-13 באפריל 1909 דוכאה בתוך ימים ספורים ולאחר שבועיים לערך הודח הסולטאן ונשלח לגלות בסלוניקי. במקומו הומלך אחיו מהמט החמישי "רשאד" ביום 27 באפריל 1909 והיה לשליט נטול סמכויות.
בחמש השנים שנותרו עד מלחמת העולם הראשונה התרגשו על האימפריה שלוש מלחמות שונות, אשר המשיכו וקרעו ממנה שטחים. ב-29 בספטמבר 1911 פלש הצבא האיטלקי למחוזות טריפוליטניה וקירנאיקה, מעוזיה האחרונים של האימפריה העות'מאנית בצפון אפריקה, ופתח במלחמת איטליה-טורקיה. האיטלקים כבשו את לוב וכן את רודוס והאיים הדודקאנסיים. הסכם שלום נחתם ב-18 באוקטובר 1912, אך הקלות בה הצליחו האיטלקים במלחמתם, עוררה את מדינות הבלקן להתקומם כנגד העות'מאנים, ובטרם הסתיימה מלחמת טורקיה-איטליה, נפתחה מלחמת הבלקן הראשונה. במלחמת זו חברו סרביה, מונטנגרו, יוון ובולגריה כנגד האימפריה העות'מאנית. ב-9 בנובמבר נכנעה סלוניקי לצבא היווני שהקדים את הצבא הבולגרי ביום אחד, ואילו אדירנה נפלה לידי הבולגרים בקרב אדריאנופול ב-11 במרץ 1913. הסכם לונדון סיים את המלחמה ב-30 במאי 1913, והעות'מאנים איבדו את צפונה ומערבה של תראקיה שעברה לשליטת בולגריה, את מקדוניה וצפון יוון. שבועיים לאחר מכן החלה מלחמת הבלקן השנייה ביוזמתה של בולגריה וב-23 ביולי 1913 עזבו הבולגרים את אדירנה וזו הושבה לטורקים בלא ירייה בודדת.
בעקבות הפיכה נוספת בינואר 1913 בראשותו של איסמאיל אנוור פאשה, הוא תפס את רסן השלטון בפועל. ב-1914 התקיימו בחירות לפרלמנט, אך הפעם התמודדה רק מועצת האיחוד והקידמה על קולות הבוחרים, וזכתה בכל המושבים. מעתה הונהגה המדינה בידי טריאומווירט בו היו חברים שר המלחמה איסמאיל אנוור פשה, שר הפנים מחמט טלאט פאשה (Talat Paşa) ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה.
ב-2 באוגוסט 1914 נחתמה ברית סודית בין גרמניה לאימפריה העות'מאנית (Osmanlı-Alman İttifakı), אשר הביאה להצטרפותה של האימפריה למעצמות המרכז. המלחמה התנהלה במספר זירות: זירת מסופוטמיה, זירת הקווקז ופרס, זירת הלבנט והמרד הערבי וזירת הדרדנלים. בתחילה האירה ההצלחה פנים לצבא העות'מאני - פלישת כוחות מדינות ההסכמה לגליפולי נהדפה לחלוטין בתחילת ינואר 1916, שלושה חודשים לאחר מכן הסתיים המצור על כות במסופוטמיה בתבוסה מבישה לצבא הבריטי והחזית בחצי האי סיני הייתה סטטית; אך לאחר מכן התהפכו היוצרות, והעות'מאנים נחלו מפלות בכל החזיתות, למעט בחזית הקווקז בה נטלו את היוזמה החל באפריל 1918. בעיצומה של המלחמה הורה שר הפנים מחמט טלאט פאשה על גירוש הארמנים לסוריה במסגרת "חוק הטרנספר" (Tehcir). בכך החלה הגלייתם של הארמנים מתחומי אסיה הקטנה ולאחר מכן התפתחה לרצח עם אשר ליווה את כל ימי המלחמה. מעשי טבח נעשו גם באשורים ובתושביה היוונים של אסיה הקטנה.
המלחמה הסתיימה באופן רשמי עם חתימת הפסקת האש של מודרוס ביום 30 באוקטובר 1918. בין היתר איפשרה הפסקה האש למנצחים לעשות כרצונם בכל שטחי אסיה הקטנה ואף להחזיק עמדות תצפית ושליטה לאורך מצרי הבוספורוס והדרדנלים. משמעותו של תנאי זה הייתה כי איסטנבול, בירת האימפריה, הפכה לשטח כבוש. ב-13 באוקטובר 1918 הגיע שלטונה של מועצת האיחוד והקידמה לסופו עם התפטרותה של הממשלה, ושלושת חברי הטריאומווירט נמלטו מאיסטנבול ב-2 בנובמבר 1918 ויצאו לגלות. כוח צבאי צרפתי נכנס לאיסטנבול ב-12 בנובמבר 1918 ולמחרת הגיע כוח בריטי בעקבותיו. בדצמבר 1918 הוקם מנהל צבאי בעיר וזה החל לחפש אחר פושעי מלחמה על מנת להעמידם לדין בגין פשעים כנגד הארמנים והיוונים.
הבחירות האחרונות לפרלמנט העות'מאני נערכו בדצמבר 1919 תחת שלטון הכיבוש שהתקיים מכוח הפסקת האש. רוב 140 חברי הפרלמנט הרביעי והאחרון של האימפריה נמנו עם "האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" בראשותו של מוסטפא כמאל, בעוד הוא עצמו נותר באנקרה. אף על פי שפרלמנט זה היה קצר ימים, הוא הספיק לקבל שש החלטות חשובות בעניין דרישותיה של טורקיה לריבונות ואשר זכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî - "שבועת הלאום"). בליל 15 במרץ 1920 החלו כוחות בריטים להשתלט על בניני מפתח בעיר וכן עצרו חמישה חברי פרלמנט. הפרלמנט העות'מאני התכנס בפעם האחרונה ומחה על מעצר חבריו, אך ב-5 באפריל 1920, תחת לחץ המינהל הצבאי, הורה הסולטאן מהמט השישי על פיזורו של הפרלמנט. ב-10 באוגוסט 1920 חתמה האימפריה העות'מאנית על הסכם סוור (טורקית Sevr Antlaşması, אנגלית Treaty of Sèvres) שנוסח בעקבות ועידת סן רמו. ההסכם השלים את חלוקתה של אסיה הקטנה בין המדינות המנצחות.
קשה לקבוע מהו המועד המדויק בו חדלה האימפריה העות'מאנית להתקיים, אם כי מקובל שמלחמת העצמאות של טורקיה החלה בחודש מאי 1919 לאחר כיבוש איזמיר בידי היוונים. במקביל לכיבוש בירתה וחלוקת כל שטחה של האימפריה החל תהליך מקביל של התעוררות לאומית במרכז אסיה הקטנה. מוסד הסולטנות בוטל ב-1 בנובמבר 1922, והסולטאן האחרון, מהמט השישי יצא לגלות ב-17 בנובמבר 1922, זמן קצר לאחר מכן בוטל גם מוסד הח'ליפות.

1950 עד 1974

ב-1950 היה מנהיג המפלגה הדמוקרטית, ג'לל באייר לנשיא טורקיה ואדנאן מנדרס לראש ממשלתה. בשנים אלה נקטה טורקיה מדיניות של פתיחות בינלאומית וחיזקה את קשריה הן עם מדינות ערב והן עם המערב. ב-1950 שלחה טורקיה למעלה מ-5,000 חיילים שנלחמו לצידה של ארצות הברית במלחמת קוריאה, וב-18 בפברואר 1952 הצטרפה לנאט"ו. עם זאת מנדרס הצר את היקף הדמוקרטיה במדינה והצהיר כי ממשלתו תקפיד על עקרונות האסלאם. הוא אף הואשם בעידודן של פרעות איסטנבול שנערכו ביוונים ב-1955. הצהרות אלה והנסיגה בעקרונות החילוניות וההפרדה בין דת למדינה הביאו את הצבא הטורקי לכלל פעולה, וב-27 במאי 1960 הוא תפס את השלטון.
ההפיכה בוצעה על ידי קבוצת קצינים זוטרים למדי שהבכירים שבהם היו בדרגה המקבילה לאלוף-משנה, ושעות ספורות לאחר מכן הם מינו את הגנרל בדימוס ג'מל גירסל לראש המדינה, ראש הממשלה, שר הביטחון וראש המטות המשולבים של טורקיה. ראשי המפלגה הדמוקרטית נעצרו והועמדו לדין בגין בגידה, שחיתות ופגיעה בחוקה. מנדרס ושני אחרים נדונו למוות והוצאו להורג בתלייה ב-17 בספטמבר 1961, ואילו באייר והיתר נשלחו למאסר. המפלגה הדמוקרטית פוזרה ופעילותה נאסרה. חוקת טורקיה מ-1924 בוטלה וב-9 ביולי 1961 אושרה חוקה חדשה במשאל עם. לפי חוקה זו הפכה טורקיה מרפובליקה נשיאותית לרפובליקה פרלמנטרית והנשיא היה לבעל תפקיד ייצוגי. הפרלמנט חולק לשני בתים - הסנאט והאסיפה הלאומית - והונהגה שיטת בחירות יחסית. בנוסף הוקמה המועצה לביטחון לאומי דבר שביסס באופן חוקי את כוחו של הצבא בטורקיה והעניק לו את הרשות להתערב בפוליטיקה. עוד הוקם בית המשפט לחוקה אשר לו הזכות לבחון את חוקיותם של כל החוקים במדינה ואת התאמתם לחוקה.
ב-10 באוקטובר 1961 הסתיים השלטון הצבאי בלחצו של גירסל עצמו שהיה לנשיא הרביעי של טורקיה, אולם גם השנים שלאחר השבת השלטון לעם אופיינו בחוסר יציבות פוליטית. הדברים החלו משתנים כאשר סוליימאן דמירל התמנה למנהיגה של מפלגת הצדק והצעיד אותה לניצחון בבחירות ב-1965 וב-1969. החל ב-1969 הלך וגבר חוסר השקט במדינה, בעיקר בקרב חוגי השמאל, ומהומות רחוב התחוללו ברחביה. בשל כך ובשל חששו של ראש המטות המשולבים של טורקיה כי גורמים שמאלניים קיצוניים מתכננים לתפוס את השלטון, הוא הודיע במזכר לנשיא ג'וודט סונאי, ב-12 במרץ 1971, כי אם דמירל לא יפזר את ממשלתו ותוקם ממשלה יציבה, יתפוס הצבא את השלטון במדינה. דמירל הגיב בהתפטרות בו ביום וההפיכה זכתה בשל כך לכינוי "הפיכת המזכר". ניהט ארים, משפטן, עיתונאי וחבר מפלגת העם הרפובליקאית, מונה כראש ממשלה "על-מפלגתי" ב-26 במרץ 1971 וכיהן בראשה של ממשלת אחדות לאומית חלשה עד 22 במאי 1972. לאחריו כיהנו שתי ממשלות ממונות קצרות טווח וב-26 בינואר 1974 היה בולנט אג'וויט לראש ממשלת טורקיה. שנים אלה התאפיינו ברדיפת ארגונים שמאלנים ומעצר פעילי שמאל.

1983 עד ההווה


רג'פ טאיפ ארדואן הוא נשיא טורקיה ה-12, מאז 28 באוגוסט 2014. קודם לכן כיהן כראש ממשלת טורקיה ה-26 במניין, החל מ-14 במרץ 2003.
בעשור השני של המאה ה-21 הייתה טורקיה מעורבת במלחמת האזרחים בסוריה: היא קלטה כשלושה מיליון פליטים סורים שברחו לתחומה, וקיימה פעילות צבאית בשטח סוריה, במיוחד נגד המורדים הכורדים שם.
ב-15 ביולי 2016 בוצע ניסיון הפיכה מצד גורמים בצבא הטורקי, אך הניסיון לא צלח.
ב-16 באפריל 2017 התקיים משאל העם בטורקיה על ביצוע תיקונים בחוקה. התיקונים אושרו ברוב דחוק.