google/wiki40b huggingface dataset:
המועדפת

עלילה

הסרט מתרחש ב-1708. בריטניה וצרפת מצויות במלחמה, והמלכה אן (אוליביה קולמן) יושבת על כס המלכות. המלכה לא מראה עניין בענייני המלוכה, ובעיקר מבלה את זמנה בעיסוקים אקצנטריים וקפריזיים כגון מרוץ ברווזים וגידול 17 ארנבים, התעסקות במראה החיצוני שלה והתמודדות עם מחלות שונות, בעיקר שיגדון. בת הלוויה הנאמנה שלה, שרה צ'רציל הדוכסית ממרלבורו (רייצ'ל וייס), היא היועצת והמאהבת שלה, ומתוארת כמי ששולטת בפועל בענייני המדינה בשמה של המלכה, או דרך דחיקה של המלכה לתמוך פומבית ברעיונותיה. מאמציה של שרה לשלוט באן מאותגרים על ידי רוברט הארלי (ניקולס הולט), חבר במפלגת הטורים בפרלמנט, אשר מתנגד לתוכניות של צ'רצ'יל להעלות את המיסים כדי לממן את המשך המלחמה.
באמצעם של מאבקים אלו, מגיעה לאחוזתה של אן, אביגיל היל (אמה סטון), בת דודתה הצעירה של שרה, בתקווה להשיג תעסוקה. מעמדה של אביגיל ירד, בשל פעולותיו הנלוזות של אביה, אשר הימר ואיבד את שמו הטוב ורכושו, ובין היתר אף מכר את אביגיל, כחלק ממשחק קלפים. תחילה שרה משבצת אותה להצטרף לצוות עובדי הבית, שם היא סופגת בוז והשפלות מצד שאר העובדות. מצבה של אביגיל משתנה, כאשר היא מזהה הזדמנות להיטיב עם המלכה וכאביה, ורוקחת למענה משחה ייחודית לטיפול בכאבי העור ברגליה בשל מחלת השיגדון. כדי להגיע למלכה, משקרת אביגיל לשומר בכניסה לחדר המלכה, שהיא קיבלה הוראות לטפל במלכה מיידית. כאשר בת דודתה שרה מגלה זאת, היא מצווה לקחת את אביגיל ולהלקות אותה על פעולה זו. אולם, באמצע הענישה, מבינה שרה שהמשחה שאביגיל רקחה אכן מיטיבה עם המלכה, ומעבירה פקודה להפסיק עם ההלקאה. מנקודה זו והלאה, אביגיל מקבלת מגורים פרטיים, והופכת לעוזרת של שרה.
הארלי פונה במהרה לאביגיל, בתקווה להפוך אותה למרגלת שלו בחצר של אן. תחילה, אביגיל מסרבת להצעתו. במקביל, היא מגלה במקרה את האופי של מערכת היחסים הלסבית בין שרה לאן, אף על פי שתחילה היא נראית מופתעת מטיב היחסים ביניהן, במהרה היא מתחילה לנסות לחזר אחר המלכה ולזכות באהדתה. בזמן ששרה ממוקדת במאמצי המלחמה והמאבק הפוליטי בהארלי ואנשי הפרלמנט מצד המפלגה הטורית, אביגיל מפתחת מערכת יחסים אינטימית עם המלכה אן שלבסוף הופכת למערכת יחסים מינית. שרה מגלה את הקשר שנרקם בין אביגיל ואן, ומנסה לשלוח את אביגיל מחוץ לאחוזה. אביגיל מחדירה סם חזק לתה שהיא מכינה לשרה, מה שגורם לשרה לאבד את הכרתה באמצע רכיבה על סוס, ולהיעלם למשך כמה ימים ארוכים. אן, שמשוכנעת ששרה נעלמה כדי להעניש אותה על קרבתה לאביגיל וההסתייגויות של אן מתוכנית המלחמה של שרה, מקרבת את אביגיל יותר אליה, ומסייעת לה לקבל מעמד של ברונית, באמצעות הקצאה של שכר שנתי גבוה, וארגון של נישואין בין אביגיל לסמואל משאם (ג'ו אלווין), ברון בחצרה של אן.
קריש פירות

פירוש השם

בארצות דוברות אנגלית, פירוש המילה: מרמלדה (Marmalade) מתכוון בטעות אל "סוכריית גומי" או "ריבות הדרים" (בעיקר תפוזים). בספרדית ובפורטוגזית המונח משמש לתאר קינוח מפירות שונים.

בצרפת

בצרפת העתיקה זו הייתה דרך לאחסן פירות כדי להאריך את חיי המדף של הפרי, אנשים מוסיפים סוכר לפירות הטריים ומבשלים אותו לריבה. פרי הגריל הצרפתי הוא סוג של ריבה בתחפושת ולכן היא נקראת גם: "ריבה יבשה", בין אם היא נאכלת ישירות או מבושלת "מים חמים" היה זה מוצר מאוד פופולרי. הניסוח של פאדג' צרפתי נרשם בסחורה של האיחוד האירופי בשנת 1947.
כאשר משפחת המלוכה הצרפתית העתיקה אכלה את הפאדג הצרפתי הלא מתובל בטעם פירות והיה זה טעם מתוק של אהבת העבר. המתכונים הראשונים של הפאדג' הצרפתי נשמרו על ידי נזירים בכנסייה הצרפתית עד שנפתחו לכמה מסעדות ושפים של מאפה, והיו לקינוח הצרפתי הפופולרי ביותר. הממתק שהופץ במשתה החתונה האריסטוקרטי האירופי בימי הביניים וחולק לשוקולד בעבודת יד בארוחת ערב לחתונה "אפריקאית" או בארוחת ערב חתונה "צרפתי" אריסטוקרטית, חמישה אורחים מוצגים גם לייצג אהבה רומנטית. בדרך כלל דרשו וגם קיוו כי כל אורח יכול לקבל חמישה נציגים נפרדים בכל פעם: "לידה מוצלחת, בריאות, עושר, תפילה, חיים ארוכים ברכות חתונה היה אומר שיש מה שנקרא חתונה לאכול פאדג' צרפתי כדי לאחל אל ילדים ונכדים מאושרים.
הפאדג' הצרפתי היה יכול להתבשל גם בבית ויש כיום חנויות רבות שמוכרות את הפאדג' הצרפתי ברחבי העולם אך בשל העלות הגבוהה של עבודת יד הוא נמכר בדרך כלל במאפיות.
כיום מייצרים מוצר זה גם עם תחליפי סוכר.

בעיראק

במטבח העיראקי ישנו ממתק הדומה אל מרמלדה ואל רחת לוקום העשוי מפירות טחונים בשם: "לוזינה".
הפארק הלאומי בווינדי

שטח וגאוגרפיה

בשנת 1932 הוכרזו חלקו הצפוני והדרומי של הפארק כשתי שמורות חורש בשטח כולל של 207 קמ"ר, וב-1948 נוסף לשתי להן שטח נוסף והן אוחדו ליחידת שימור אחת שהשתרעה על פני 298 קמ"ר. שינוי נוסף בארגונו של המקום חל ב-1961 כאשר שטחו הוגדל ל-320.8 קמ"ר, וב-1992 הוא הוכרז כפארק לאומי ועוצבו גבולותיו ושטחו הנוכחיים. 
הפארק משתרע בין גובה של 1,190 מטר בצפונו ל-2,607 מטר במזרחו, והוא מתאפיין בגבעות והרים תלולים ובעמקים צרים. שלושה נהרות עיקריים מנקזים את צפונו של הפארק אל אגם אדוארד שמצפון-מערב לו, ושלושה אחרים מתנקזים אל אגם מוטאנדה הקטן השוכן מדרום לו. בשל מורדות ההרים התלולים, חשופה האדמה לבלייה מואצת במקומות בהם נכרתת הצימחיה הצפופה. 
האקלים בפארק הוא טרופי ומתאפיין בשתי עונות גשומות - האחת ממרץ עד מאי והשנייה מספטמבר ועד נובמבר. טמפרטורת המכסימום השנתית נעה בממוצע בין 20°C ל-27°C וטמפרטורות המינימום הממוצעות הן 7°C עד 15°C. כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 1,130 מ"מ ל-2,390 מ"מ בשנה.
העיר הקרובה באזור - קבאלה נמצאת כ-29 ק"מ מהפארק.

החי והצומח

בשל הפערים הטופוגרפיים בשטחו של הפארק, קיים בו מגוון של צימחייה, ויש בו, בין היתר, 200 מיני עצים (יותר מכל חורש אחר באפריקה), בהם עשרה מינים אנדמיים, ו-104 שרכאים. שמו של הפארק הכולל את המינוח "בלתי עביר" בא בשל הצימחיה השבוכה הגדלה בו, והוא מסווג כחורש עד לח בחלקו התחתון וחורש גבהים במעלה הגבעות וההרים. בפארק שטחים קטנים של ביצות ואזורי עשבים פתוחים, וחורש של חזרן בשטח של 100 הקטאר. 
336 מיני עופות (מהם 12 אנדמים), 120 מיני יונקים (אחד אנדמי) ו-202 מיני פרפרים (3 אנדמים) היקנו לפארק את מעמדו כקהילת החי העשירה ביותר ביבשת. כמעט מחצית מכלל 700 גורילות ההר חיות בתחומי הפארק, ועובדה זו היא ללא ספק אחד מהגורמים העיקריים לפרסומו של המקום. הגורילות נמצאות בסיכון ואליהן מצטרפים, בין היתר, השימפנזה המצוי, הפיל האפריקני והנמר.

נוכחות אנושית

בשטח הפארק עצמו לא נמצאו ממצאים ארכאולוגיים אם כי רמת קיגזי יושבה ככל הנראה לפני כ-37,000 שנים. העדויות המוקדמות ביותר לכריתת עצי החורש הן מלפני 4,800 שנים, ככל הנראה בידי ציידים-לקטים שעשו לשם כך שימוש באש, וזוהי העדות הראשונה לעיבוד כלשהו של אדמה באפריקה המשוונית. לפני 2,000 שנים לכל היותר הגיעו חקלאים בני בנטו למקום. 
כיום שוכן הפארק באחד האזורים החקלאיים הצפופים ביותר באוגנדה, וצפיפות האוכלוסייה סביב החורש נעה בין 160 ל-320 איש לקמ"ר. כ-10,000 משפחות השייכות למספר שבטי בנטו מעבדות את השטחים הסובבים את הפארק. לאלה נוספו כ-50 עד 100 משפחות אשר פונו משטחי הפארק ב-1964. ברובו המכריע של שטח הפארק עצמו (84%) ניכרת השפעה אנושית כלשהי, שכוללת עדויות לצייד, כריתת עצים (אם כי לא לצרכים מסחריים בשל מגבלות התבליט והצימחיה), כריית זהב, מרעה, או עקבות שבילים; ורק יתר שטחו חופשי מעקבות אלה לחלוטין. 
ב-1993 פתח הפארק את שעריו למבקרים, בעיקר כאלה המעוניינים לצפות בגורילות החיות בתחומו. המקום היה לאזור יעד חשוב לתיירות זו לאחר מלחמת האזרחים שפרצה ברואנדה, והתדרדרות המצב הפוליטי והביטחוני ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
דב הכהן קוק

ביוגרפיה

נולד בעיירה גריבה (לטב') שבמחוז דווינסק בלטביה בכ"ו בכסלו תרל"ב לפרל זלטא (לבית פלמן) ולרבי שלמה זלמן קוק. היה תלמידם של הרב ראובן הלוי מדננבורג, הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק והרב יוסף רוזין (הרוגוצ'ובר). כיהן ברבנות ברוסיה בערים קרוק ויליסבטגרד. בשנת תרפ"ה עלה לארץ ישראל והתמנה לרב המועצה המקומית עפולה. 
נפטר בירושלים בי"ח באדר, תש"י ונקבר בבית העלמין סנהדריה.

מכון הרי פישל

על פי בקשת אחיו, עיבד תוכנית להקמת בית מדרש לתלמוד, יצא בשליחות אחיו בעניין זה לארצות הברית שם נפגש עם הנדיב הארי פישל שהסכים לממן את ההוצאות הכרוכות במפעל זה. בסוף שנת 1932 נוסד בשכונת הבוכרים "מכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה". הרב דב קוק ניהל את המכון והיה אחראי על הוצאת פרסומי המכון לאור (היום המכון בשכונת בית וגן תחת השם מכון אריאל).
עוד בחייו של אחיו, הרב אברהם יצחק, קיבץ הרב קבוצת אברכים במכון הארי פישל, וחיברו בירור הלכה למסכת ביצה, ואולם לאחר מכן פסקה הכתיבה ולא יצאו עוד מסכתות מפרי עטם.

פעילות ציבורית

במאי 1926 הוקמה בעפולה מועצה מקומית, במקום הוועד הזמני שהיה קודם לכן. לפני הבחירות למועצה המקומית הייתה מחלוקת לגבי זכות הבחירה. התושבים בעלי הבתים רצו להתנות את זכות הבחירה בבעלות על קרקע. הפועלים שלא היו בעלי בתים משלהם טענו שזכותם לבחור גם הם. באותה תקופה נשלח מטעם המזרחי הרב דב קוק לכהן כרב המועצה המקומית החדשה. בהכרעתו ניתנה לפועלים זכות בחירה. 
בשנת תרפ"ח הוקמה חברה בשם "עזרה" שמטרתה לחלק כספי תרומות לעולים החדשים. הוועד פרסם כרוז הקורא לציבור לתרום וברשימת חברי הוועד בכרוז מופיע הרב דב קוק בראש הרשימה.
פרנצלאואר ברג

היסטוריה

פרנצלאואר ברג קרויה על שמה של הדרך הראשית שהובילה צפון מזרחה מברלין לכוון העיר פרנצלאו. היא התפתחה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 על בסיס תכנון עירוני של ג'יימס הוברכט (James Hobrecht), שנקראה על שמו, תוכנית הוברכט. היא סווגה כשכונה של מעמד הפועלים, אך שכנו בה אינטלקטואלים, אמנים וסטודנטים רבים.
בניגוד לשכונות רבות במערב ברלין, שבהן בתים רבים שניזוקו קשות בזמן מלחמת העולם השנייה, נהרסו, ותחתם קמו בנייני קומות מודרניים, במזרח ברלין שופצו הבתים בצורה שתאפשר מגורים, וחלקם נשארו כפי שהיו בסוף המלחמה, פעמים רבות עם חורי כדורים במבנה.
לאחר איחוד גרמניה התחיל בשכונה תהליך שיפוץ מסיבי שנמשך עד היום. הבתים האפורים, שברובם היו מערכות חימום מבוססות על תנור עצים, ובחלקם אף לא היו שירותים צמודים וחדרי אמבטיה, נצבעו, שופצו ביסודיות, והותקנו בהם מערכות מודרניות. תהליך זה ומחירי הדיור, שעלו משמעותית עם הביקוש, גרמו לתושבים עשירים יותר וליאפים לעבור לאזורים מסוימים בשכונה, והיא נחשבת היום לאחת השכונות המבוקשות ביותר בעיר. עם זאת האזורים הקרובים לשכונות החלשות יחסית ליכטנברג והוהנשנהאוזן עדיין סובלים מהזנחה, ובנויים בבניינים גבוהים הנחשבים לחסרי חן ואופי (Plattenbauten) שנבנו בתקופת הקומוניזם.
ידועים בפרנצלאואר ברג במיוחד מגדל המים הישן, ככר קולוויץ (קולוויצפלאץ, Kollwitzplatz) על שם קתה קולוויץ (שהתגוררה במקום שנים רבות), גן הבירה פראטר (Prater Biergarten), "שדרת הערמונים" (Kastanienallee), בית הקברות היהודי בשדרות שנהאוזר (Schönhauser Allee) ומבשלת הבירה הישנה, שהוסבה למבשלת תרבות (וקרויה Kulturbrauerei).

פרנצלאואר ברג כיום

פאבים, מסעדות, בתי קפה, גלריות וחנויות קטנות יוצרים בשכונה אווירה ייחודית לברלין, ביום ובלילה.
בככר קולוויץ ובככר הלמהולץ (Helmholzplatz) מתקיימים שווקים שבועיים, במבשלת הבירה לשעבר ובמוסד הידוע פפרברג (Pfefferberg) ובשדרת הערמונים (Kastanienallee) ישנה פעילות ערה במשך כל שעות היממה. בפרנצלאואר ברג אחת מסצנות ההומוסקסואלים הפעילות ביותר בברלין, במיוחד ברחוב גליים (Gleimstraße).
מפרץ גואנטנמו

מפרץ גואנטנמו (ספרדית: Bahía de Guantánamo) הוא טריטוריה של ארצות הברית (חלקו הדרומי של המפרץ) באי קובה. שטחה 116 קמ"ר ושוכן בה בסיס של הצי האמריקני, הבסיס האמריקני הוותיק ביותר שאינו שוכן על אדמת ארצות הברית.

היסטוריה

קובה נכבשה על ידי ארצות הברית בסופה של מלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898. עם סיומה של המלחמה החילה ארצות הברית ממשל צבאי בקובה כדי להעביר את מוסדות השלטון לממשלה קובנית עצמאית ואזרחית. ב-1901 החלה ארצות הברית בהעברת השלטון לידי הקובנים ובמסגרת זו חוקקה ב-2 במרץ 1901 את תיקון פלאט המסדיר את יחסי שתי המדינות ומבטיח את זכותה החוקית של ארצות הברית להתערב בפוליטיקה הקובנית. התיקון נכפה על קובה בידי שר המלחמה האמריקאי ב-8 ביוני 1901 והתיקון לחוקת קובה אושר בידי הנציגים הקובנים ב-12 ביוני 1901. 
על פי סעיף 7, הבטיח התיקון את השליטה האמריקאית בחלק מהטריטוריה הלאומית הקובנית בכך שקבע כי ארצות הברית תורשה להחזיק כוח צבאי וימי במפרץ גואנטנמו ותשלם עבורו 2,000 מטבעות זהב (כ-4,000 דולר כיום) בכל שנה. החוזה זכה להתנגדות בקרב תושבי קובה שקיבלה את עצמאותה ב-20 במאי 1902, אך חודש מספר פעמים על ידי ממשלות הבובות הקובניות.
לאחר המהפכה הקובנית ועלייתו לשלטון של פידל קסטרו, קסטרו דרש מארצות הברית לפנות את המפרץ, אך ארצות הברית ובראשה הנשיא אייזנהאואר סירבה לפנות את בסיס הצי. ארצות הברית ממשיכה לשלוט בשטח גם כיום, ומקפידה לשלוח לקובה המחאה על סך של כ-4,000 דולרים בכל שנה, כפי שהתחייבה במקור לשלם. ממשלת קובה מסרבת לפדות את ההמחאות, פרט להמחאה שנפדתה בשנת 1959, בסמוך למהפכה, לפני שמדיניות הממשלה גובשה סופית. מאז המהפכה חוזר קסטרו על טענות נגד השליטה האמריקנית במפרץ, בין היתר הוא טוען שהסכם החכירה אינו חוקי, ושלארצות הברית אין צורך אמיתי בבסיס ימי במפרץ.
בין הבסיס הצבאי לבין שטחה של קובה מפרידים שדות מוקשים מהגדולים בעולם. ארצות הברית וקובה הניחו כל אחת שדה מוקשים, אך השדה האמריקני פונה לאחר 1996 בהוראת הנשיא קלינטון.
ממשלת קובה ניתקה את אספקת החשמל והמים לבסיס, והללו מסופקים ממדינות שכנות, ג'מייקה ופוארטו ריקו. עד היום עדיין עובדים אחדים מתושבי קובה בבסיס, והם עוברים את הגבול בכל יום. עובדים אלו ותיקים, וממשלת קובה אוסרת העסקת עובדים חדשים .
בתחילת המאה ה-21 השתמשה ארצות הברית בבסיס לכליאתם של שבויי מלחמה מעיראק ומאפגניסטן, ופתחה את מתקן המעצר בגואנטנמו. בתקשורת פורסם כי תנאי המעצר של העצירים מחפירים. טענתה של ארצות הברית היא שהצבא האמריקני אינו כפוף לחוקת ארצות הברית בפעילותו מחוץ לגבולותיה.
ב-22 בינואר 2009 הוציא נשיא ארצות הברית ברק אובמה צו המורה על סגירת מתקן המעצר בגואנטנמו בתוך שנה ומסירת ההליכים המשפטיים של העצירים בידי התובע הכללי. הדבר לא נעשה והמתקן המשיך להתקיים עד תום כהונתו של אובמה כנשיא ופועל גם כיום.
האח הגדול (תוכנית טלוויזיה פינית)

הגרסה הפינית של האח הגדול משודרת ב-Sub (לשעבר SubTV) בפינלנד.
הסדרה שודרה בבכורה ב-28 באוגוסט 2005, והעונה התשיעית הסתיימה ב-13 באוקטובר 2013. מאז עונה 7, הסדרה הופקה על ידי אנדמול פינלנד בע"מ; העונות הקודמות הופקו על ידי מטרונום סרטים וטלוויזיה בע"מ. המנצח בעונה זכה ב-€50,000. בעונה העשירית המנצח יזכה ב-€100,000.
ב-5 במרץ 2013, Sub הודיעה כי העונה התשיעית תשודר בסתיו 2013, ותהיה העונה הראשונה הכוללת סלבריטאים כמתחרים. העונה התשיעית הייתה קצרה יותר מאשר העונה הקודמת, וכללה רק מגיש אחד.

האח הגדול

"האח הגדול" הוא שמה של התוכנית היומית ששודרה כל יום בשעה 22:00. בימי ראשון התוכנית נכללה ב "האח הגדול- תוכנית האירוח". ה "תוכנית היומית" מכונה גם "מציאות" ו"pääohjelma" ("עיקרי התוכנית", בפינית) על ידי המגישים.

האח גדול אקסטרה

"האח הגדול אקסטרה" משודרת בימים שני עד שישי. "האח הגדול של יום ראשון אקסטרה" שודרה בימי ראשון במהלך העונה השישית של התוכנית. הצופים יכולים לשלוח הודעות SMS בנוגע לתוכנית. המנחה גם מראיין את סגל האח הגדול, דיירים לשעבר ומתארחים נוספים. את התוכנית הגישו ואפו פימייה (עונות 1-2), יאן קטאיה (עונות 3-4), ג'אני טואיוולה (עונה 5), אלינה ויטאנן (עונות 6-7), קריסטל סנו (עונה 8), מרי סאיניו (עונה 9) וסולי קוסקינן (עונה 10–נוכחית) .

האח הגדול- תוכנית האירוח

"האח הגדול- תוכנית האירוח" משודרת בימי ראשון. היא כוללת קליפים של מהשבת של המתמודדים, קליפים של השבוע האחרון, דיון על התוכנית עם אורחים משתנים (עונות 1-5) והדחה בשידור חי. את התוכנית הגישו מרי סאיניו (עונות 1-2), ואפו פימייה (עונות 3-5), סוזנה ליין (עונות 6-7), אלינה ויטאנן (עונות 6-8) ושוב סאיניו (עונה 9–נוכחית).
מייגן ראפינו

ביוגרפיה

ראפינו גדלה ברדינג, קליפורניה, עם הוריה, ג'ים ודניז, וחמישה אחים, ביניהן אחות תאומה לא-זהה, רייצ'ל. היא החלה לשחק כדורגל בגיל שלוש, בעקבות אחיה בריאן ששיחק קודם בקבוצה שבה אימנה אמם. ברוב שנות נעוריה שיחקה בקבוצות כדורגל שאביה אימן. בתיכון החלו ראפינו ואחותה לשחק באלק גרוב פרייד  אשר בדרום סקרמנטו ושיחקו בקבוצה בין השנים 2002‏-2005.
ראפינו ואחותה התאומה זכו ללמוד באוניברסיטת פורטלנד שבפורטלנד, אורגון במלגה מלאה לספורטאים ושיחקו בקבוצה Portland Pilots. ראפינו שיחקה בגביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20 של פיפ"א ב-2004 בו סיימה ארצות הברית במקום השלישי ולכן בשנה זו לא שיחקה בקבוצה של האוניברסיטה. הקריירה של ראפינו בקבוצה Portland Pilots כוללת 30 שערים ו-28 בישולים והיא מדורגת במקום העשירי בהיסטוריה של אוניברסיטת פורטלנד, אף על פי ששיחקה רק 60 משחקים.

חיים אישיים

חודש לפני תחילת אולימפיאדת לונדון בראיון למגזין אאוט יצאה מהארון כלסבית. בראיון ליו.אס.איי טודיי אמרה שהיה לה חשוב לצאת מהארון לפני האולימפיאדה, על מנת לחזק ספורטאים אחרים שנמצאים בארון ולעודד אותם ללכת בעקבותיה. ראפינו דוברת ופעילה בארגוני ספורט להט"בים ביניהם GLSEN , ומ-2013 כשגרירה של Athlete Ally , ארגון ללא מטרות רווח המתמקד בהפסקת הומופוביה וטרנספוביה בספורט. היא גם האישה הלסבית הראשונה שכיכבה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ועל הופעה זו אמרה שהיא מקווה כי הופעת הבכורה שלה במגזין תפתח דלתות לייצוג להט"בי נוסף, ותסייע למגר דעות קדומות על ספורטאיות לסביות. ב-2018 הופיעה יחד עם בת זוגה סו בירד, שחקנית ליגת הנשים של ה-NBA ב"גיליון הגוף" של מגזין ESPN. השתיים היו הזוג הלהט"בי הראשון שכיכבו במגזין.

פעילות ציבורית

ראפינו ידועה כפעילה חברתית בנושאים שונים אשר תמכה במחאת ההמנון האמריקאי של שחקני הפוטבול האפרו-אמריקנים שכרעו ברך בזמן ההמנון ואף עשתה זאת בעצמה זמן קצר לאחר שקולין קאפרניק החל במחאה ובכך הייתה הספורטאית הלבנה הראשונה שכרעה ברך בעת ההמנון לאות מחאה. מאז שהתאחדות הכדורגל האמריקאית דרשה ממנה לעמוד, היא הפסיקה עם כריעת הברך, אך נמנעה מלהניח יד על ליבה כנהוג ולא שרה את ההמנון. ב-2016 עמדה יחד עם 4 שחקניות כדורגל אמריקאיות בראש תביעה משותפת לוועדה לשוויון הזדמנויות בעבודה נגד התאחדות הכדורגל האמריקאית על אפליית שכר על בסיס מגדרי. השחקניות טענו שכבר שנים רבות הן מופלות לרעה לעומת נבחרת הגברים המקבילה, וזאת אף על פי שהן אלופות העולם המכהנות.
ב-2019 כאשר העפילה עם הנבחרת הלאומית לרבע הגמר בגביע העולם בכדורגל נשים 2019, עוררה סערה כאשר אמרה בתקשורת: "אני לא הולכת לפא*ינג הבית הלבן", כתשובה לשאלה אם תתרגש לפגוש את הנשיא. בתגובה לסערה שהתחוללה, אמרה ראפינו שהיא לא חוזרת בה מדבריה, אולי רק מהשימוש בשפה בוטה, ושהיא לא ממליצה לספורטאים לאפשר שיעשו להם ולענף הספורט שלהם קואופטציה על ידי ממשל שפועל נגד להט"ב, נשים, מהגרים ואזרחים פגיעים.
ניצולי השואה

ניצולי השואה הם היהודים אשר שרדו את הרדיפה, הגירוש ורצח העם היהודי במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים. יש המעדיפים את הביטוי "שורדי שואה" על פני הביטוי "ניצולי שואה", וזאת מכמה טעמים: האקטיביות המשתמעת מהמונח "שרידה", העובדה כי הביטוי "ניצול" מתייחס לאירוע שכבר הסתיים בעוד שההתמודדות עם השואה והשלכותיה לא הסתיימו עם הניצחון על הנאצים (ראו להלן), וכן הטענה כי לא נכון יהיה לומר "ניצול" על מי שחווה על גופו את השואה.
משלהי מלחמת העולם השנייה ועד שנות ה-60 נקלטו בישראל למעלה מחצי מיליון עולים מאירופה, מרביתם ניצולי השואה או ילדיהם.

התמודדות נפשית של הניצולים

ניצולי השואה סבלו משנות המלחמה ולאחריה באופנים רבים ושונים, גופנית, נפשית ורוחנית.
היו הבדלים ניכרים בעצמת הפגיעה הטראומטית בקרב ניצולים שונים. לכל אחד ואחת מהם היו סגנונות התמודדות אישיים שונים עם אירועי מלחמת העולם השנייה, בעזרתם או בלעדם התמודדו עם המתרחש, וגם בהמשך חייהם אחריה. השואה לא ביטלה את ההבדלים האישיותיים של הניצולים, והתמודדות אתה לא הייתה זהה. תהליך החלמתם של הניצולים היה קשה בכל אתר או מדינה, שבהם החליטו לגור.
למרבית הניצולים הייתה פגיעה טראומטית חזקה במצבם הגופני והנפשי, שבחלקה נמשכה כל ימי חייהם. היא התבטאה בין היתר בזעזוע נפשי גדול שעברו, בתחושה שהיו ב"פלנטה אחרת" שאין באפשרותם לשתף אחרים בכך, שלא הצליחו לעבד תהליכי אבלות על יקיריהם שנרצחו מכיוון שהיו עסוקים באותו זמן בהישרדות, וגם בתחושה שהם זכו בחייהם על חשבון אחרים (בשאלה ששאלו את עצמם: "למה דווקא אני שרדתי ואחרים לא?"). תקופה נוראה זו חרתה בחלק מהניצולים צלקות גופניות, נפשיות, שאופיינו לאחר מכן על ידי חוקרים בשם תסמונת מחנות הריכוז.
לעומת זאת, רבים מהניצולים גילו כוחות התמודדות טובים בהמשך חייהם, שיקמו את חייהם, עברו למקום חדש, הקימו משפחה ופיתחו קריירות מצליחות.
בשנת 1979 הוקמה עמותת אלה לטיפול נפשי בניצולי שואה. משנת 1987 בתחום פועלת עמותת "עמך" אשר מסייעת לניצולי שואה ובני משפחותיהם להתמודד עם בעיותיהם הנפשיות והחברתיות.
חודורוב (עיר)

תולדות היישוב

חודורוב נזכרת לראשונה בשנת 1394, עת הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, והפכה למוקד תעשייה אזורי. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיירה על ידי הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי חודורוב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל. פעילות זו הופסקה עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939.
ב-20 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד במעשי שוד של היהודים בה, בסיוע אוקראינים מקומיים. בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת מסירת דברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה, במהלכן נרצחו חלק מהיהודים. בהמשך, הועברו לעיירה יהודים מכפרי הסביבה.
ב-4 וב-5 בספטמבר 1942 פשטו על בתי היהודים בעיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, ובין 1,100 ל-1,500 מיהודיה שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. בשעת האקציה רצחו הגרמנים והאוקראינים מאות יהודים בעיר, בעיקר חולים וילדים. כשבועיים לאחר מכן, גורשו כ-250 יהודים נוספים מהעיר לבלז'ץ.
מאות היהודים שנותרו בעיר רוכזו בגטו שהוקם בה. ב-5 בפברואר 1943 נרצחו כולם מחוץ לעיירה.
יותר מעשרה יהודים מחודורוב שרדו את השואה כשהתחבאו בסביבות העיירה, בין השאר בעזרת נוצרים.
גאיוס סוסיוס

גאיוס סוסיוס (בלטינית: Gaius Sosius) היה איש צבא רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית (המאה ה-1 לפנה"ס).

תולדות חייו

סוסיוס נבחר למשרת הקווסטור בשנת 66 לפנה"ס ולמשרת הפראיטור בשנת 49 לפנה"ס. עם פרוץ מלחמת האזרחים בין פומפיוס ליוליוס קיסר צידד בסיעה האופטימטית אולם לאחר שפומפיוס נמלט מאיטליה, החליף את נאמנותו ועבר למחנהו של קיסר.
לאחר רצח קיסר בשנת 44 לפנה"ס הצטרף סוסיוס למחנהו של מרקוס אנטוניוס. הוא השתתף במערכה כנגד האימפריה הפרתית בשנת 40 לפנה"ס, מערכה שמטרתה הייתה כיבושן מחדש של הפרובינקיות המזרחיות. הוא מונה מטעם אנטוניוס לאחראי על סוריה וקיליקיה, ולאחר ההצלחה בסילוק הפרתים הוא נשלח ליהודה בראשות שני לגיונות לשם סיוע להורדוס במלחמתו במתתיהו אנטיגונוס השני.
סוסיוס סייע להורדוס לדכא התקוממות שפרצה נגדו בגליל ובאביב של שנת 37 לפנה"ס החל יחד עם הורדוס במצור על ירושלים, המצור נמשך כחמישה חודשים ובסופו נכנעה העיר לכוחות הרומאים והחל טבח בתושביה, דבר שגרם לכניעתו של אנטיגונוס, לקיחתו בשבי והבאתו אל אנטוניוס שהורה על הוצאתו להורג.
בשנת 32 לפנה"ס מונה למשרת הקונסול. עם פרוץ מלחמת האזרחים בין אוקטביוס לאנטוניוס צידד סוסיוס באנטוניוס ותקף את אוקטביוס בחריפות במהלך נאום בסנאט. מעשה זה אילץ את סוסיוס לברוח מרומא והוא מצא מקלט אצל אנטוניוס במזרח.
סוסיוס שימש כמפקד בצבאו של אנטוניוס בעת שזה פלש ליוון, פיקד על שייטת בצי של אנטוניוס, נלחם וכמעט שהצליח להביס את לוקיוס ארונטיוס אולם הקרב נכשל עם הופעתו של מרקוס ויפסניוס אגריפה שהצליח להביס את סוסיוס. בקרב אקטיום פיקד סוסיוס על האגף הימני של אנטוניוס.
אחרי התבוסה בקרב נמלט סוסיוס משדה המערכה אולם אנשיו של אוקטביוס לכדוהו והוא נלקח בשבי. כתוצאה מהתערבותו של לוקיוס ארונטיוס חנן אותו אוקטביוס. עם שיחרורו השלים סוסיוס את שיקומו של מקדש אפולו בשדה מרס והקדיש אותו לאוקטביוס.
ג'ובני ג'נטילה

ביוגרפיה

ג'נטילה נולד בקסטלווטרנו שבסיציליה ולמד פילוסופיה באוניברסיטת פיזה. ערך עם בנדטו קרוצ'ה את הביטאון הספרותי הביקורת. השניים נותרו ידידים קרובים לאורך שנים רבות, על אף חילוקי הדעות האידאולוגיים ביניהם.
משנת 1906 הורה פילוסופיה בפלרמו ולאחר מכן בפיזה וברומא. 
משנתו הפילוסופית של ג'נטילה ממשיכה את תורתו של הגל, הקובעת כי יסודה של המציאות הוא הרוח. ואולם, שלא כהגל ג'נטילה סבר שהרוח אינה מכוונת רק למושגים אלא שביסוד כל גילוייה הפרטיקולריים של הרוח ישנן מחשבות שהן בבחינת 'פעולה טהורה', כלומר, ביטויים של הרוח המתממשים באמצעים שאינם מכוונים למושגים או לרעיונות. מכאן חשיבותן של הדת (אף שג'נטילה עצמו לא היה אדם מאמין) והאמנות כגילויים של הרוח שאינם מבטאים מושגים או רעיונות. גם "רוח האומה" היא ביטוי כזה של הרוח. המדינה, כביטוי תבוני עליון של 'רוח האומה' משמשת מסגרת פוליטית לרוח זו ולכל גילוייה. ברוח תורת הגל סבר כי הפרט אינו מתמצה באינדיבידואליות מבודדת, אלא מתממש רק כחלק מן הקולקטיב הלאומי. האחדות ה'אורגנית' של הקולקטיב הייתה בעיני ג'נטילה גם מפתח לפתרון בעיות חברתיות. מכיוון שהפרטים בחברה אינם שווים, השאיפה להחיל עליהם את השוויון הפורמלי איננה  מעשית ואיננה צודקת. במקום זאת צריכות הבעיות החברתיות - במיוחד סכסוכי עבודה - להיפתר מתוך גישה "אורגנית", כלומר, מתוך סולידריות לאומית. גישה זו מושגת באמצעות מעורבות של המדינה, המייצגת את האחדות האורגנית הזאת. תפיסה זו נתנה גיבוי לרעיון המשק הקורפורטיבי שלו הטיף הפשיזם. 
ג'נטילה הפך להוגה הדעות הרשמי של הלאומנות האיטלקית ומאוחר יותר לתומכו הרוחני של הפשיזם. הוא היה לסופר הצללים של חלק מכתביו הרעיוניים של מוסוליני, וזה האחרון הגדיר את ג'נטילה בתואר "הפילוסוף של הפשיזם" (יש אומרים שגם ג'נטילה הגדיר עצמו כך). הערך "פשיזם" באנציקלופדיה האיטלקית, שמוסוליני חתום עליו, ואשר נחשב להצגה השיטתית המתומצתת המוסמכת ביותר של הדוקטרינה הפשיסטית, נכתב למעשה על ידי ג'נטילה. 
ג'נטילה היה גם הוגה דעות חשוב בתחום החינוך והפילוסופיה של החינוך. הוא הדגיש את חשיבות המצוינות ואת טיפוח מדעי הרוח במערכת החינוך. כשר החינוך בקבינט הראשון של מוסוליני ביצע רפורמה יסודית בבתי הספר, רפורמה שנועדה להעלות את רמת הלימודים, להחדיר גישה היסטורית לכל המקצועות ולהנהיג פיקוח מתמיד של המדינה על ההוראה.
בשנים שלאחר מכן נטל ג'נטילה חלק פעיל ביותר בפעילות האינטלקטואלית הממלכתית באיטליה הפאשיסטית. מאמצע שנות השלושים ירדה קרנו, במיוחד לנוכח נטייתו של מוסוליני לאמץ אל תוך הפשיזם יסודות של תורת הגזע ושל האנטישמיות, שהיו מנוגדים למשנתו הלאומית-מדינתית של ג'נטילה. יש עדויות  על כך שבזמן מלחמת העולם השנייה סייע למלומדים יהודים לברוח דרך איטליה ואף אירח או הסתיר אותם בביתו.
באפריל 1944 נרצח ג'נטילה על ידי אנשי מחתרת קומוניסטים כאשר עמד לשוב מנסיעה לפירנצה שבה ביקש לשכנע את השלטונות לשחרר ממאסר כמה אינטלקטואלים אנטי-פשיסטיים. 
לאחר המלחמה הושכח ג'נטילה כליל, ומעטים עסקו במשנתו ובכתביו. הסיבה העיקרית לכך הייתה ההסתייגות המקיפה מן הפשיזם ומכל מי שזוהה איתו. כמו כן, דמותו ומשנתו של ג'נטילה עמדו בסתירה למאמץ התעמולתי להסתיר את היסודות ההומניסטיים של הפשיזם ולהציגו כדוקטרינה חסרת עומק פילוסופי, המתמצה בעידוד אלימות לאומנית פרועה ובפולחן המנהיג. סיבה נוספת להתעלמות ממנו הייתה נעוצה בירידת קרנה של הפילוסופיה ההגליאנית בכללה במחצית השנייה של המאה העשרים.