בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר

בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר (שמו הרשמי: בית הדין הבינלאומי לשפיטת אישים האחראים להפרות חמורות של המשפט ההומניטרי הבינלאומי, שבוצעו בטריטוריה של יוגוסלביה לשעבר מאז 1991, בראשי תיבות באנגלית ICTY) היה גוף של ארגון האומות המאוחדות, שהוקם על מנת לשפוט נאשמים בפשעים, שבוצעו במהלך מלחמות יוגוסלביה. מקום מושבו היה בעיר האג, שבהולנד.
בית הדין הוקם בהחלטה 827 של מועצת הביטחון של האו"ם מה-25 במאי 1993. סמכות השיפוט שלו השתרעה על ארבע קבוצות של פשעים שבוצעו בשטח יוגוסלביה לשעבר: הפרות חמורות של אמנות ז'נבה, הפרות של דיני המלחמה, רצח עם ופשעים נגד האנושות. העונש הכבד ביותר שבית הדין מוסמך להטיל על נאשם שהרשיע הוא מאסר עולם. מאז ראשית פעולתו ב-1994 התנהלו בפניו משפטיהם של 161 איש. בית הדין נסגר ב-21 בדצמבר 2017, לאחר 24 שנות פעילות. 
בית הדין היה ארגון שהוקם על בסיס אד הוק, לכן הוא נסגר כאשר הסתיים מילוי תפקידו. אין לבלבל בינו לבין בית הדין הפלילי הבינלאומי או בינו לבין בית הדין הבינלאומי לצדק, שהם גופים קבועים, שגם מקום מושבם בהאג, אך הם בעלי סמכות שיפוט שונה.

הקמת בית הדין

ההצעה להקמת בית הדין הועלתה על ידי שר החוץ הגרמני קלאוס קינקל. בהחלטת מועצת הביטחון מס' 808 (מה-22 בפברואר 1993) קבעה המועצה כי יוקם בית דין לשפיטת האחראים להפרות חמורות של המשפט ההומניטרי הבינלאומי בטריטוריה של יוגוסלביה לשעבר מאז 1991. בהחלטה גם פנתה המועצה למזכ"ל האו"ם להגיש לה דין וחשבון על כל היבטיו של נושא זה ובכלל זה הצעות ספציפיות ודרכי פעולה מתאימות, בשים לב להצעות שהעלו לעניין זה המדינות חברות המועצה. 
בהחלטה 827, שנתקבלה שלושה חדשים לאחר מכן, אימצה המועצה את הדו"ח שהגיש לה המזכ"ל ואת חוקת בית הדין (Statute) שהייתה נספח לדו"ח. בכך נקבעו סמכויות השיפוט של בית הדין והעונשים שבכוחו להטיל.
במהלך 1993 החל בית הדין לבנות את מטהו. במהלך השנה הראשונה לקיומו ניסחו השופטים הראשונים שמונו לכהן  בבית הדין את כללי סדר הדין ודיני הראיות שינהגו בפניו, כמו גם את הכללים להחזקת נאשמים במעצר על ידו ומינוי סניגור עבורם. הייתה זו פעולה מורכבת שכן היא הייתה תקדימית – היה זה בית הדין הראשון שהקים האו"ם לשם דיון באישומים פליליים.
במהלך השנה השנייה לקיומו הושלמה הקמת אולמות המשפט ומתקן המעצר של בית הדין ברובע סכוונינגן שבהאג, ובית הדין קיבל לשורותיו עובדים רבים. ביולי 1994 אויש משרד התובע בבית הדין במידה מספקת כדי לאפשר את תחילתן של חקירות אודות חשדות לעבירות שבוצעו בשטח יוגוסלביה לשעבר. בנובמבר 1994, בעוד המלחמה בבוסניה נמצאת בעיצומה, הוגש לבית הדין כתב האישום הראשון – כנגד הסרבי הבוסני דרגאן ניקולאיץ'. 
עד לסגירתו מנה צוות בית הדין בכל התפקידים כ-1,200 איש, שהגיעו מכל רחבי העולם.

מבנה בית הדין וחבר שופטיו

היחידות שהרכיבו את בית הדין היו משרד התובע, המזכירות והשופטים, ששובצו ללשכות. כמו כן פעלה במסגרתו יחידת המעצר.

משרד התובע

התובע (Prosecutor) היה ראש משרד התובע בבית הדין. עליו ועל צוותו הוטל התפקיד לחקור חשדות לפשעים בתחום סמכות השיפוט של בית הדין, לאסוף ראיות, להגיש כתבי אישום ולנהל את המשפטים מצדה של התביעה. התובע התמנה לתפקידו על ידי מועצת הביטחון של האו"ם לפי הצעת מזכ"ל האו"ם. התובע האחרון, הששי במספר היה סרז' ברמרץ (Serge Brammertz) מבלגיה (שירת מאז 2007).

המזכירות

המזכירות (Registry) הופקדה על מכלול ענייני המנהלה של בית הדין, ובכלל זה ניהול רשומותיו, תרגום מסמכים לשפות שונות, הסדרתם הגעתם של אישים שזומנו להעיד בפני בית הדין והפעלת לשכת המידע לציבור. למזכירות היו כפופים גם צוותי הסיוע המשפטי של השופטים (ראו להלן). היא הופקדה גם על ניהול יחידת המעצר של בית הדין, שבה הוחזקו מי שמשפטיהם התנהלו בפניו ועל תוכנית הסיוע המשפטי, שהעמידה ייצוג לנאשמים שידם אינה משגת לשכור אותו. בראש המזכירות עומד רשם בית המשפט. האחרון ששימש בתפקיד היה ג'ון הוקינג (John Hocking) מאוסטרליה (מאז 2009), הרשם הרביעי במספר.

לשכות השופטים

בבית הדין התקיימו ארבע לשכות שופטים (Chambers), מהן לשכה אחת המופקדת על הדיון בערעורי נאשמים על פסקי הדין של שופטים מן הלשכות האחרות. 
בכל אחת משלוש הלשכות העיקריות כיהנו שלושה שופטים קבועים ועד ששה שופטים שאינם קבועים. לכל הרכב שופטים היושב בדין במשפטו של נאשם התמנו שלושה שופטים, שלפחות אחד מהם היה שופט קבוע.
לשכת הערעורים שימשה כערכאת הערעור של בית הדין וגם כערכאת הערעור לנאשמים בבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה. כיהנו בה שבעה שופטים, ששניים מהם שופטים קבועים של בית הדין הפלילי לרואנדה. כל ערעור נשמע על ידי הרכב של חמישה שופטים מלשכת הערעורים.
השופטים מכל לשכה הסתייעו בעבודתם בצוות הסיוע המשפטי של אותה לשכה, שהיה מסייע בידם בטיפול בתיקים שלפניהם, בהכנת מסמכים ובמחקר משפטי.

יחידת המעצר

נאשמים שלא נמצאו זכאים לשחרור על תנאי ממעצר היו נכלאים למשך משפטם ביחידת המעצר של האו"ם (United Nations Detention Unit - UNDU), שנמצאה בסחוונינגן, כשלושה קילומטרים מבית הדין. כל אחד מהנאשמים בה נכלא בתא בן כ-15 מטרים מרובעים, המיועד לאדם אחד. היה מצוי בו ריהוט בסיסי, שירותים ומקלחת, רדיו, טלוויזיה ומחשב (ללא גישה לאינטרנט). העצורים זכאים לביקורים ולשיחות טלפון לקרוביהם, ולרשותם שירותי דת, ספרייה וחדר כושר. הם היו רשאים לשהות בחלק משעות היום מחוץ לתאיהם ולקיים פעילויות משותפות. התנאים המשופרים ביחידת המעצר בהשוואה למתקני כליאה אחרים נובעים מרצון הנשיא הראשון של בית הדין להדגיש כי הכלואים הם בחזקת חפים מפשע כל עוד לא נקבע אחרת.