סן מיניאטו

היסטוריה

ממצאי קרמיקה וכלי אבן מתקופת הברונזה שנתגלו באזור סן מיניאטו מוכיחים קיום התיישבות אנושית באזור כבר בתקופה זו. כמו כן התגלו באזור ממצאים מהמאה ה-3 לפני הספירה, מהתקופה האטרוסקית. ממצאים נוספים מהעת העתיקה הם ממצאים ארכאולוגים מתקופת האימפריה הרומית, בעיקר מתקופת המאה ה-1 לפני הספירה והמאה ה-2 לספירה.
בימי הביניים, הייתה סן מיניאטו ממוקמת על ויה פרנצ'יג'נה - הדרך המרכזית שקישרה בין רומא ובין צפון אירופה. היא גם יושבת בצומת הדרכים פירנצה-פיזה ולוקה-סיינה. עקב מיקומה האסטרטגי, הייתה סן מיניאטו נתונה לאורך ההיסטוריה למעבר שכיח של צבאות - הן ידידותיים והן עוינים, למעבר סחורות ושירותים ולמעבר נוסעים מקרוב ומרחוק.
האזכור הראשון של סן מיניאטו במסמכים היסטוריים מציין כפר קטן שבמרכזו כנסייה קטנה שנבנתה במאה ה-8 על ידי הלומברדים ומוקדשת לסן מיניאטו (איט'). בסוף המאה ה-10 כבר התפתחה סן מיניאטו וכללה אוכלוסייה גדולה יותר. הגנת העיירה נסמכה על חפיר שהקיפה אותה ועל מצודה שהקים אוטו הראשון. מבחינה דתית השתייכה העיירה לארכיבישופות של לוקה. רבודו , נסיך גרמני שמונה על ידי היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כנציגו האימפריה בטוסקנה, קבע את מושבו ב-1116 בעיירה. בכך תפסה סן מיניאטו את מקומה של פירנצה כמקום מושב הממשל בטוסקנה עד המאה ה-13. המושלים, שהיו ברובם ממוצא גרמני, הקנו לעיירה את שמה "El Tedesco" שמשמעותו - "הגרמנים", שנשאר כחלק משמה במשך מאות שנים.
החומות הראשונות סביב לעיירה, ששולבו בהן גם מגדלים, נבנו במהלך המאה ה-12 בתקופה שבה האזור כולו נשלט על ידי פרידריך ברברוסה. תחת שלטונון נכדו, פרידריך השני, הורחבו וחוזקו ביצורי העיר, כולל בניית המצודה (La Rocca) והמגדל שניצב בה. בסוף המאה ה-13 ובמהלך המאה ה-14 כולה, הייתה סן מיניאטו מעורבת בסכסוך המתמשך בין הגואלפים ובין הגיבלינים. בתחילה זוהתה העיר עם הגיבלינים, אך ב-1291 היא הפכה לעיר גואלפית כשכרתה ברית עם פירנצה, ובשנת 1307, נלחמה עם חברים אחרים של הליגה הגואלפית כנגד ארצו הגיבלינית.
מ-1347 ועד איחוד איטליה ב-1860, הייתה סן מיניאטו תחת שליטת פירנצה ובהמשך תחת הדוכסות הגדולה של טוסקנה, למעט שלוש שנים (1370-1367), בהן מרדה בפירנצה בתמיכת פיזה ותקופה של שנתיים (1799-1797) בזמן מסעו הראשון לאיטליה של נפוליאון בונאפרטה.
באמצע שנות ה-20, תחת השלטון הפשיסטי, קובצו מספר קהילות קטנות ששכנו מצפון ולמרגלות הרכס עליו נמצאת סן מיניאטו ונקראו סן מיניאטו באסו (San Miniato Basso). כיום, חלק מוניציפלי של סן מיניאטו והמקום בו עוברת מסילת הרכבת. במהלך מלחמת העולם השנייה סבלה העיר מהפצצות של קו הרכבת פיזה-פירנצה שעבר בתחומה התחתון. ב-22 ביולי 1944, בעת שהעיר הייתה תחת שלטון גרמני וכוחות בנות הברית התקרבו לעיירה, אפשרו הגרמנים לחלק מתושבי העיר למצוא מקלט בקתדרלה המקומית. במהלך דו-קרב ארטילרי, חדר פגז (בדיעבד התברר שהיה פגז אמריקאי) אל חלון הקתדרלה והתפוצץ בתוכה. 55 נפש נהרגו בפיצוץ וכ-100 נפצעו. רוב הקרבנות היו זקנים, נשים וילדים. במאי הקולנוע ילידי העיירה, האחים טביאני, כללו אירוע זה בסרטם הראשון (יצא לאור ב-1954), "סן מיניאטו יולי 44". סרט נוסף שלהם, "הלילה של סן לורנצו", שיצא למסכים ב-1982, צולם בסן מיניאטו ובאמפולי ועסק גם הוא באנשי עיירה איטלקית המחכים לבואם של האמריקאים במלחמת העולם השנייה ומתלבטים האם למצוא מחסה בכנסייה המקומית או לצאת מן העיר ולהתקדם לעבר הכוחות האמריקאים. בעת נסיגתם פוצצו הגרמנים את מגדל רוקה די פדריקו II שבנה פרידריך השני במאה ה-13. המגדל שוחזר מחדש ב-1958. במחצית השנייה של המאה ה-20 חלה צמיחה באזור וכלכלתו, שהתבססה בעבר בעיקר על חקלאות, עברה להתבסס על תעשיית עיבוד עורות, תעשייה זעירה ומסחר שהתרכזו בעיקר בסן מיניאטו התחתית ונהנו מקרבת קו מסילת הברזל ומהמחלף לעיר מהכביש המהיר פירנצה-פיזה (המחלף נחנך בשנות ה-90). במאה ה-21, יחד עם המשך מגמת הגידול באוכלוסייה באזור, מהווה גם התיירות מרכיב חשוב בכלכלת העיר, יחד עם המשך המגמה של התפתחות המסחר והשירותים.

כמהין לבנות

בשלושת השבועות האחרונים בחודש נובמבר, מארחת סן מיניאטו פסטיבל המוקדש לכמהין הלבנות הנאספות באזור שמסביב לעיר. הכמהה הלבנה נחשבת כבעלת ערך גבוה יותר מהכמהה השחורה, שנאספת במחוזות אומבריה ומרקה, דבר המתבטא במחירה הגבוה, המשפיע גם על מחירי המנות המכילות כמהין במסעדות המקומיות.