google/wiki40b huggingface dataset:
מפיק מוזיקלי

מפיק מוזיקלי הוא המנהל הראשי של הפקה מוזיקלית, בדרך-כלל אלבום מוזיקה.
תפקידו של מפיק מוזיקלי ניהולי פחות מזה של מפיק קולנוע שמעורבותו בתחום היצירתי פחותה. למפיק מוזיקלי תפקיד טכני מאוד, שתורם ישירות לעיצוב המוזיקה והתוצאה הסופית. מפיק מוזיקלי הוא לרוב מוזיקאי עתיר ניסיון וידע בתחום.
בהפקת שיר המפיק המוזיקלי מקבל מיוצרי השיר את המילים והלחן כשהם "עירומים", כשהם עדיין מהווים רעיון בסיסי במוחו של היוצר. תפקידו של המפיק הוא להקנות לשיר צורה סופית. המפיק מחליט על המקצב, כלי הנגינה, קולות השירה ואורך השיר; אכן, למפיק המוזיקלי השפעה מכרעת על הגוון הסופי של השיר. לאחר שהחליט המפיק על הפרטים הטכניים של השיר, מתפקידו ליישם את החלטותיו: עליו לארגן ולגייס נגנים (גם כשמדובר בלהקה, לרוב משתתפים נגנים נוספים בהקלטת האלבום; לעיתים אף משתתפת תזמורת שלמה), לארגן כלי נגינה במקרה הצורך, לגייס זמרי ליווי, להדריך את הנגנים והזמרים, לתאם הקלטות וחזרות, לגייס טכנאי מוזיקה (בעיקר: איש מיקס ואיש מאסטר) ולהדריכם. לעיתים מבצע המפיק בעצמו את התפקידים הטכניים (את ההקלטה והמיקס, אך כמעט אף פעם לא את המאסטר). יש מפיקים מוזיקליים המקפידים להיות גם בהופעות של האומנים לשם עיצוב הצליל של המופע (לדוגמה יעקב גלעד).
בניגוד למפיק קולנוע, למפיק מוזיקלי נגיעה מועטה בתחום העסקי והשיווקי של האלבום; למרות זאת, נושא זה שונה ממפיק למפיק.
מוזיקאים רבים, במיוחד בתחום הרוק האלטרנטיבי והכבד, מפיקים בעצמם את שיריהם ואלבומיהם. לעומתם, מפיקים רבים, לאחר שנים של עבודה "מאחורי הקלעים", הוציאו בעצמם אלבומים, שאותם הם כתבו ואותם הם מבצעים.
מפיקים פיתחו לאורך השנים "חתימה מוזיקלית" ייחודית - סגנון, אווירה וגוון המייחדים את הפקותיהם. לעניין זה חשיבות רבה בעולם המוזיקה, ובכל דיון על אלבום או שיר מסוים נידונה ההפקה המוזיקלית. אמירות כגון "הפקתו של בריאן אינו ניכרת בצליל החללי ובאפקטים המקוריים" (נאמר על האלבום Achtung Baby של U2) אינן נדירות, ומשקפות את השפעת המפיק על היצירה המוזיקלית.
בעשור הראשון של המאה ה-21 חלה עלייה בחשיפתם של המפיקים המוזיקליים (לדוגמה, מרק רונסון בפופ ודייוויד גטה, אביצ'י וקלווין האריס במוזיקה אלקטרונית), ועניין זה התבטא בהוצאת אלבומים שבהם המפיק הוא הדמות המרכזית. בנוסף, מפיקים החלו להופיע בעצמם בין אם כחלק מהרכב או בתור די ג'יי.
גרף (תורת הגרפים)

בתורת הגרפים, גרף הוא ייצוג מופשט של קבוצה של אובייקטים, כאשר כל תת-קבוצה של אובייקטים בקבוצה עשויים להיות מקושרים זה לזה.
האובייקטים הניתנים לקישור מכונים קודקודים או צמתים (באנגלית: vertex), וקבוצת הקודקודים מסומנת באות .
הקישורים בין הקודקודים מכונים צלעות או קשתות (באנגלית: edge), וקבוצת הצלעות מסומנת באות . מתקיים כי קבוצת הצלעות מקיימת: , כלומר: כל צלע היא זוג הקודקודים, אותם היא מקשרת (ללא חשיבות לסדר, נהוג לייצג באמצעות קבוצה).
גרף, אשר קבוצת הקודקודים שלו היא  וקבוצת הצלעות שלו היא  מסומן באופן הבא: .
גרפים זכו למחקר תאורטי נרחב במסגרת תורת הגרפים. הם משמשים גם לפתרון בעיות מעשיות, כגון בעיית הסוכן הנוסע, העוסקת בסוכן נוסע, שבמסגרת תפקידו עליו לעבור בערים רבות, המקושרות ביניהן ברשת כבישים, ויש למצוא את המסלול הקצר ביותר אשר מבקר בכל עיר פעם אחת בדיוק. בבעיה זו, הצמתים בגרף מייצגים את הערים, והקשתות מייצגות את הכבישים המקשרים בין הערים.

תת גרף

תת גרף  של גרף  הוא גרף המורכב משתי תתי קבוצות של צומתי וקשתות G, דהיינו:  וכן  כך שהקשתות  נפרשות על ידי .
או במילים אחרות: אם  ו- הם שני גרפים, אזי  הוא תת-גרף של  אם:  וגם .
תת גרף  של גרף  הוא תת גרף מושרה אם לכל זוג של צמתים  ו- ב-, ‏ היא קשת של  אם ורק אם היא קשת של . במילים אחרות,  הוא תת-גרף מושרה של  אם הוא מכיל את כל הקשתות של  המתאימות לצמתים של  ולא מכיל אף קשת נוספת.
מנחם הכהן ריזיקוב

קורות חייו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
נולד ב-1866 לרב צבי יוסף רזניק בז'טל ולמד בישיבת וולוז'ין וישיבות בעיר וילנא. החל משנת 1895, הוא כיהן כרב בעיר קאזאן אשר ברוסיה במשך 11 שנה עד שנאלץ לברוח מפני הפרעות אנטישמיות, הוא הגיע לניו יורק בשנת 1906 כבן ארבעים שנה.
הרב קיים קישור מכתבים עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק בסוגיות תורה והלכה. ככך היה גם קשר מכתבים עם נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט ומהם הוא דורש ראשי תיבות של שם הנשיא וחיבתו של שתי המפלגות בקונגרס האמריקני - הרפובליקנים והדמוקרטים.

רעיוניו על הכהונה

לסוף ימיו, בשנת ה'ת"ש, הדפיס רב מנחם הכהן את חיבורו "הכהנים הלוים", בו הוא מאריך בחביבות הקדוש ברוך להכהנים בני אהרן, ומציע לאחיו הכהנים לערוך יום אחד צום ותפילה להקדוש ברוך הוא להשגיח על התדכאות עם ישראל בידי הנאצים ולנקום באויבי העם.
בספר הוא גם מציע לאחיו הכהנים לקנות שטח בארץ ישראל להקים יישוב של כהנים. בשנת ה'תש"ח הוא גם הדפיס ספר על עבודת הכהנים בבית המקדש בשם "תורת הכהנים".
התפוח (בית המקדש)

התפוח היה ערימת אפר ענקית באמצע מזבח העולה, ונקרא כך משום שהיה תָפוּחַ, ונראה כתפוח גדול מאוד. התפוח שימש כמאגר ענקי של דשן ואפר על גבי המזבח, שאליו העבירו, בכל בוקר, את האפר שנשאר מהמערכה הגדולה.
בתפוח השתמשו גם כפח אשפה של מזבח העולה, למשל כאשר הקריבו קרבן כלשהו, זרקו אל התפוח את גיד הנשה, שאותו אסור להקריב.

דעות אחרות לגבי מהותו של התפוח

בניגוד לדעה המקובלת, שהתפוח הוא ערימת האפר שהייתה בראש המזבח, קיימות דעות נוספות, שהמשותף להן הוא שהתפוח אינו ערימת האפר שעל המזבח, אלא המקום שעליו הניחו ערימה זו.
לפי הראב"ד התפוח הוא טבלה מרובעת, שגודלה הוא כ"ב אמה על כ"ב אמה בגובה אמה. לדעתו, ייתכן שטבלה זו הייתה מעוגלת בקרנותיה כדי להוסיף מקום למערכה. הדשן היה ניתן על גבי טבלה זו.

גם בעל ספר החינוך סובר שהתפוח הוא מקום על גבי המזבח, אך הוא אינו מתאר מקום זה.

יש מקשים על דעות אלה, לפיהן התפוח הוא חלק ממבנה המזבח, מדוע לא הוזכר התפוח במסכת מידות, במשנה המתארת בפירוט את מבנה המזבח. 

דעה נוספת בעניין היא דעתו של רבנו חננאל, הסובר שהתפוח הוא כלי שהיה מונח באמצע המזבח, ובתוכו הניחו את האפר.

פינוי התפוח

את התפוח פינו אל בית הדשן שמחוץ לבית המקדש בכל פעם שהיה צורך בכך.
בשלוש הרגלים לא היו מדשנים, (מֵפַנִים), את  התפוח. הסיבה לכך הייתה לא בגלל שהכהן התעצל לבצע את העבודה, אלא מפני שהדבר הראה "נוי למזבח". שכן התפוח, אף על פי שהיה מכוער, בכך שהכמות בו הייתה גדולה מאוד, הראה הדבר שמשתמשים במזבח פעמים כה רבות, עובדה המדגישה את כבודו של המזבח.

גודלו של התפוח

על פי דברי המשנה בזמן שלא פינו את התפוח, הוא הגיע לממדים עצומים, כשלוש מאות כור (מידה מקראית). אך התלמוד מביא את דברי רבא, האומר שממדים אלו הם גוזמה. יש הרוצים לאמת את דברי רבא כי מדובר בגוזמה בחישוב מתמטי, שכן נפח של 300 כור שווה בערכו ל-117 ממ"ק. קוטרו של "תפוח" בנפח כזה, הוא 26.8 אמה. קוטר זה גדול משטחו האפקטיבי של המזבח המתואר במסכת מידות (24x24 אמות). אולם נפח זה,  כן מתאים למידותיו של המזבח, במקדש הורדוס המתואר על ידי יוסף בן מתתיהו (50x50 אמות). אך יש הסבורים כי דווקא המידות שמביא פלביוס בספרו הם המוגזמות ובלתי מדויקות.
יוליוס רויבקה

ביוגרפיה

רויבקה נולד בהאוזניינדורף, בנו של בונה העוגבים אדולף רויבקה. הוא נכנס לבית הספר למוזיקה של ברלין (שהפך מאוחר יותר לקונסרבטוריון שטרן), שם למד פסנתר אצל תיאודור קולאק. לפי המלצתו של הנס פון בילוב נסע ב-1856 לוויימר, ללמוד שם אצל פראנץ ליסט, והיה לאחד מבכירי תלמידיו. כשרויבקה מת כעבור שנתיים בפילניץ, כתב ליסט מכתב תנחומים לאביו ובו אמר, "באמת, אין מי שיחוש ביתר עמקות את האבדה, שפקדה את האמנות עם לכתו של יוליוס שלך, מזה שצפה באהדה ובהתפעלות בחתירתו האצילה, המתמדת והמצליחה בשנים האחרונות, ואשר ישא עמו בנאמנות את זכר ידידותו עד יומו האחרון."
רויבקה לא האריך ימים די הצורך לצבור כמות ניכרת של יצירות. אף על פי כן, הסונאטה לפסנתר שלו (1857) מבוצעת מדי פעם בימינו ויצירתו הנודעת ביותר, הסונאטה לעוגב על פי מזמור צ"ד בתהילים (גם היא מ-1857) נחשבת לאחת מיצירות העוגב המשובחות ביותר של המאה ה-19. בשתי היצירות ניכרת השפעתו של ליסט, בעיקר בסונאטה לפסנתר.
רויבקה מת בגיל 24 כתוצאה ממחלת השחפת.
מגנטוספירה

מגנטוספירה (אנגלית: Magnetosphere; ממגנט וספֵירה, הגם שצורתה אינה כדורית) היא אזור סביב גרם שמים, שקיימות בו תופעות הנגרמות או המושפעות עקב השדה המגנטי של אותו גרם שמים.
מגנטוספירה קיימת סביב כדור הארץ, וגם סביב כוכבי לכת אחרים בעלי שדה מגנטי משמעותי: צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון.
השפעת השדה המגנטי של כדור הארץ מורגשת עשרות אלפי קילומטרים בחלל.
מדענים שיערו זמן רב את קיום המגנטוספירה של כדור הארץ - עקב קיומן של סערות גאומגנטיות. בשנת 1958 בוצעו ניסויים באמצעות לוויין המחקר אקספלורר 1 שהוכיח את קיומה של המגנטוספירה וגילה את חגורות הקרינה - חגורות ואן אלן.
בשנת 1959 הוצע השם מגנטוספירה על ידי האסטרופיזיקאי האוסטרי תומאס גולד.

מגנטופאוזה

מגנטופאוזה Magnetopause היא החלק החיצוני של המגנטוספירה. החלקיקים מרוח השמש הטעונים בשדה מגנטי בין-פלנטרי - אינם יכולים להתערבב עם חלקיקי הפלזמה הטעונים מהשדה המגנטי של כדור הארץ הנמצאים במגנטוספירה. המגנטופאוזה היא הגבול שבין שני סוגי החלקיקים.

פלזמספירה

פלזמספירה Plasmasphere היא החלק הפנימי של המגנטוספירה - זה שקרוב לאטמוספירת כדור הארץ, מכילה פלזמה קרה עם אנרגיה נמוכה.

חגורות הקרינה

לווייני המחקר הראשונים ששוגרו לחלל, גילו בשנת 1958 חגורות של קרינה עזה סביב כדור הארץ, שלא היו ידועות עד אז. אזורים אלה קרויים חגורות ואן אלן Van Allen belts. תחילה התגלו החגורות הפנימיות 700 - ‎10,000‏ ק"מ מעל פני כדור הארץ - המכילות בעיקר פרוטונים באנרגיה גבוהה, ולאחר מכן התגלו החגורות החיצוניות ‎13,000‏ - ‎65,000‏ קילומטרים מכדור הארץ - המכילות בעיקר אלקטרונים באנרגיה גבוהה.

השובל המגנטי

מגנטוטייל Magnetotail - שובל מגנטי ארוך של חלקיקים טעונים - נוצר על ידי רוח השמש - בכיוון הנגדי לשמש, ואורכו רב מאד. השובל המגנטי של כדור הארץ ארוך יותר מאשר הרדיוס של מסלול הירח סביב כדור הארץ.
קחון

קחוֹן (מספרדית: Cajón, מילולית: "תיבה" או "מגירה") הוא סוג של תוף המורכב מתיבת עץ שבחזיתה משטח דק (בדרך כלל דיקט). הנגינה עליו מתבצעת תוך כדי ישיבה עליו והקשה על משטח הדיקט באמצעות כפות הידיים או באמצעות מקלות תיפוף.

מקורותיו והתפתחותו

מקורותיו של הקחון הם ככל הנראה בעבדים האפריקאים שהגיעו לפרו, אך כיום הוא נפוץ במוזיקה של מדינות רבות באמריקה הלטינית, בדגש על קובה - שם הוא מהווה חלק בלתי נפרד מסגנון הרומבה האפרו-קובני. כמו כן, הקחון הוא כלי הנגינה הנפוץ ביותר במוזיקה האפרו-פרואנית במאה ה-20.
מעריכים כי הקחון התפתח בחופי פרו בשנים המוקדמות של המאה ה-19, והגיע לשיא הפופולריות שלו באמצע המאה. לקראת סוף המאה החלו נגני הקחון לבצע שינויים בעיצובו, בעיקר על ידי כיפוף חלק מפאותיו, על מנת לגוון את ויברציית הצליל שהוא מפיק.
על פי אחת התאוריות, העבדים באמריקה הדרומית השתמשו בתחילה בתיבת עץ פשוטה על מנת להפיק ממנה מוזיקה ככלי הקשה, על מנת להתגבר על החרם המוזיקלי שהוטל על האזורים האפריקאים ביבשת. בדרך זו, הקחונים יכלו להיות מוסווים בקלות כשרפרפים ולא להיות מוגדרים ככלי נגינה. תאוריה זו גורסת, אם כן, כי הדיכוי שהטיל הכיבוש הספרדי על מוזיקת העבדים הוא אשר הביא להתפתחותו של הקחון.
עם חלוף השנים, הפך הקחון לחלק משמעותי ואינטגרלי מהמוזיקה הפרואנית והקובנית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל הכלי להיות נפוץ גם במוזיקת הפלמנקו, בעיקר בסיועו של הגיטריסט הספרדי פאקו דה לוסיה.

מבנה הקחון

חמש מתוך שש פאות התיבה עשויות מעץ עבה, בדרך כלל בעובי של 1-2 סנטימטר. משטח דק של עץ לבוד ("דיקט") ממוסמר לתיבה בתור הפאה השישית, ומשמש כמשטח ההקשה. במשטח העץ שממול למשטח ההקשה ממוקם חור, שממנו מופק הצליל. הקצוות העליונים של משטח ההקשה בדרך כלל לא ממוסמרים לתיבה, וכך ניתן להפיק צליל גם מהקשה עליהם ופגיעתם בתיבה. בקחון המודרני ישנם מספר ברגים בקצהו העליון, על מנת לכוון את גוון הצליל. בנוסף, נהוג להתקין לרוחב משטח ההקשה (מצדו הפנימי) מספר מיתרים, על מנת להפיק צלילים נוספים (בדומה לתוף הסנר). לעיתים מוצמדים לקחון גם מצילות קטנות (בדומה לאלה של הטמבורין). המתופף מנגן על הקחון באמצעות כפות ידיו והאצבעות, ובאזורים שונים של משטח ההקשה (ולעיתים אף על פאות אחרות של התיבה), ואף משתמש בהטיה של זווית הקחון - כל זאת על מנת להרחיב את מגוון הצלילים המופקים מהכלי. בקחון המודרני, חור הפקת הצליל ממוקם לעיתים באחת מהפאות הצדדיות של התיבה.

השימוש כיום

כיום, הקחון נפוץ מאוד במוזיקה קובנית, במוזיקה פרואנית וכן בסגנונות שונים של מוזיקה קריאולית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הובא הקחון גם למוזיקת הפלמנקו על ידי הגיטריסט פאקו דה לוסיה. השימוש בקחון במוזיקת הפלמנקו כולל שימוש ב טכניקת נגינה ספציפית, אשר עיקרה לחץ על חזית הקחון באמצעות רגלו של המתופף על מנת לשנות את גובה הצליל שהכלי מפיק.
הקחון המודרני נפוץ בעיקר ככלי ליווי לגיטרה אקוסטית. בין המוזיקאים שעושים שימוש בקחון בשיריהם (בהופעות או בהקלטות אולפן) ניתן למנות את ג'ניפר לופז, פליטווד מק, אנסטסיה, ג'יפסי קינגז, נורה ג'ונס ואחרים.
ככל שהקחון הופך לכלי נפוץ ומוכר יותר, חברות מרכזיות ליצור תופים וכלי הקשה מייצרות יותר דגמים ממנו. כמו כן, הוא הופך לחלק בלתי נפרד מערכות כלי הקשה של נגני כלי הקשה ("פרקשיוניסטים").
בשנת 2001 הוכרז הקחון כ"מורשת לאומית" על ידי המוסד הלאומי הפרואני לתרבות.
У (כתב קירילי)

היסטוריה

קדמה לאות זו אות אחרת שהייתה בשימוש בסלאבית כנסייתית עתיקה וסלאבית כנסייתית. האות נקראה אוּ או אוּק ומובנה היה מדע או לימוד. ערכה המספרי היה 400. במקור היה זה ביגרף (שילוב של 2 אותיות) שיובא מן היוונית: אומיקרון (o) ו אופסילון (u או Υ) שנכתב:  ОУ או OѴ.
כדי לחסוך במקום נכתבו ה У או ה Ѵ מעל ל O כליגטורה: Ѹ. הליגטורה בוטלה בכתב האזרחי, ה"גראז'דנקה", שנוצר ב-1708 תחת פיוטר הגדול ונותרה ה у.
טוניו קרגר

תמצית העלילה

העלילה עוקבת אחר מהלך חייו של אדם מימי בית הספר שלו לימי בגרותו. הבן של סוחר צפון גרמני ואם "דרומית" (קונסואלו) בעלת כישרונות אמנותיים. טוניו ירש תכונות משני צידי משפחתו.
כילד הוא חווה רגשות מנוגדים של הבורגנים שבסביבתו. הוא חש גם נעלה עליהם בראייתו וגם קנאה בחיוניותם התמה.
קונפליקט זה ממשיך גם לימי בגרותו של טוניו, כאשר נהיה לסופר מפורסם החי בדרום גרמניה. "כדי להיות לאמן" הוא מאמין, "על האדם למות מפני חיי היום-יום". נושאים אלה נפתרים רק בחלקם כאשר טוניו נוסע צפונה לבקר בעיר הולדתו. בעודו שם, טוניו נחשד בטעות כעבריין נמלט, דבר המחזק את חשדו הפנימי כי על האמן להיות יוצא דופן ביחס לחברה המהוגנת.
כפי שאריך הלר – אשר הכיר את תומאס מאן באופן אישי – ציין, כי הנושא של טוניו קרגר הוא של "האמן כגולה מן המציאות", עם טרקוואדו טאסו של גתה (1790) וסאפפו של גרילפרצר (1818) כבני לוויה. ועדיין היה זה אריך הלר אשר, קודם לכן, בנעוריו הוא, אבחן את הנושא הראשי של טוניו קרגר כהתאהבויותיו והסתבכויותיו של לב נלהב, כדי לתת להן ביטוי אינטלקטואלי במונחים אמנותיים.

קשר ליצירות אחרות של תומאס מאן

טוניו קריגר יוצר צמד עם סיפור מפורסם יותר: "מוות בוונציה" (Der Tod in Venedig).
שתי היצירות מתארות את חייו של אמן ומבטאות את עמדותיו של תומאס מאן על האמנות. בסיפור אחד האמן נוסע מדרום לצפון, בשני מצפון לדרום. אחד המסע מסתיים בפיוס קלוש והשני במוות.
אך, כשם ש-ט' ג' רייד ציין:
"ב'מוות בוונציה' תומאס מאן חוזר ממסע ומגיע לאלגוריה ושוב כותב ישירות על אמן-הכתיבה. אבל הישירות אינה של טוניו קרגר. שם הוא הביע בצורה לירית את חוויותיו המיידיות, כשהוא מגבש ומתפייס עם מה שעבר עליו."
החשיבות של היצירה מונחת, ביסודה, באופיה האוטוביוגרפי, ובה במידה בתרומתה, דרך תיאור ידידות מיוחדת (amitié particulière) כתאוריה של האהבה.
בשנת 1964 נעשה סרט על פי הנובלה בבימויו של Rolf Thiele.
דליה לביא

ביוגרפיה

לביא נולדה לרות, שעלתה מגרמניה בשנות ה-30 ולראובן לוינבוק, שעלה מרוסיה, במושב שבי ציון. כשהייתה בת 10 התגלתה על ידי השחקן האמריקני קירק דאגלס, אשר התרשם מכישוריה בעת שביקר בישראל לצורך הופעה בסרט "עושה הלהטים". דאגלס מימן ללביא לימודי מחול באופרה המלכותית בסטוקהולם אך היא נאלצה להפסיקם ולשוב לישראל, לאחר כארבע שנים, בשל בעיות בריאותיות של אביה ופטירתו.
בשנת 1955 הופיעה בסרטה הראשון, סרט שוודי בשם "Hemsöborna" ("אנשי המזו"), מבוסס על הרומן של הסופר השוודי אוגוסט סטרינדברג.
לאחר מכן שבה לישראל, והחלה בקריירת דוגמנות.
בשנת 1960 הופיעה לצדם של אורי זוהר, עודד קוטלר וגילה אלמגור בסרט "חולות לוהטים" שהיה הפקה ישראלית-גרמנית.
נישאה לראשונה בישראל, לז'אק גראר, בעל חנות כלבו בצרפת.
בעקבות הנישואים עברה לפריז, שם שיחקה במספר סרטים צרפתיים. השניים התגרשו לאחר כשנתיים. 
לביא הייתה בעלת כשרון לשפות, ובמהלך שנות השישים הופיעה במספר הפקות בינלאומיות כולל הפקות הוליוודיות גם בשפה הגרמנית 
בשנת 1962 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט "שבועיים בעיר זרה" לצדו של קירק דאגלס. 
היא הופיעה לצדם של שחקנים כפיטר או'טול בסרט "לורד ג'ים" (1965), דין מרטין בסרט "המשתיקים" (1966) ופיטר סלרס (בפרודיית ג'יימס בונד "קזינו רויאל" משנת 1967). סרטה האחרון היה מערבון בשם "קאטלו" משנת 1971 בו שיחקה לצד יול ברינר.
בשנת 1964 הייתה לדוגמנית הישראלית הראשונה שהצטלמה לשער של מגזין "ווג" הבריטי.
בשנת 1969 השתתפה באקראי בתוכנית אירוח ב-BBC בהשתתפות חיים טופול, ושרה מספר שירים ישראלים. מפיק מטעם חברה בשם "פסטיבל רקורדס" התרשם מקולה והחתים אותה על חוזה הקלטות.
לאחר מכן לקח אותה תחת חסותו מפיק גרמני בשם ג'ימי בוויאן, שעבד עבור חברת "פולידור" בגרמניה. לביא הקליטה להיט בשם "שיר אהבה בליל קיץ" (Liebeslied jener Sommernacht) שזכה במקום השני בפסטיבל שירים בטוקיו. השיר הוקלט גם באנגלית ובצרפתית והיה ללהיט באירופה.
במהלך השנים הקליטה לביא שירים בגרמנית, בצרפתית, באנגלית, בעברית, באיטלקית ובספרדית. 
הופיעה בטלוויזיה הגרמנית, ויצאה למסעות הופעות בגרמניה, באוסטריה, באנגליה ובשווייץ.
משנת 1992 התגוררה עם בעלה, צ'ארלס גנס, באשוויל, צפון קרולינה.
אחיינה הוא השחקן והדוגמן שרון פרנס.
דליה לביא נפטרה בביתה ב-3 במאי 2017. הובאה למנוחות במושב שבי ציון.
הותירה אחריה בת, שלושה בנים ונכדים.
לו גולן

לו גולן (באנגלית: Lew Golan; נולד ב-1933 בארצות הברית) הוא תסריטאי טלוויזיה ישראלי ואמריקאי, שידוע בעיקר בשל עבודותיו לטלוויזיה החינוכית, בין היתר כתסריטאי הסדרות הלימודיות "Here we are", "הרפתקאות סקוטרמן" ו"השריף מגבעות הוליווד". 
גולן איבד את שמיעתו כשהיה בן שבע וחלה בדלקת קרום המוח. למרות מגבלות השמיעה, הוא מעולם לא למד את שפת הסימנים, אלא למד לקרוא תנועות שפתיים, למד בבתי ספר לשומעים וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו ותואר מתקדם בעיתונות מאוניברסיטת אילינוי. לאחר שסיים את לימודיו, עבד בתחום העיתונות ובפרסום. ב-1970 עלה לישראל בעקבות ידידו אירב קפלן, שעלה לפניו ואירח אותו בחופשה בישראל. 
הסדרה הראשונה שהגה הייתה "הרפתקאות סקוטרמן" ולאחר מכן, ה"ספין-אוף" שלה, "The Amazing World of Dr. Halfbaked". מאוחר יותר יצר גם את "השריף מגבעות הוליווד" ואת "Here We Are". ב-1978 שב לשיקגו וב-1986 חזר לישראל. ב-2003 חזר לשיקגו. 
גולן גם פרסם ב-1995 ספר שמתאר את הצלחתו, כאדם חירש, בתעשיית הבידור: "Reading Between the Lips: A Totally Deaf Man Makes It in the Mainstream" ("לקרוא בין השפתיים: אדם חירש לגמרי מצליח במיינסטרים"). ספרו מהווה מתקפה ישירה על הטענה ל"תרבות חרשים" (למשל, של הפעיל למען זהות חרשים, הרלן ליין) ועל הטענה כי חרשים יכולים - וייתכן שאף צריכים - לתקשר באמצעות שפת סימנים בלבד. ב-2006 פרסם ב"ווושינגטון פוסט" מאמר המותח ביקורת חריפה על הבדלנות של חלק מן הסטודנטים וחברי הסגל באוניברסיטת גאלדט, שהתנגדו למינוי ג'יין פרננדס לנשיאה, מכיוון שלא גדלה כדוברת שפת הסימנים.
גד

גָּד הוא דמות מקראית, בנו של יעקב מזלפה, שפחת לאה. צאצאיו היו שבט גד. גד נולד לזלפה, שפחת לאה, ולכן היא זו שהעניקה לו את שמו. מקור שמו מוסבר בספר בראשית, פרק ל', פסוק י"א: 
וַתֹּאמֶר לֵאָה: בָּא גָד; וַתִּקְרָא אֶת-שְׁמוֹ גָּד
.
על פי סדר עולם רבה נולד בשנת ב'קצ"ח.
לפי ילקוט שמעוני גד נולד בי' בחשוון. לפי מדרש תדשא גד נולד בי' בתשרי. גד נפטר בן 125.

מדרש שמו

פירוש המילה גד הוא 'מזל' והמילה בגד (בָּא גָד) פירושה: בא המזל. בספר ישעיהו, פרק ס"ה, פסוק י"א נזכר שמו של האל הארמי גד: וְאַתֶּם עֹזְבֵי ה', הַשְּׁכֵחִים אֶת-הַר קָדְשִׁי--הַעֹרְכִים לַגַּד שֻׁלְחָן. האל הארמי גד היה מופקד על גורלות ומזלות. השם "גדיאל" - גדי בצירוף המילה אל מופיע בספר במדבר, פרק י"ג, פסוק י'.

ברכת יעקב לגד

ברכת יעקב לבנו גד טרם מותו: "גָּד, גְּדוּד יְגוּדֶנּוּ; וְהוּא, יָגֻד עָקֵב".
בברכת יעקב לגד הפעולה נגזרת משמו של השבט. אם יותקף גד, יתגודד לקבוצה ובזה טמון כוחו. בברכת יעקב לגד ניכר דמיון בתוכן הברכה, בלשונות דומים, ובאמצעי האמנותי לשון נופל על לשון לדן, אשר בורך גם הוא בפעולה אשר נובעת משמו וגם עליו נאמר כי יתקיף את אויביו מאחור. המילה "עָקֵב" מופיעה בשתי הברכות.
תרגום השבעים שונה במעט בפסוקים אלו: "גד גדוד יגודנו והוא יגוד עקב. מאשר שמנה לחמו והוא יתן מעדני מלך"(מ"ט יט-כ): האות מ"ם המופיעה בנוסח המסורה במילה "מאשר" נראית שלא במקומה, מלבד העובדה שלשאר השבטים הפניה אינה כוללת אותיות השימוש. בתרגום השבעים לעומת זאת נכתב "גד... עקבים. אשר שמנה..." – כלומר, האות מ"ם שייכת למילה עקבם (כתיב חסר) ובנוסח המסורה היא עברה אל המילה הבאה.

ברכת משה לגד

ברכת משה לשבט גד: "בָּרוּךְ מַרְחִיב גָּד כְּלָבִיא שָׁכֵן וְטָרַף זְרוֹעַ אַף קָדְקֹד. כא וַיַּרְא רֵאשִׁית לוֹ כִּי שָׁם חֶלְקַת מְחֹקֵק סָפוּן וַיֵּתֵא רָאשֵׁי עָם צִדְקַת ה' עָשָׂה וּמִשְׁפָּטָיו עִם יִשְׂרָאֵל".
גבורתו של גד מתבטאת בברכת משה. דימוי כוחו של ה' לאריה הרובץ על טרפו ואינו ירא מאויביו מצוי גם בספר ישעיהו, פרק ל"א, פסוק ד'. הגבורה שהיא אחד מאיפיוניו של גד באה לידי ביטוי גם בספר צוואת גד א', ב' :'ואהי גיבור בין המשפתים. ולכן שמרתי בלילה על העדרים והיה כי בא הארי או הזאב או כל חיה רעה אל העדר ואוץ אחריו ואתפשהו ואחזיק בידי ברגלו ואקלעהו כאבן הקלע וככה הרגתיו'. בברכת משה הטורף הוא גד ואילו בצוואה, החיות מנסות לטרוף את העדר וגד עוצר בעדן.

צאצאי גד

בני גד היו צִפְיוֹן, חַגִּי, שׁוּנִי, אֶצְבֹּן, עֵרִי, אֲרוֹדִי וְאַרְאֵלִי. צאצאיו של גד נזכרים גם במצבת מישע כ"איש גד" אשר התיישבו בארץ עטרות. בין הגולים בגלות אשור הם מצאצאי גד אשר הוגלו על ידי תגלת פלאסר.
ילקוט שמעוני, ויצא, דורש את מוצאו של אליהו הנביא בגד: אליהו הנביא משל מי? רב נהוראי אומר מגד היה, מתושבי גלעד.

קברו של גד

בספר הישר מסופר:
ויקברו את ארונות מטות אבותיהם... איש בנחלת בניו... ויקברו את ראובן ואת גד בעבר הירדן ברומיא אשר נתן להם משה לבניהם.
— ספר הישר, סוף ספר יהושע
לב זהב (שיר של שרית חדד)

רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי דני שושן, והופק על ידי שי ראובני, שהפיק לחדד במהלך הקריירה שלה עשרות שירים ואלבומים נוספים. השיר היה אחד מלהיטיה הגדולים ביותר של שרית חדד באותה תקופה.
בשנת 2011, עלה השיר לערוץ היוטיוב של שרית חדד.

אסון אולמי ורסאי

בשנת 2001, אירע אירוע "אסון אולמי ורסאי", בו רצפת אולם האירועים, שבו התקיימה חתונה, קרסה והביאה למותם של 23 איש ומעל 300 פצועים. השיר "לב זהב" הושמע רגע לפני קריסת הרצפה במהלך הריקודים; וכאשר שמעה על כך שרית חדד, החליטה כי היא לא תשוב לבצע את השיר בהופעותיה.
למרות החלטתה של שרית חדד לא לשוב ולבצע את השיר, זמרים אחרים ממשיכים להופיע עם השיר הזה בטענה כי "יש לעשות הפרדה בין שיר לבין אסון" ו"השיר לא גרם לקריסת הרצפה".
קומיקאי

קומיקאי הוא אדם שמטרתו לבדר, לשעשע ולהצחיק קהל צופים או מאזינים, באמצעות בדיחות, משחק משעשע או סיטואציות מבדרות.
קומיקאים מופיעים על במה, בתוכניות רדיו ובתוכניות טלוויזיה. אלו מביניהם המערבים את הקהל במופע ופונים אליו ישירות נקראים סטנדאפיסטים. המושג "קומיקאי" מתחלק לשתי קבוצות עיקריות: קומיקאי מילולי (סטנדאפיסט), וקומיקאי פיזי, כדוגמת פנטומימאי.

קומיקאי פיזי

מצחיק את הקהל באמצעות מראהו, מעשיו, ותוצאות מעשיו, ולא על ידי מילים שהוא אומר. מצחיק את הקהל באמצעות דברים שאינם נמצאים במקום בו הם אמורים להימצא, שאינם נראים כפי שהם אמורים להראות, בעזרת דברים שאינם נמצאים במקום בו הם אמורים להימצא, ולעיתים גם בעזרת גרימת נזק בכל אופן אפשרי. קומיקאים פיזיים בולטים הם רואן אטקינסון בשחקו את מיסטר בין, או צ'ארלי צ'פלין, בכל סרטיו האילמים. מובן שבתקופת הראינוע ההומור היה פיזי בלבד, שכן הומור מילולי מועבר על ידי מילים.
סופת אש

סופת אש היא שריפה עזה והרסנית היוצרת ומשמרת מערכת רוחות משלה. לרוב מדובר בתופעה טבעית המתרחשת בעת שריפות יער או שריפות גדולות אחרות בשטח פתוח. סופת אש יכולות להיווצר באופן מכוון ומלאכותי בעזרת הפצצות, דוגמת ההפצצות במלחמת העולם השנייה על טוקיו ועל דרזדן או הבליץ נגד בריטניה.

תהליך היווצרות סופת אש

סופת אש נוצרת כאשר לחלל שנוצר מזרם האוויר החם העולה מהשריפה נשאב אוויר מהסביבה. הרוחות הנושבות לתוך מוקד האש מזינות אותה בחמצן ומלבות אותה. מערבולות האוויר הנוצרות גורמות לשינוי כיוון חריפים של הרוחות. מערבולות האוויר עשויות ליצור מערבולות אש, מעין עלעולי חול של אש העשויים לנוע לכיוונים שונים. עוצמת מערבולות האש יכולה להגיע לממדים של סופה ולגרום לסופות טורנדו.
הרוחות הנושבות למוקד האש מלבות את האש ומעצימות אותה. חום עז קורן מהאש וגורם להצתה של חומרים דליקים הרחוקים מהאש עצמה. בעירת החומרים מוסיפה לעוצמתה של סופת האש ומגדילה את שטח השפעתה. הרוחות עלולות לשאוב אל תוך האש אנשים וחפצים שם הם נשרפים כליל. אנשים מחוץ לבעירה עצמה עלולים למות מחוסר בחמצן שכן הבעירה מכלה את החמצן באוויר. סופת האש מכלה כל חומר דליק ושוככת רק לאחר שלא נותרים עוד חומרים לבעירה.
יחסי מיאנמר–פורטוגל

יחסים כלכליים

כלכלת מיאנמר נמצאת היום בשלב ביניים בין המצב הכלכלי שבו הייתה נתונה לאורך תקופת שלטון הגנרלים לבין האפשרויות שפותחת בפניה הסרת החרם הבינלאומי לאחר תחילת המעבר לדמוקרטיה. החקלאות היא הענף העיקרי במיאנמר, ממנו מתפרנסים כשני שלישים מהתושבים. שטחי החקלאות תופסים כשישית מאדמת המדינה. הגידול המרכזי הוא האורז שתופס כמחצית מהשטחים המעובדים במדינה ונפוץ בעיקר באזורי הדלתה העשירים במים. הדבר מתבטא גם בייצוא של מיאנמר לפורטוגל.
בשנת 2016 ייצאה מיאנמר לפורטוגל 643 אלף דולר אמריקאי של סחורה, 98 אחוזים מהסחורה היה אורז, 2 אחוזים מהסחורה (ככל הנראה ייבוא אישי) היה טקסטיל.
פורטוגל היא אחת המדינות הפחות עשירות במערב אירופה. חלק גדול יחסית מאוכלוסייתה עוסק בחקלאות, בין השאר בגידול ירקות, פירות (בעיקר גפנים ליין ולצימוקים), זיתים ואלוני שעם, וכן דיג. ענפי התעשייה העיקריים הם עיבוד תוצרת חקלאית, יצור סרדינים, צימוקים, יין ושמן זית. משנות ה-60 חלה התפתחות ניכרת גם בענפי תעשייה שאינם מבוססים על חקלאות. אוצרות הטבע של פורטוגל הם: פחם, ברזל, נחושת, טונגסטן ובדיל ששימשו יסוד להקמת תעשייה כבדה. בערים פורטו ובראירו פותחה תעשיית ברזל ופלדה. כן הוקמו בתי-זקוק לנפט ותעשייה פטרו-כימית. ענף כלכלי חשוב בפורטוגל הוא הצי הסוחר. שוב, הדברים מתבטאים בייצוא הפורטוגלי למיאנמר.
באותה השנה ייצאה פורטוגל למיאנמר סחורה בשווי 240 דולר אמריקאי, הסחורה הייתה מגוונת למדי וכללה פחם, ברזל, נייר, קרמיקה וטכנולוגיות שונות (מחשבים, טלפונים).