google/wiki40b huggingface dataset:
מרקוס ליוויוס סלינטור

מרקוס ליוויוס סלינטור (בלטינית: Marcus Livius Salinator; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מצביא רומאי שפיקד על הכוחות הרומאיים בקרב מטאורוס.

ביוגרפיה

נולד ככל הנראה בשנת 254 לפנה"ס. בשנת 219 לפנה"ס בתקופת המלחמה האילירית השנייה נבחר לקונסול יחד עם לוקיוס אמיליוס פאולוס,‏ אולם הואשם במעילה בשלל ונאלץ לחזור לרומא. הוא פרש מהחיים הציבוריים עד שנת 207 לפנה"ס, אז מונה לקונסול יחד עם גאיוס קלאודיוס נרו. אותה תקופה המלחמה הפונית השנייה השתוללה וחניבעל בזז בנחת את איטליה. אחיו של חניבעל עזרובעל חצה את האלפים ושלח שליח אל אחיו להודיע לו שהגיע. אולם השליח נפל בשבי של נרו, שלקח ממנו את המכתב ולמד על כוונותיו של עזרובעל. בחשאי הוא חמק מחניבעל והצעיד את חייליו במהירות אל מטאורוס, שם ליוויוס חנה בלי לדעת שעזרובעל חונה לא רחוק. המחנות התאחדו ובקרב מטאורוס הובס עזרובעל.
ליוויוס ונרו הוכתרו כגיבורים, ליוויוס קיבל תפקיד של פרוקונסול 206 לפנה"ס לבין 205 לפנה"ס. בתחילת שנת 204 לפנה"ס מונה למושל של גאליה קיסאלפינה, הוא המשיך להחזיק בתפקיד עד סוף המלחמה. במהלך אותה שנה הוא ונרו קיבלו תפקיד של קנסורים. הוא מת באותה שנה. בנו היה האדמירל גאיוס ליוויוס סלינטור.
אופורטוניזם

אוֹפּוֹרְטוּנִיזְם או הִזְדַּמְנְנוּת היא דפוס התנהגות המאופיין בניצול הזדמנויות מרבי, לעיתים תוך ויתור או שינוי המטרה הראשונית לפי מה שנראה כנוח יותר להשגה.

שימוש במונח

המקור האטימולוגי של המילה נגזר משמו של אל המזל הרומי, פורטונוס (Portunus). מלחים שחיפשו מקום עגינה מוגן מפני סערות התפללו לאל פורטונוס, לכן המילה הרומית לנמל היא "פורטוס" ובקיצור "פורט" וממנה נגזר גם שמו של הנמל הראשי של פורטוגל, פורטו ובכינויו בפי המקומיים, "אופורטו" (״הנמל״). בתקופת ספינות המפרשים, היו בין יורדי הים אשר שהו בנמל, כאלה שלא היה להם יעד מחייב, אלא הפליגו ליעד משתנה, לפי הרוח שנשבה באותה תקופה. יורדי ים אלה, שחיכו לשעת כושר כדי להפליג, כי לא תמיד נשבה הרוח, הפליגו לכיוון אליו נשבה הרוח, לכן כונו "אופורטוניסטים".
בפוליטיקה מכונים "אופורטוניסטים" או "מִזְדַּמְנֵנִים" אותם פוליטיקאים שמשנים את נאמנותם לאישים, גופים או עקרונות, לפי סיכויי ההצלחה המשתנים. השימוש במילה "אופורטוניסט" עבור פוליטיקאים נעשה לראשונה על ידי העיתונאי והמדינאי הצרפתי ויקטור אנרי רושפור (Victor Henri Rochefort), בשנת 1869, שהטיח את שם התואר בלאון גמבטה וחבריו, בעקבות שינוי עמדתם הפוליטית.
ברפואה קיים המושג זיהום אופורטוניסטי על ידי פתוגן המנצל חולשה של מערכת החיסון כדי לתקוף את הגוף.
בזואולוגיה משתמשים במושג על מיני בעלי חיים המנצלים הזדמנויות טובות לאכילה/קינון/השגת מטרות נוספות מבלי צורך להתמחות במאפיין ספציפי. חלק מחיות אלה נטפלות לחיות אחרות לשם כך.
הארמייה הרביעית (האימפריה העות'מאנית)

היסטוריה

הארמייה הוקמה במקור ב-1887 כחלק מהרפורמות הצבאיות שעברו על צבא האימפריה העות'מאנית לקראת סוף המאה ה-19. בסיסה היה באנטוליה. בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים ב-1908 עבר הצבא רפורמה נוספת, והארמייה הרביעית הועברה לקווקז על גבול האימפריה הרוסית. ב-1911 עבר הצבא רפורמה נוספת, אשר במסגרתו הוקמו קורפוסים. הארמייה הרביעית הועברה לבגדאד, וכללה את הקורפוס ה-12 (הדיוויזיות ה-35 וה-36) והקורפוס ה-13 (הדיוויזיות ה-37 וה-38). עם כניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה בספטמבר 1914, הועברה הארמייה להגנה על אזור סוריה ובסיסה היה בדמשק. היא קיבלה תחת פיקודה את הקורפוס ה-8 (הדיוויזיות ה-23 ה-25 וה-27) והקורפוס ה-12 (הדיוויזיות ה-35 וה-36).
זיקי פאשה שימש כמפקד הארמייה מכניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמה ועד נובמבר 1914, עת הוחלף באחמד ג'מאל פאשה. הארמייה נועדה במקור לתקוף את מצרים הבריטית ותעלת סואץ ובחלק מהמסמכים העות'מאניים הרשמיים היא אף נקראת "צבא השחרור של מצרים". עם זאת, המתקפה העות'מאנית על תעלת סואץ נחלה כישלון, חרף הצלחת העות'מאנים לצלוח את התעלה בניסיון הראשון בפברואר 1915, הם נהדפו לאחור לגדה המזרחית של התעלה - חצי האי סיני, ובניסיון השני באוגוסט 1916 כלל לא הגיעו לטווח איום על התעלה בארטילריה. בשלב הבא נלקחה היוזמה ההתקפית על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי. מרבית כוחות הארמייה הועברו בהדרגה לחזיתות פעילות יותר, והכוחות הנותרים נאלצו לוותר על פעילות ממשית. בספטמבר 1917 נכללה הארמייה במסגרת קבוצת ארמיות ילדרים, ומונה לה מפקד חדש - כמאל מרסינלי. ב-26 בספטמבר 1918 פורקה הארמייה.
אורלי יניב

ביוגרפיה

את דרכה ברדיו החלה יניב בשנת 1975 כששירתה בגלי צה"ל.
בין התוכניות שהגישה וערכה בגלי צה"ל: "לא רוצים לישון", "מוזיקה היום", "ציפורי לילה", "פגישה יומית", "משהו לצהריים", מצעדים, מרתונים, ספישלים, תוכניות אירוח, ראיונות ועוד.
בשנת 1979 החלה להגיש את תוכניות הספורט של הערוץ הראשון (והיחידי אז). בנוסף ל"מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר", שהייתה תוכנית הספורט לילדים ובני נוער, ו"משחק השבוע" ששודרה בימי חמישי, הגישה ביחד עם יורם ארבל, את תוכנית הטלוויזיה "מבט ספורט" שזכתה לפופולריות רבה, ושימשה בתפקיד זה שמונה שנים רצופות. זמן קצר לאחר מכן החלה להגיש בנוסף לכך מהדורות של "מבט לחדשות".
במערכת הבחירות של 1981 הגישה את תשדירי התעמולה של המערך.
בשנת 1984 השתתפה בפרק של הסדרה הפופולרית של הטלוויזיה החינוכית, "קרובים קרובים", בתפקיד של קריינית חדשות בטלוויזיה. בשנים 1988–1989 הנחתה ביחד עם קובי מידן את התוכנית "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית.
בנוסף הייתה מגישת החדשות בתוכנית "רואים עולם" בערוץ הראשון, בין השנים 1988–1991. היא פוטרה מהערוץ הראשון על ידי מנהל הערוץ, יוסף בראל, לאחר שחברה ליורם ארבל בשידור מגזין ספורט במסגרת שידורי הניסיון של ערוץ 2.
בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה הגישה יניב מהדורות חדשות בערוץ 2 (ששידר אז במסגרת של שידורי ניסיון), והייתה הדמות הנשית היחידה שהופיעה על המסך בתקופה הרגישה ההיא (עובדה שלימים נחשבה נקודת ציון בהיסטוריה של השתלבות נשים בתפקידי הגשת חדשות במדיום הטלוויזיוני בישראל.
בשנים 1996 - 1997 הנחתה את התוכנית "מבט נשי" בחינוכית 23.
בשנת 1996 הפסיקה לשדר את תוכניתה בגלגלצ בעקבות חילוקי דעות מקצועיים עם מנהל התחנה אלדד קובלנץ. בחודש אפריל 2008 חזרה לגלגלצ (שהייתה אז תחת הנהלתה של דלית עופר) לאחר 12 שנות היעדרות, כשהיא עורכת ומגישה את התוכנית השבועית "לינק". בינואר 2012 החלה יניב להגיש בגלגלצ את התוכנית היומית "שתיקת הכבישים". בנוסף, הגישה בגלי צה"ל את התוכנית היומית "יוצאים לאור" במשך שנתיים עד סוף אוקטובר 2014.
מאז תחילת נובמבר 2014 יניב עורכת ומגישה בגלי-צה"ל תוכנית שבועית בת שעתיים ("מוזיקה בעריכה אישית", המוגשת בכל יום שישי בין השעות 20:00-22:00), ובינואר 2016 החלה יניב לערוך ולהגיש בגלגלצ גם תוכנית ערב יומית משותפת עם יואב קוטנר.
איוויצה מאטקוביץ'

איוויצה מאטקוביץ'  (בקרואטית: Ivica Matković, ‏ 1913 זלארין - 1945 באזור צליה) היה קצין בכיר במשטרת האוסטשה הקרואטית בדרגת לוטננט-קולונל ומנהל מחנה הריכוז יאסנובאץ מינואר 1942 ועד מרץ 1943. בתקופתו התרחשו רוב מעשי הזוועה ההמוניים במחנה, מאטקוביץ' היה אחראי אישית על הוראת ביצועם, פיקוח על עשייתם, והשתתף בעצמו במעשי הפשע.

ההגעה למחנה יאסנובאץ

לפי דו"ח וועדת-החקר הממלכתית, הגיע מאטקוביץ' במהלך חודש דצמבר למחנה כשלוחו של וייקוסלאב לובוריץ', מפקד ההגנה האוסטאשית והאחראי על כל מחנות הריכוז. לפיכך, הוא אשם גם בסיוע לארגון הטבח שחל בחג-המולד של 1941. עם מינויו שונה מבנה הפיקוד: מאטקוביץ' היה ה"מנהל"(Administrator), ליובו מילוש היה המפקד (Kommandant), מירוסלאב פיליפוביץ' היה רב-הסוהרים, והינקו דומיניק פיצילי היה מפקד העבודה ואחראי לעניינים טכניים.

תחת פיקודו של מאטקוביץ'

מאטקוביץ' נודע במחנה בשל קור-הרוח והלב שהפגין משך הרציחות. הוא השליט סדר במחנה, והרציחות בוצעו עתה במתכונת של השמדה שיטתית מאורגנת: נערכו מסדרים ובמהלכם הולקו, נתלו או נורו אסירים. כמו כן, מאטקוביץ' ופיצילי בנו, לפי תבניות של משרפות נאציות, משרפת שמוקמה בכבשני הלבנים הישנים, ובה נשרפו אסירים. בו-בזמן החל הרצח גם באתר גראדינה מעבר לסאווה, שהפך במשך הזמן לאתר-הרצח המרכזי במתחם יאסנובאץ.

שינויים במנהלת המחנה במרץ 1943

עם תבוסת הנאצים בקרב סטאלינגראד, החליטו האוסטאשים לסגת במידת מה מתמיכתם בנאצים וממדיניות ההשמדה שלהם. לפיכך, הוחלפו אאוגן וסלאבקו קוואטרניק בממשלת האוסטאשים, ומאטקוביץ', איש אמונו של קוואטרניק הבן, הוחלף בכומר איביצה ברקליאצ'יץ', ב-19 במרץ 1943. אך ברקליאצ'יץ' לא התעתד להגיע למחנה עד ה-25 בו. לפיכך ארגן מאטקוביץ' מסיבת פרידה מהמחנה, ומשך ארבעה לילות מאטקוביץ' וחבריו האוסטאשים: קצינים, מש"קים וסוהרים, הכו אסירים. ניקולה הירשברגר, יוסו סטויצ'יץ' ופטאר ברזיצה הכו אסיר אחד למוות. סופו של מאטקוביץ' לא נודע ברבים.

דולפו מאטקוביץ'

הגם שלא היה מנהל המחנה מעתה, נשאר מאטקוביץ' בשורות האוסטאשה וגם נכח במחנה יאסנובאץ. היה לו במחנה גם אח, סוהר ושמו דולפו "מאטו" מאטקוביץ', שהשתמש בסמכות אחיו המנהל למען יוכל לבוז ולהכות אסירים.בזמן שהמחנה היה תחת פיקודו של דינקו שאקיץ', נתפש דולפו במעל וחבריו האוסטאשים ירו בו. העד מיכאילו מאריץ' תיאר בפרוטרוט את "פרשיית הזהב" הזו: שלושה אסירים נורו בידי ירקו מאריצ'יץ' ואסיר ושמו פאיטאס נורה בידי שאקיץ'. שאקיץ' אמר לאוסטאשה אוזיצאנין ראשיד שלא לבזבז קליע על הלוגורניק הרמאן שפילר, אלא לשסף את גרונו בסכין. העד אומר כי איוויצה ירה בדולפו שהיה מעורב בעניין.
Felices los 4

וידאו קליפ

במאי הקליפ הוא ג'סי טררו, ניתוח הקליפ הוא מישהו עוקב אחרי אהבה ונוצרת משולש אהבה בין מאלומה לבין אישה נשואה אשר משחקת על ידי שחקנית ודוגמנית ידועה בשם נטלי בארוליץ' ובעלה אשר מגלם את וילמר וולדראמה.
ב-5 במאי 2017, הזמר קיבל פרס מאתר VEVO משום שהקליפ נהיה לקליפ הלטיני הכי נצפה בעולם בתוך 24 שעות הראשונות של השחרור הקליפ.עד כה (ספטמבר 2018) לקליפ יש יותר מ-1.4 מיליארד צפיות ביוטיוב.
הגן הבוטני הלאומי

הגן הבוטני הלאומי או בשמו הרשמי: הגן הבוטני לצמחי ארץ ישראל ע"ש מונטגיו למפורט (באנגלית: The Botanical Garden for the Native Plants of Israel in memory of Montague Lamport) הוא הגן הבוטני הראשון שהוקם בארץ ישראל ומתעד את כל צמחי הבר של ישראל ושל המזרח התיכון. הגן ממוקם בחלקו הצפוני של קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים. ברחבי הגן מצויות מערות קבורה מתקופת בית שני. בחלקו המערבי של הגן נמצא אמפיתיאטרון קטן. כיום הגן מהווה גם שמורה אקולוגית וגם גן לאומי ונמצאים בו: המרכז להוראת הטבע ע"ש משפחת פרחיה, ספריית הגן הבוטני ע"ש שמואל צבי טודר שהיא הספרייה הגדולה בארץ לבוטניקה, ותחנה מטאורולוגית הדואגת להתאים את הצמחים בגן לתנאי מזג האוויר. בצדו המערבי של הגן נמצא שביל על שם אביגדור המאירי החוצה את הגן, במרכז השביל לצד הכניסה הראשית נמצא לוח אבן ועליו חקוק שירו המפורסם: "מעל פסגת הר הצופים". בחלקו הדרומי של הגן מצויה רחבה גדולה עם כיסאות ישיבה וממולה מערכת של חמישה אולמות קבורה הקרויה "מערת ניקנור" על שם ניקנור עושה הדלתות.

תולדות הגן הבוטני הלאומי

הגן הבוטני הלאומי הוקם בשנת 1931 בצדה הצפוני של האוניברסיטה העברית בהר הצופים על ידי פרופ' אוטו ורבורג, שהיה המייסד של המחלקה לבוטניקה של האוניברסיטה ביחד עם הבוטניקאי אלכסנדר איג. הגן שהקימו שניהם היה הגן הבוטני הראשון בארץ ישראל וגם הראשון בכל המזרח התיכון. הגן היה גולת הכותרת של עבודתו המדעית והחינוכית של הבוטנאי אלכסנדר איג, שהמשיך ללמד באוניברסיטה עד יום מותו וגם נטע בו את העץ הראשון.
הוא ביסס את הגן על הצומח של ארץ ישראל לפי בתי גידול והקים עם תלמידיו ועמיתיו (מיכאל זהרי ונעמי פיינברון), דיונות זעירות, גדת נחל, חורש ים תיכוני זעיר וכדומה, בהם שתלו צמחים מקומיים. הוא ליקט צמחים לגן גם בסוריה, טורקיה, עיראק ולבנון, ממנה הביא שתילי 350 ארזים. בהמשך טיפלו בגן בוטנאים כטוביה קושניר וקלרה חן. 
בשנת 1947 הועבר לגן גן החיות התנ"כי, אשר תוכנן להשתלב בגן הבוטני. רוב בעלי חיים שרדו את קרבות מלחמת העצמאות, אך רעבו בשל מחסור במזון המתאים לצרכיהם. ב-1950 הושג הסדר עם הירדנים ובעלי החיים שנותרו הורדו מההר בשיירות הדו שבועיות. 
לאחר בידוד של הר הצופים מישראל בשנת 1948 הוחלט ליצור "גן בוטני חדש" בקמפוס האוניברסיטה בגבעת רם במערב ירושלים. הגן הבוטני החדש נפתח בשנת 1954 זמן קצר לאחר הקמת הקמפוס בגבעת רם.
הגן הוזנח לאורך 19 השנים בהן היה הר הצופים מובלעת בשליטה ישראלית בתוך שטח ירדני. בגן נחפרו תעלות קשר והוטמנו בו מוקשים.
מצב הגן הלך והתדרדר, עד שבשנת 1980 הוחלט לשקמו. בשנת 1988 נחנך הגן מחדש ומאז הוא מהווה מרכז חינוכי ומדעי כמו גם פינת מרגוע בקמפוס.

מערת משפחת נזיר

בצידו המערבי של הגן הבוטני בכביש הכניסה אל קמפוס הר הצופים ישנה מערת קברים יהודית מתקופת בית שני המיוחסת אל משפחת נזיר.
Beautiful (כריסטינה אגילרה)

רקע

לינדה פרי שכתבה את השיר השמיעה אותו תחילה לפינק. זו התלהבה מאוד מהשיר וביקשה להקליט אותו לאלבומה M!ssundaztood, אך פרי סירבה, ואמרה שהיא מעוניינת לשיר אותו בעצמה.
פרי השמיעה גם לכריסטינה אגילרה את השיר, מספר חודשים מאוחר יותר במהלך עבודתן על האלבום Stripped. אגילרה התלהבה מהשיר ושרה אותו תוך כדי שהשמיעה לה אותו. לאחר זמן מה, שוכנעה פרי שהשיר מתאים לאגילרה. השיר הוקלט פעם אחת, למרות דאגותיה של אגילרה בנוגע לכמה בעיות בהקלטה, אך פרי התעקשה להשאיר אותו כמו שהוא.
הסינגל תוכנן להיות הסינגל הראשון מהאלבום. עם זאת, חברת התקליטים של כריסטינה אגילרה רצתה להוציא את Dirrty כסינגל הראשון, ולא את Beautiful.
לאחר יציאתו של Dirrty, הוא לא הצליח כלל ביחס לציפיותיה של חברת התקליטים, וזו מיהרה להוציא את Beautiful על מנת לשמור על היקף מכירות אלבומים גבוה.
השיר נחשב למעין קאמבק של הזמרת בעקבות הצלחתו הרבה.
השוק הלבן

השוק הלבן או שוק אל-אביאד הוא שוק בצפון-מזרחה של העיר העתיקה בעכו. השוק זכה לשמו בזכות הטיח הלבן שכיסה את קירותיו.

היסטוריה

מבנה השוק הראשון באתר זה נבנה על ידי דאהר אל-עומר באמצע המאה ה-18 ובשל מיקומו בסמוך לשער היבשה שממזרח לו, היה למוקד המסחרי החשוב ביותר בעיר במשך יותר מ-150 שנים. המבנה המקורי היה גדול מהמבנה הנוכחי והיו בו 110 חנויות (לעומת 64 שיש בו כיום). בשנת 1817 עלה השוק באש, לפי האגדה בעקבות ניצוץ ממקטרת שגרם לפיצוץ עז בחבית אבק שריפה. שליט העיר, סולימאן פאשה, הרס את שרידי המבנה והקים אותו מחדש באותה שנה. השוק שב ונפגע בשנים 1831-1832 כתוצאה מהתקפתו של איברהים פאשה על העיר. עם זאת, הוא שמר על חשיבותו עד לסוף התקופה העות'מאנית.

המבנה

השוק הלבן הוא רחוב מקורה באורך של כמאה מטרים, שנמתח במקביל לרחוב צלאח א-דין מצפון לו. למבנה שתי קומות - בקומה הראשונה שוכנות 64 החנויות משני צדדיו של הרחוב, ואילו הקומה השנייה עשויה משורת קשתות המאפשרות חדירת אור ואוויר. תקרת הרחוב עשויה מקשתות מניפה המשתלבות זו בזו לסירוגין. אל החנויות מובילות דלתות בצורת קשת ותקרתן עשויה בצורת קמרון חבית. לחנויות שלאורך החזית הדרום-מערבית יש דלתות דומות הפונות גם לצידן האחר, לעבר רחוב צלאח א-דין. מאפיין ייחודי של המבנה הוא שבעוד שהרחוב שבמרכזו שומר על רוחב אחיד, הולכות החנויות וגדלות לכיוון דרום-מזרח.

כיום

השוק המקורה שופץ וכיום פועלת בו מסעדה בשם "פלאפל השלום".
התאזרחות

התאזרחות (נטורליזציה) הוא ההליך המשפטי שבו מי שאינו אזרח במדינה כלשהי יכול לרכוש אזרחות של אותה המדינה. כללי התאזרחות שונים ממדינה למדינה, וכוללים בדרך כלל דרישה לתושבות במדינה לזמן של מספר שנים במדינה עד לבקשת האזרחות, ולעיתים גם דרישות נוספות כגון הפגנת ידע ובקיאות בשפת המדינה, בתרבותה, בתולדותיה, בחוקיה, במבנה הפוליטי ולעיתים גם בדת שלה במידה ויש לה; ובדרך כלל גם הבטחה, הצהרה, התחיבות או שבועה לציית ולקיים את חוקיה של אותה המדינה. בנוסף, יש מדינות הדורשות מהמתאזרח לוותר על אזרחויות אחרות בהן הוא מחזיק, כלומר הן אוסרות על אחזקה של יותר מאזרחות אחת.
במהלך מאות השנים האחרונות, ובפרט לאחר מלחמת העולם השנייה, עם העמקת הגלובליזציה הבינלאומית, אפשר לראות עלייה חדה במספרם של מהגרים ופליטים אשר עוזבים את מדינותיהם, ומבקשים לרכוש אזרחות זרה במדינות אחרות. רכישת אזרחות זרה נעשית בדרך כלל על-מנת לשפר את איכות החיים של המתאזרח, את זכויותיו הפוליטיות, קבלת הגנה כתוצאה מרדיפה פוליטית או אידאולוגית, רצון להשגת ביטחון אישי רב יותר, וסיבות נוספות אחרות.

תהליך ההתאזרחות

תהליך ההתאזרחות כולל בדרך כלל מגורי קבע של מספר שנים במדינת היעד, בקשת אזרחות, גיל סף מינימלי לבקשה, הפגנת ידע ובקיאות בשפת המדינה ובקורותיה, הצהרת נאמנות למדינת היעד, ולעיתים גם ויתור על אזרחויות אחרות שאינן של מדינת היעד, הוכחת עצמאות כלכלית, ועבר פלילי נקי.

רכישת תושבות

ברוב מדינות העולם הליך ההתאזרחות כולל חיוב לתושבות במדינה של מספר שנים קודם קבלת האזרחות (לרוב בין 3 ל-6 שנים). האפשרויות המובילות לרכישת תושבות ברוב המדינות היא קבלת אשרת שהייה במדינה, בדרך כלל באמצעות אשרת עבודה או אשרת לימודים במדינת היעד.
שירות בתי הסוהר הממלכתי (קירגיזסטן)

היסטוריה

גוף בתי הסוהר הראשון ברפובליקה הקירגיזית נוסד בשנת 1918, כאשר קומיסריון המשפטים העממי של רפובליקת טורקיסטן אישר להקים שלושה בתי סוהר ושני מחנות עבודה באזור. ב-1920, הוקם מחנה הריכוז הסובייטי הראשון בקירגיזיה ועוד כמה נוספים נפתחו מאוחר יותר בתקופת שלטונו של סטלין. כמה מאתרים אלה הופיעו במהלך הזמן הזה כדי לדכא את מתנגדי המשטר. במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, אסירים ושבויי מלחמה הועברו לשם ממחנות ריכוז אחרים.
אחרי המלחמה, משנת 1954 עד 1969, מערך הכליאה ברפובליקה הובא תחת פיקוד המינהל הכללי למקומות מעצר שהיה כפוף למשרד הממשלתי להגנה וסדר וציבורי.
לקראת סופה של ברית המועצות, בין 1989 ל-1990, פרצו הפגנות ברחבי בתי הכלא השונים בברית המועצות בכלל ובקירגיזסטן בפרט, אלה דרשו שינויים שנועדו לשפר את רווחת האסירים. לאחר קבלת העצמאות הקירגיזית ב-1991, המחלקה שמרה על שמה כמינהל ממלכתי למתקני מעצר והובאה תחת פיקודו של שר הפנים.
בשנת 2002, משרד המשפטים לקח לידיו את הפיקוד על המחלקה, כמו גם את הפיקוח על כמויות גדולות של כוח אדם לשעבר. זאת כדי לספק ולהבטיח סביבה אנושית בתוך בתי הכלא ובקנה אחד עם דרישות התקינה הבינלאומית לתנאי מאסר.
ב-22 באוקטובר 2009, צו נשיאותי של נשיא קירגיזסטן, הורה על הקמת שירות בתי הסוהר הממלכתי כמחלקה עצמאית בממשלה שנועדה לפקח על בתי הסוהר, מוסדות כליאה וכוח האדם האחראי לאבטחתם. הצו אושרר מאוחר יותר גם בצו ממשלתי מ-18 בדצמבר באותה שנה והחלה בנייתם של מתחמי כליאה ועבודות של שדרוג תשתיות קיימות.
אברהם ישכר אנגלרד

עד השואה

נולד בשנת ה'תרס"ט (תאריך משוער) לרבי ישעיהו אנגלרד, רבה של העיר סוסנובצה בפולין, שהיה חתנו של האדמו"ר נתן נחום הכהן מקרימילוב, בנו של האדמו"ר מראדומסק בעל החסד לאברהם.
בבחרותו בחר בו האדמו"ר מרדכי יוסף אלעזר ליינר מראדזין, בעל התפארת יוסף, כחתן לבתו. עם פטירת חותנו בשנת ה'תרפ"ט נתמנה גיסו האדמו"ר שמואל שלמה ליינר מראדזין לאדמו"ר החמישי בחסידות ראדזין ובשנים האלו שימש רבי אברהם ישכר כיד ימינו, ונתמנה על ידו לעמוד בראש ישיבת סוד ישרים בראדזין. בשליחות גיסו פתח עוד כשבעה סניפים בעיירות שונות בפולין, ודאג לניהולם הרוחני.
במהלך השואה, בכ"ט באייר ה'תש"ב (1942) נהרג גיסו האדמו"ר החמישי בעיר וולאדובה בפולין. רבי אברהם ישכר ברח ליערות והצטרף לפרטיזנים, יחד עם עוד כמה מחסידי ראדזין.

לאחר השואה

רבי אברהם ישכר שרד את השואה ונותר בין הצאצאים היחידים של רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר מראדזין. לאחר השואה חזר לעירו של אביו וכיהן ברבנות בסוסנובצה במשך כמה שנים. בשנים אלו דאג לאוכל וללינה עבור אלפי פליטים. בתחילת 1946 פנה שלמה זלמן שרגאי אל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג בבקשה להעניק לו סרטיפיקט, אולם הרב אנגלרד לא עלה אז לישראל.
לאחר מספר שנים עבר האדמו"ר לשכונת קראון הייטס שבברוקלין, ובית מדרשו נודע כבית מדרשו של הרב מסוסנובצא. בלחץ חסידי ראדזין עלה לישראל והוכתר לאדמו"ר מראדזין בכ"ט באייר ה'תשי"ג, בהיכל שלמה בתל אביב. בראשית כהונתו קבע את מקום מושבו בשכונת בית וגן בירושלים. לימים חזר לקהילתו בקראון הייטס. בסוף שנת תשל"א עלה שוב לארץ והתגורר במרכז החסידות החדש שנבנה ברחוב הרב אהרונסון בבני ברק. בבניין ישנם בתי מדרש, כוללים, מכון להוצאת ספרי איזביצא-ראדזין ומרכז לצביעת התכלת.
בירושלים הקים את ישיבת סוד ישרים ובבני ברק את ישיבת עטרת שלמה וישיבת תפארת יוסף. תחת נשיאותו נוסדו שטיבלך של חסידי ראדזין בירושלים, בני ברק, חיפה, חולון, נתניה ופתח תקווה. בתל אביב יסד עוד שני שטיבלך, בנוסף על השטיבל שנוסד לפני השואה. בחלק מהשטיבלך נפתחו כוללים.
השקיע עמל בחידוש מצוות התכלת בציצית, על פי שיטתו של האדמו"ר השלישי, רבי גרשון חנוך הניך ליינר מראדזין. במהלך השואה פסקה מסורת אופן הצביעה ולאחר שנים חודשה המלאכה תחת פיקוחו.
נפטר בכ' בתשרי, חול המועד סוכות ה'תשס"ו.
את מקומו ממלא בנו הצעיר, הרב שלמה יוסף אנגלרד. בן נוסף יצחק, אחראי על ייצור התכלת של החסידות.
סטריז'בקה

היסטוריה

היישוב נוסד בשנת 1552. עד חלוקת פולין היה היישוב חלק מאזור ברסלב בפרובינציית פולין של הכתר הפולני באיחוד פולין-ליטא. האציל הפולני מיכאי גרוכולסקי (Michał Grocholski) ייסד ארמון קלאסיציסטי ביישוב, אך זה נהרס ב-1918.

יהודי היישוב

בסטריז'בקה חיו יהודים ככל הנראה מתחילת המאה ה-18. בסוף המאה ה-19 היו ביישוב כ-800 יהודים, שהיוו מעל שליש מאוכלוסיית היישוב. הם נפגעו בשנות מלחמת האזרחים ברוסיה, מספר יהודים נרצחו ובתים נבזזו. רבים מהשרידים עזבו את סטריז'בקה בחיפוש אחר אפשרויות תעסוקה טובות יותר ברוסיה, ובשנות העשרים חיו ביישוב כ-400 יהודים בלבד. עם זאת, בשנות השלושים היה בסטריז'בקה בית ספר יהודי. הגרמנים כבשו את סטריז'בקה ב-19 ביולי 1941, במהלך "מבצע ברברוסה".
ב-10 בינואר 1942 נרצחו 227 יהודים מהיישוב על ידי איינזצגרופן. למחרת נורו באזור סטריז'בקה 12 יהודים נוספים. חלק מיהודי סטריז'בקה ששרדו, גויסו לשם בניית מפקדת וורוולף של הוורמכט ביוני 1942. סטריז'בקה שוחררה בידי הצבא האדום ב-19 במרס 1944. באתר הטבח נבנתה אנדרטת זיכרון.
ישראל דנציגר

ביוגרפיה

דנציגר נולד וגדל בקיבוץ כפר עציון. למד בישיבה התיכונית "נווה שמואל" באפרת, בה שימש כיו"ר מועצת התלמידים, והדריך קבוצות נוער בקיבוץ. לימים הסיר את הכיפה מעל ראשו, אולם המשיך לשמור על אורח חיים יהודי-מסורתי.

שירות צבאי

דנציגר התגייס לקורס טיס של חיל האויר, לאחר מכן שירת בסיירת מטכ"ל, ולאחר מכן הצטרף ליחידת החבלה של הצנחנים, יצא לקורס קצינים ושימש כמפקד צוות וסמ"פ. ביחידת החבלה של הצנחנים השתתף דנציגר במבצעים רבים בלבנון וביהודה ושומרון, בהם הוביל את פקודיו תחת אש פעמים רבות. דנציגר זכה באות הוקרה כקצין מצטיין מידי ישראל זיו. כרב-סרן במילואים ומפקד יחידה באוגדת צנחנים המשיך לפקד על חיילים במבצעים בגזרות השונות.

פעילות עסקית

בשלהי שנת 1994 סיים את שירותו הסדיר בצה"ל ובמקביל לעבודה בניהול מערכות השקיה חקלאיות החל בלימודי כלכלה ומדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במהלך לימודיו שימש כמנהל אזור במועצה הלאומית למניעת תאונות דרכים ולאחר מכן החל לשמש כיועץ עסקי ואסטרטגי לחברות וגופים ציבוריים כגון טבע, מינוקום, ארוטק, עיריית ירושלים ועוד. בשנת 2000 הקים עם שותפים חברת הזנק בתחום התוכנה לארגונים בשם "דיגיטל פיול" (Digital Fuel). באותה עת עבר עם אשתו מירושלים לעמק הסיליקון. בשנת 2003 עזב את החברה וחזר לישראל, שם שימש כיועץ למנכ"לים של חברות הזנק והיה שותף בהקמה ומכירה של מספר חברות הזנק. במהלך שנה זו דנציגר ואשתו הקימו את החווה האורגנית "חוביזה", המנוהלת עד היום על ידי אשתו ושותפה. בשנת 2004 חזר דנציגר לנהל את חברת "דיגיטל פיול", אותה ייסד, והוביל אותה עד למכירתה לחברת VMware האמריקאית ב-2011. "דיגיטל פיול" הייתה חלוצה בתחום התוכנות הארגוניות לניהול עסקי ופיננסי של מערכות מידע, הפכה למובילה בתחומה, העסיקה מאות עובדים, פיתחה ושיווקה מוצרים למאות חברות ענק ועשרות אלפי משתמשים ברחבי העולם. לאחר מכירת החברה המשיך דנציגר לשמש כיועץ למספר חברות היי טק. בשנת 2013 פרסם את ספרו "יוזמה - סיפור ישראלי". הספר מגולל את מעשה הקמתה של חברת "דיגיטל פיול" הישראלית, ואת דרכה מהבזקי רעיון לחברה גלובלית ומצליחה.

כהונתו כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה

ב-31 באוגוסט 2015 מונה על ידי ממשלת ישראל לתפקיד מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, במקומו של דוד לפלר.ב-30 בדצמבר 2018 הודיע על פרישתו מהתפקיד. 
דנציגר נשוי לבת-עמי, אב לארבע בנות. מתגורר במושב נס הרים.
סיפור מכור (שיר)

הצלחה וקליפ

עד לפני יציאת הסינגל השלישי מהאלבום ("הלב"), לא זכו שני השירים הראשונים של בוסקילה ליחס רב מתחנות הרדיו. בעקבות זאת כמו הסינגל הראשון שלה, גם "סיפור מכור" לא זכה להצלחה משמעותית תחילה, אך הצליח להתברג בעשירייה הפותחת של רשת ג' (מקום 10) ובמצעד השנתי של התחנה דורג במקום ה-8.
לקראת צאתו כסינגל יצא עם השיר וידאו קליפ, שבו בוסקילה מעלה זכרונות מאהבה נכזבת. בהמשך הקליפ היא עובדת כמלצרית המפתחת שיחה עם בחור, מלווה עימו והסצנה הסופית בה נראה שהוא מנהל קשר עם בחורה אחרת ובוגד בה, לאורך הקליפ היא נראית שרה עם מיקרופון במסעדה את מילות השיר, הקליפ שודר רבות בערוץ 24, אך אינו מופיע בערוץ היוטיוב של בוסקילה.
ב-2014 העלתה לעמוד היוטיוב שלה קליפ הופעה, שבה היא שרה את השיר, ואת גרסת האודיו של השיר מהאלבום. מונה הצפיות של הקליפ שנכון למאי 2019 עומד על 700,000 צפיות ויותר (כמות הצפיות הגדולה ביותר בעמוד שלה).
באותה שנה ביצעה דואט עם הזמר אייל גולן של השיר.
למרות חוסר ההצלחה היחסי בתקופת שחרורו, רבים מחשיבים אותו כשיר הטוב ביותר של בוסקילה.
דני פישמן

ביוגרפיה

פישמן היה בנם של זוגבלגים שברחו מפני הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. את הונו הוא עשה בתעשיית היהלומים. פישמן היה הבעלים של קבוצת סטאר דיאמונדס שבסיסה בלונדון, שוויה הוא כשמונים מיליון לירות שטרלינג והיא סוחרת בעיקר ביהלומים גולמיים. חברת היהלומים מחזיקה גם ב-16% מהמניות של חברת אביקרסט שלקוחותיה הגדולים ביותר הם חברת ארגוס וחברת אסדה.
השווי של אחזקותיו האחרות של פישמן היה כ-236 מיליון לירות שטרלינג. הוא נמצא במקום ה-348 ברשימת העשירים של הסאנדיי טיימס. הדירוגים הקודמים שלו היו 207 (2004), 305 (2005), 273 (2006) ו-351 (2007).
פישמן היה גם דירקטור לא-ביצועי והשני ברשימת בעלי המניות במועדון הכדורגל ארסנל. הוא החזיק בבעלותו 15,000 מניות המהוות 24.11% מכלל מניות ארסנל, ועד ל-27 בספטמבר 2007 הוא החזיק בבעלותו את מספר המניות הגדול ביותר. ב-28 בפברואר 2008 רכשה חברת רד אנד וייט אחזקות מספר מניות שהובילו אותה למקום הראשון ברשימה. חלק מהמניות של פישמן נרכשו מהדירקטור דייוויד דין, כולל 2,840 מניות ב-1999. פישמן היה ממובילי פרויקט הבנייה של אצטדיון אשברטון גרוב, הידוע מאז כאצטדיון האמירויות בעקבות החסות של חברת אמירטס.
על מנת שגורם כלשהו יוכל לשלוט בארסנל הוא ייאלץ לרכוש את חלקו של פישמן. אולם, פישמן הכחיש בעבר כי בכוונתו למכור את מניותיו. במרץ 2007 הוא מכר לתשלובת הספורט של סטן קרונק 659 מניות, תמורת 3.9 מיליון לירות שטרלינג. למכירה זו הייתה משמעות רבה כיוון שהיא הפחיתה את חלקו בארסנל לפחות מ-25%, וכתוצאה מכך הוא איבד את זכות הווטו על שינויים עתידיים במעמד חברת הניהול של ארסנל. ב-23 ביולי 2007 פישמן הצהיר כי החלטתו שלא למכור את מניותיו עומדת בעינה.
הוא התגורר בסמוך לז'נבה שבשווייץ.