google/wiki40b huggingface dataset:
הקלאסיקה של הטקסים

הקלאסיקה של הטקסים (סינית מסורתית: 禮經, סינית מפושטת: 礼经, פין-יין: lǐ jīng), הידועה בסינית בשם לִי גִ'י (מילולית "רשומות הטקסים", מוכר במערב כ"ספר המנהגים"), היא אוסף של טקסטים שמתארים את המוסכמות החברתיות, המנהל והטקסים של שושלת ג'ואו כפי שהיו מוכרים בתקופת המדינות הלוחמות ובראשית תקופת שושלת האן. הקלאסיקה של הטקסים, הטקסים של ג'ואו, וטקסים ומנהגים ידועות בתור "שלוש יצירות הטקסים" שמהוות ביחד את החלק העוסק בטקסים בחמש הקלאסיקות, אשר נמצאות בלב הקאנון הקונפוציאני. יש חוקרים הסוברים כי "הקלאסיקה של הטקסים" היה למעשה שמה המקורי של היצירה כאשר היו בה 85 פרקים, בעוד השם "רשומות הטקסים" ניתן לה על ידי דָאי שֶׁנְג כאשר ערך אותה לכדי גירסת 49 הפרקים המוכרת.

היסטוריה

הקלאסיקה של הטקסים מכילה אוסף מגוון של טקסטים שמקורם ותיארוכם אינו ברור. בניגוד לטקסטים האחרים העוסקים בטקסים ("הטקסים של ג'ואו" ו"טקסים ומנהגים"), היצירה אינה בעלת מבנה כללי מסודר. חלק מהפרקים מתבססים על הגדרות של מונחים טקסיים, בעיקר אלו הנמצאים ב"טקסים ומנהגים", בעוד שאחרים מכילים פרטים על חייו ותורתו של קונפוציוס. חלקים מהיצירה התגלו כלקוחים מטקסטים מתקופת טרום-האן כגון "שׂוּ'ן דְזְה" ו"האביבים והסתוים של מר לוּ'", בעוד שאחרים נראה שנוצרו בתקופת האן המוקדמת.
בתקופת שלטונו של הקיסר הראשון מצ'ין, קלאסיקות קונפוציאניות רבות הושמדו במסגרת "שריפת הספרים" של 213 לפנה"ס. ואולם שלטונה של שושלת צ'ין התמוטט כעבור מספר שנים, ובתקופתה של שושלת האן שהגיעה אחריה שיחזרו את הטקסט מלומדים ששיננו בעל-פה את הקלאסיקה, או הסתירו עותקים כתובים. על פי הכתובים, הקלאסיקה של הטקסים שוחזרה במלואה, אך את קלאסיקת המוזיקה לא ניתן היה לשחזר, ומקטעים ממנה שרדו בעיקר בפרק "רשומות המוזיקה" של הקלאסיקה של הטקסים.
בשנים שחלפו מאז השחזור עמלו מלומדים שונים על עריכת טיוטות השחזור. ספר סְווֵי מציין כי דָאי דֶה ערך את הטקסט במאה ה1 לספירה, תוך שהוא מצמצם אותו מ-214 מגילות ל85 בלבד, ולאחריו אחיינו דָאי שֶׁנְג הוסיף וצמצם את היצירה לכדי 46 מגילות. שלוש מגילות נוספות נוספו ליצירה בסוף ימי שושלת האן, וכך נוצרה הגרסה המוכרת בה 49 מגילות.
ב-1993 נחשף עותק של הפרק "הגלימות השחורות" בקבר מספר 1 בקברי גְווֹדְייֵן בג'ינגמן שבמחוז חוּבֵּיי. מאחר שהקבר נחתם בסביבות 300 לפנה"ס, טרם עלייתה של שושלת צ'ין, התגלית הציתה ויכוחים אקדמיים באשר לשאלת תיארוכם האפשרי של פרקים נוספים ביצירה לתקופת המדינות הלוחמות.

"לי" - הטקסים

קונפוציוס תיאר "טקסים" בתור כל הדרכים המסורתיות שהיוו סטנדרט של התנהלות. המונח "לי" שבדרך כלל מתורגם "טקסים", יכול להתפרש כ"הליכות", ואכן המושג "לי" נעשה מקושר בחלוף הזמן עם נימוסים והליכות. קונפוציוס כיוון לכך שהטקסים צריכים להדגיש אוירה של כיבוד הורים וכבוד לאחרים באמצעות עקרונות של התנהלות וטקסיות.
כפי שמצוין ב"קלאסיקה של הטקסים", הטקסים נועדו להעלות שוב על נס את הדרכים המסורתיות באמצעות התבוננות בפשטות שהתקיימה בעבר, ולפיכך טען קונפוציוס שהסדרת ההתנהלות תוך התמקדות בדרכים העתיקות, תקל על התוהו במדינת ג'ואו הקורסת.
כוחם המוחלט של הטקסים מוצג גם ב"ספר הטקסים" כך: "מכל הדברים להם חבים בני האדם את חייהם, הטקסים הם הראשונים במעלה..." מאלו צמחה האמונה כי הטקסים קשורים בקשר עמוק לטבע האדם, לאתיקה ולסדר חברתי באוכלוסיות שמטמיעות אותם. הטקסים, על פי הקונפוציאנים מועילים לחברה כי הם מדריכים את האנשים להכיר בהתחיבויותיהם לאחר ומעודדים אותם להביא מחויבות זו לידי ביטוי.
הגישה הסינתטית פונטית ללימוד קריאה

הגישה הסינתטית פונטית ללימוד קריאה היא שיטה להוראת קריאה שיטתית שבה לומד הילד את כל צלילי האותיות המרכיבות את המילה לפני שהוא מתבקש לקרוא את המילה עצמה בשלמותה. זאת, בשונה מהגישה הגלובלית להוראת הקריאה (או "גישת המכלול") שבה לומד הילד מילים שלמות או משפטים.

משמעות השם ורקע

מקור השם "הגישה הסינתטית" לקוח מתוך המושג באנגלית to synthesis, לחבר ביחד או לערבב, כלומר בגישה זו על הלומד לחבר יחד את צלילי האותיות למילה. 
שיטות להוראת קריאה ניתן למיין על פי היותן מדגישות צופן, או מדגישות משמעות. 
השיטה המדגישה משמעות, הנקראת גם הגישה הכוללנית או הגלובלית, מניחה כי הקריאה היא תהליך טבעי, וכפי שהשפה המדוברת נרכשת רק כשיש לה שימוש פונקציונלי, השפה הכתובה תירכש רק שהילד יתנסה בה. כלומר כמו שלומדים לדבר על ידי דיבור כך צריך ללמוד לקרוא על ידי קריאה. לכן, לפי שיטה זו הילד לומד מילים שלמות, וההנחה היא שהוא יחבר את המילים לרעיונות בראשו, וכך המילים יקבלו משמעות. בשל כך, מתנגדים מחזיקי הגישה הזו להקניית הקריאה באופן טכני ומשעמם על ידי צלילי אותיות, שאין בהם משמעות בפני עצמם. בישראל מיושמת שיטה זו באמצעות "שיטת קל"מ" - קריאה ללא מקראה. ולרב היא כוללת למידה של מילים, משפטים וסיפורים מתוך ההקשר השפתי של הילד, ללא פירוקן במודע לצלילים. 
הגישה המדגישה צופן נקראת גם הגישה השיטתית. לפי גישה זו, בדומה להנחות של הפסיכולוגיה ההתנהגותית, הקריאה היא אוסף של מיומנויות שיש לרכוש אותן בסדר מסוים: ממיומנויות פשוטות למיומנויות מורכבות עד הגעה לשליטה ואוטומטיות בביצוע פעולות הקריאה. לכן בגישה מסוג זה, יש ללמד קודם את ההתאמה בין הצופן הצלילי לבין הצופן החזותי של המילה. 
השיטה הסינתטית פונטית להוראה היא למעשה תת-גישה בתוך הגישות השיטתיות להוראת קריאה, המדגישות צופן. גישה שיטתית נוספת להוראת הקריאה היא הגישה האנליטית שבה מחלקים את המילה ליחידות (ולא לצלילים בודדים כמו בשיטה הסינתטית).

שימוש בגישה הסינתטית פונטית בישראל

השימוש המפורסם ביותר בגישה הסינתטית פונטית בישראל נעשה בתוכנית הטלוויזיה בלי סודות שהחלה את שידוריה בערוץ הראשון בשנות ה-70. בתחילה התוכנית לימדה קריאה לפי הגישה הסינתטית פונטית. במשך השנים החלה לשלב התוכנית גם את הגישה האנליטית, והוכנסו לתוכנית תכנים וטקסטים ברמה אוריינית גבוהה יותר, תהליך החזרה על מילים הופחת, והחלו להתמקד בהבנת טקסטים.
מרצ'ינקנץ

יהודי מרצ'ינקנץ

בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-270 יהודים, רוב תושביו, ופעלו בו בית ספר עברי ותנועות נוער יהודיות. בשנת 1935 פרעו ביהודי המקום תושביו הליטאים. עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, נאסרה הפעילות הציבורית היהודית ביישוב.
ב-24 ביוני 1941, זמן קצר לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובו ביום ביצעו ליטאים מעשי שוד, התעללות ורצח ביהודיו. בד בבד הוטלו על יהודי היישוב תשלומי כופר, והם נצטוו לענוד טלאי צהוב. יושב ראש היודנרט, אהרון קוברובסקי, תמך בקבוצת צעירים שהתכוונה להצטרף לפרטיזנים ואף תיקצב רכישה של 12 רובים.
באפריל 1942 רוכזו כ-600 יהודי היישוב והפליטים היהודים שהגיעו אליו בגטו  מגודר בן 14 בתים שהוקם בו, בו התקיימה צפיפות רבה. ב-2 בנובמבר 1942, הוקף הגטו והיהודים נצטוו להתייצב למשלוח. יושב ראש היודנראט, קוברובסקי, צעק ליהודים להמלט והם אכן רצו לכיוון הגדרות. גרמנים וליטאים פשטו על הגטו שבכפר, ורצחו ביריות קרוב ל-130 יהודים שיצאו מבתיהם. לאחר מכן עברו מבית לבית, וחיפשו אחר יהודים מסתתרים. כאשר הגיעו לבונקר בו הסתתר ראש היודנרט, ירו עליהם היהודים המסתתרים, ואלו נרצחו בידי הגרמנים באמצעות רימונים. לאחר מכן הסגירו ליטאים מקומיים לגרמנים יהודים שתפסו בעת שבזזו את בתיהם.
במהלך האקציה הצליחו להימלט מהגטו יהודים רבים, ובמצוד שערכו אחריהם הגרמנים, מצאו ורצחו למעלה מ-100 מהם.
Reader's Digest

היסטוריה

המגזין נוסד על ידי דוויט וואלאס, בעודו מחלים מפצעי רסיסים שספג במלחמת העולם הראשונה. לוולאס היה הרעיון לאסוף מאמרים אהובים בנושאים רבים מירחונים שונים, ולשלב אותם למגזין אחד, תוך עיבוי ושכתוב. וולאס קיווה בתחילה שהמגזין יוכל לספק רווח נקי של כ-5,000 דולרים. ההערכה הנכונה של השוק ועניין הקוראים הוביל לצמיחה מהירה. עד 1929, היו למגזין כ-290 אלף מנויים והכנסת ברוטו של כ-900 אלף דולר בשנה. המהדורה הבינלאומית הראשונה יצאה לאור בריטניה בשנת 1938, ונמכרה ב-2 שילינג. במלאת 40 שנה לרידרס דייג'סט, היו 40 מהדורות בינלאומיות ב-13 שפות וכתב ברייל, והיה למגזין בעל המחזור הגדול ביותר בקנדה, מקסיקו, ספרד, שוודיה, פרו ומדינות אחרות, עם תפוצה בינלאומית כוללת של 23 מיליון.
בדצמבר 1952, פרסם המגזין סדרת מאמרים בשם "סרטן בקופסה", אשר קישרה בין עישון לסרטן הריאות. כתבות אלו העלו לראשונה לתודעת הציבור את הסכנות שבעישון.
בשנת 2006, המגזין פרסם עוד שלוש מהדורות בשפה מקומית בסלובניה, קרואטיה ורומניה. באוקטובר 2007, התרחב המגזין בסרביה. באיטליה הפסיק המגזין את פרסומו בדצמבר 2007. המגזין הושק ברפובליקה העממית של סין בשנת 2008.
ב-2010, המהדורה האמריקאית של המגזין תכננה להקטין את תפוצתו מ-8 ל-5.5 מיליון, לפרסם 10 פעמים בשנה ולא 12, ולהרחיב את התחום הדיגיטלי. נוסף על כך תוכנן להפחית את מספר פרופילי הידוענים וכתבות "עשה זאת בעצמך", ולהגדיל את מספר הסיפורים מעוררי השראה וסיפורים על הצבא.
שלמה דסקל

שלמה (שלוימי) דסקל  הוא זמר חרדי חסידי המתגורר בארצות הברית.

ביוגרפיה

דסקל נולד בישראל בבני ברק, כבחור שר במקהלות חסידיות, לאחר נישואיו היגר לארצות הברית, אלבומו הראשון יצא לאור בשנת 2003 כאוסף של שירים מוכרים, בהמשך הוציא עוד שני אלבומים עם שירים חדשים, לצד זה יצא לאור בהפקת המפיק יוחי בריסקמן סידרה בשם "רילקס" (Relax) של יצירות ארוכות הכוללות מיקס של שירים מוכרים שקטים ומרגשים המושרים על ידי דסקל, הסדרה זכתה להצלחה רבה ונמכרה ברבבות עותקים. 
הזמר דסקל מצליח לשלב באלבומיו מגוון נרחב ביותר של סגנונות.
שלומי דסקל הוא אחיו של הזמר החסידי יענקי דסקל.
אירה מלניוק

חייה

מלניוק נולדה בעיר סטניסלביב (מאז 1962 נקראת איוָנוֹ-פרנקיבסק). דודתה הייתה זמרת האופרה סולומיה קרושלניצקה. ראשית למדה בלביב אצל אדם דידור, ולאחר מכן אצל אנה בר-מילדנבורג בווינה. הופעת הבכורה שלה הייתה בעיר גראץ באוסטריה, ב-1945. ב-1947 החלה להופיע באופרה של ציריך, והשתתפה בהפקת האופרה מאת וילי בורקהרד על-פי "העכביש השחור", ושרה בהצגת הבכורה הארצית של האופרה דרכו של הולל מאת סטרווינסקי.
החל משנת 1952 החלה להופיע בבית האופרה הממלכתית של מינכן ובאופרה הממלכתית של וינה. בין היתר, הופיעה בהפקות של אורפאו מאת גלוק, מקבת' מאת ורדי, וטירתו של כחול הזקן מאת ברטוק.
מלניוק הופיעה במחזור הטבעת של ואגנר בניצוח וילהלם פורטוונגלר ב"לה סקאלה" במילאנו. היא ביצעה תפקידים בהופעות אורח גם ברויאל אופרה האוס בלונדון, באופרה של פריז, באופרה של מונטה קרלו, בפסטיבל זלצבורג, ובפסטיבל ביירוית, בתפקידים כגון מגדלנה באמני השירה מנירנברג מאת ואגנר, פריקה בהוואלקירות מאת ואגנר, ואלטראוטה בדמדומי האלים מאת ואגנר, בראנגאנה בטריסטן ואיזולדה מאת ואגנר, אדליידה באראבלה מאת ריכרד שטראוס, ואת מרינה בבוריס גודונוב מאת מוסורגסקי.
היא זכתה להצלחה גם בתפקידי אופרה איטלקית כגון דורבלה בכך עושות כולן מאת מוצרט, ויטליה בחסדו של טיטוס מאת מוצרט, אזוצ'נה בהטרובדור מאת ורדי, אמנריס באאידה מאת ורדי, ושרה גם באורטוריות ובקונצרטים. היא הרבתה לשיר את תפקידי האלט בסימפוניה התשיעית של בטהובן וברקוויאם של מוצרט. 
בשנת 1971 פרשה מלניוק מן הבמה, ולימדה בקונסרבטוריון למוזיקה בגראץ.  בשנת 1998 פרסמה בגרמנית אוטוביוגרפיה בשם "קולו של הלב: אוטוביוגרפיה של זמרת".
בגיל 90 הלכה לעולמה בצירל בהרי הטירול האוסטריים.
סוס הים והנגר

סוס הים והנגר (באנגלית: The Walrus and the Carpenter) הוא שיר אגיון מאת לואיס קרול המופיע בספר מבעד למראה ומה אליס מצאה שם. השיר, שכתוב בחרוזים ובמבנה של בתים, מדוקלם לאליס על ידי טווידלדם וטווידלדי, ומספר על סוס ים ונגר שהולכים בחוף, מבקשים מצדפות להצטרף אליהם, ואז אוכלים אותן.
השיר רצוף התייחסויות לאיגיון שבו: מוזר הוא שהשמש זורחת באמצע הלילה, מוזר שנעלי הצדפות מצוחצחות כשאין להן רגליים. שורת הסיום של השיר מציינת שהדבר (היחיד) שאינו מוזר הוא שלא נשמעה תשובת הצדפות, שכן סוס הים והנגר זללו את כולן.

פירושים לשיר

בסרט הקומי "דוגמה" אחת הדמויות מסבירה שהשיר תוקף את הדת המאורגנת (אף על פי שקרול היה איש כמורה אנגלקני): סוס הים טוב המזג מייצג את בודהה, או לחלופין (בגלל ניביו) את האל הפיל גנש, והנגר הוא התייחסות ברורה לישו. הם אוכלים את הצדפות התמימות, המייצגות את ההמונים תחת השפעת הדת.
פרשנות מבודחת זו אינה סבירה במיוחד - כאשר קרול מסר למאייר ג'ון טניאל את כתב היד של השיר, הוא נתן לו לבחור נגר, פרפר או בארונט (כל אחת מהמילים התאימה לשיר ולאיגיון של קרול).
כמו כן, השיר מציג דילמה מוסרית: מה קובע את מוסריותה של פעולה, תוצאותיה או הכוונה שמאחוריה. הדילמה מודגמת בכך שאליס נאלצת להכריע מי יותר מוסרי: סוס הים שבכה על הצדפות בשעה שאכלן אך אכל הרבה יותר מהנגר, או הנגר שאכלן ללא נקיפות מצפון אך אכל פחות מסוס הים?
יעל הדר

ביוגרפיה

יעל הדר נולדה לנורית ושמואל הדר וגדלה ברמת גן. היא סיימה לימודיה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין בשנת 1993. כמו כן למדה משחק בסטודיו של ביל אספר שבניו יורק, ארצות הברית, בשנת 2002. השתתפה בהצגות התיאטרון "בית המלאכה", "המתחזה", "נוכלים ואוהבים" ו"החטא ועונשו" בתיאטרון באר שבע, "רוחות", "שלוש נשים גבוהות", "אנה וייס", "מחילה", "גן ריקי", "כריש פטיש" ו"זינזאנה" בתיאטרון הבימה, "דודתו של צ'ארלי", "בנות עובדות", "עיר הנפט" ו"השתיקה" בתיאטרון חיפה ו"מגרד לי" בתיאטרון הפרינג'.
בשנת 1989 שיחקה בסרט "הכלוב" של עמית גורן, בשנת 1992 השתתפה בסרט קולנוע "מרק עוף". ב-1994 שיחקה בטלוויזיה ב"ייפוי כוח" של אורי ברבש. ב-1995 שיחקה ב"שבעה" וב"שחקנים". ב-1996 שיחקה ב"קשר דם" ובסדרה "קפה פריז", וב-1997 בסדרת הטלוויזיה "מרחב ירקון", ב"המספרת", ב"גרגר על הריס" וב"את ים שלי". 
בשנת 1999 השתתפה בסדרה של אמנון רובינשטיין "מתחם אויב" ובסרט "צומת וולקן".
בשנת 2001 השתתפה ב"מרס תורכי" ובטלנובלה "לחיי האהבה". ב-2003 השתתפה ב"משחק החיים", וב-2006 ב"האלופה". כמו כן, השתתפה בדרמה "החקירה" ובסדרות הטלוויזיה "בת-ים ניו-יורק", "הפוך" ו"האמת העירומה". ב-2007 שיחקה בסרט "נוזהת אל-פואד" ("שוטטות הלב") בבימויו של יהודה ג'אד נאמן. וגם השתתפה ב"סרט של משוטטים" בבימוים של דוד דרזי ומעין רוגל.
בשנת 2009 כיכבה בסדרה "מה שנחוץ לרווק", וכן הופיעה בסרט "אילי ובן".
ב-2008 הוציאה לאור את הסינגל "תעשי קפה חיילת", אותו חיברה והלחינה, ואותו היא מבצעת לצד שלומי שבת בהפקת יוני בלוך. השיר מבטא את תסכולה של חיילת מתפקידה בצה"ל.
באוקטובר 2006, נולד להדר בן.
בשנת 2013 השתתפה בתפקיד משני לפרקים בודדים בסדרה יומני החופש הגדול בתור רותם, אמא של עילי - מלחין אשר רוצה להצליח ונעזר בדפי כרמון.
בשנת 2017 לקחה חלק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה מתים לרגע שמשודרת בהוט, בתור קרוליין אישה בהריון שנושאת ברחמה תינוק משובט.
צוריאל אדמנית

צוריאל אדמנית (9 ביוני 1915, כ"ז בניסן תרע"ה - 14 באוקטובר 1973, י"ח בתשרי תשל"ד) היה מחנך והוגה דעות בולט בתנועת הקיבוץ הדתי.

תולדות חייו

אדמנית נולד כפרנץ וילהלם דיאמנט לדוד וסופי בפוזן, גרמניה. התייתם בגיל צעיר מאביו. למד בגימנסיה הומניסטית בברלין וסיים בה את לימודיו לקראת בחינות הבגרות. היה עדיין תלמיד בעת עלות הנאצים לשלטון בגרמניה. נמנה עם חברי תנועת הנוער הדתי-חרדי 'עזרא' והשתייך לחוג הארצישראלי שלה. למד שנה אחת בישיבת מונטרה בשווייץ ולאחר מכן שהה במשך שלוש שנים בחווֹת ההכשרה של הבח"ד באיטליה ובגרמניה (בבלנקניזה ובגרינגסהוף), בהן התכונן לעלייתו ארצה.
עלה לארץ ישראל בתשרי תרצ"ח (19 ספטמבר 1937), והצטרף לקבוצת רודגס ליד פתח תקווה. בתרצ"ט (1939) נשא את הילדה לבית הורביץ לאשה, ומנישואים אלה נולדו להם שתי בנות ושני בנים.
היה מדריך ומרכז חברות-נוער במסגרת עליית הנוער, מורה ומחנך בבית הספר; הדריך את המחזור הראשון של הכשרת בני עקיבא מצפון אמריקה, תפקיד בו קבע את דפוסי ההכשרות למחזורים הבאים. מאז שנת תש"ט שימש נציג הקיבוץ הדתי בהנהלה הארצית של 'בני עקיבא', והיה מדריך חברתי של גרעין ז' שהצטרף לימים לקיבוץ סעד, הקבוצה הראשונה של 'בני עקיבא'.
מילא שורה של תפקידים פנימיים הן בקבוצת רודגס והן בקבוצת יבנה מאוחר יותר, ובהם מזכיר פנים, פעיל בוועדות חברה, חינוך, דת ותרבות, בוועדה להכוונת החיים הדתיים ובמערכת 'עמודים'. יזם גם חוגים תורניים והיה פעיל בהם. כמו כן היה רפתן ועובד במדגריה.
שימש כמפקד אזור (מא"ז) בתקופה שקדמה למלחמת השחרור ובמהלכה. בזמנים שונים היה פעיל במזכירות המורחבת של הקיבוץ הדתי, ומילא גם תפקיד מרכז וועדת הביטחון, בו פיתח וטיפח את הקשרים ההדוקים עם בני הקיבוץ הדתי במהלך שירותם בצה"ל.
היה מרצה מבוקש בחוגים רבים, כולל בתנועה הקיבוצית במסגרת 'קירוב לבבות' ועוד, והיה מקובל כמדירך רוחני בקבוצתו, קבוצת יבנה, ובכל הקיבוץ הדתי. מאמריו הרבים התפרסמו בעיתונים ובכתבי עת שונים, כמו 'הצופה', 'מבית' (עלון קבוצת יבנה), 'עמודים', 'זרעים', ו'דעות', אחרי שנפטר קיבץ יצחק אשר את רב מאמריו, והפך אותם לספר "בתוך הזרם ונגדו".
בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים, נפטר מהתקף לב והובא למנוחות בבית העלמין של קבוצת יבנה.
על שמו של צוריאל נקרא שבט בבני עקיבא.
יעקב גליפת

יעקב גליפת (נולד ב-1961) הוא מנהל מפעל מלמ של התעשייה האווירית. במסגרת שירותו הצבאי, בין השנים 1983–2006, מילא שורה של תפקידים הנדסיים בחיל האוויר ובמפא"ת, וסיים שירותו בדרגת אלוף-משנה.

ביוגרפיה

יעקב גליפת נולד בשנת 1961 בטבריה, כאחד מחמשת ילדיהם של הורים שעלו מתוניס. הוא גדל בטבריה עד כיתה ח' ולאחר שאובחן כילד מחונן, המשיך את לימודיו התיכוניים בפנימיית "אורט" למחוננים בנתניה במגמת חשמל ואלקטרוניקה. שם גם הכיר את ניצה, לימים זוגתו ואם שלושת ילדיו.

השכלה

סיים בהצטיינות תואר ראשון (.B.Sc) בהנדסת מחשבים בטכניון, ותואר שני (.M.Sc), בהצטיינות, בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה מאוניברסיטת תל אביב.

שירות צבאי

השירות הצבאי של גליפת כלל הובלה של שלל פרויקטים ופיתוחים טכנולוגיים חדשניים.
בשנת 1983 עם סיום לימודי התואר הראשון, התגייס לחיל-האוויר. לאחר קורס קצינים, הוצב במחלקת מטוסים. לאחר כניסתו לשירות קבע הצטרף (1986) לפרויקט "רעות" שכלל קידום לדרגת רס"ן עם מינוי. שש שנים עסק בתחום בקרת המנועים בחיל-האוויר. בהתחלה עבד בפרויקט מטוס "הלביא", שהיה אז בעיצומו, אולם נסגר בשנת 1987. הפיתוחים שעליהם עסק יצאו לפועל לאחר מכן והוסבו למנועי F15 ו-F16.
בשנת 1991, לאחר לימודי תואר שני באלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב במימון הצבא, עבר לתפקיד פיקודי כקצין טכני ביב"א (יחידת בקרה אווירית) הצפונית ואז גם חזר עם משפחתו לטבריה, עיר הולדתו. 
בשנת 1993 חזר למטה חיל-האוויר וכיהן במשך שמונה חודשים כראש מדור מכ"ם בענף גילוי וזיהוי שבמחלקת מערכות. לאחר מכן יצא לקורס פו"ם (פיקוד ומטה) ועם קבלת דרגת סא"ל מונה לראש ענף חיישנים במנהלת חומה במפא"ת (מנהלת פיתוח אמצעי לחימה ותשתיות) במשרד הביטחון. במסגרת זו היה אחראי על פיתוח מכ"ם "אורן ירוק".
לאחר שנתיים וחצי במפא"ת שב באוגוסט 1996 למטה חיל האוויר ומונה לראש ענף גילוי וזיהוי, תפקיד בו כיהן עד אוקטובר 2000. באותה שנה הועלה לדרגת אל"ם.
קיבל את פרס מפקד חיל-האוויר על פיתוח פרויקט "גביש כחול", מערכת הבונה תמונה ברורה לגבי מיקום נפילות הטילים מכל הנתונים שנאספו.
בשנת 2002 התמנה לראש מחלקת תכנון ובקרה הנדסית, האחראית על פיתוחם של אמצעים מיוחדים. הוא כיהן בתפקיד זה במשך שלוש שנים. ב-21 באוגוסט 2002, בעת ששהה בנופש עם משפחתו בבית מלון, נתקף גליפת בכאבי גב חזקים, שבדיעבד התבררו כגידול בחוט השדרה. שעות ספורות לאחר מכן, נותח בבית-החולים רמב"ם בחיפה ולבסוף נשאר עם נכות אשר ריתקה אותו לכיסא גלגלים. לאחר שיקום בתל השומר חזר לשירות מלא. 
בשנת 2006 סיים את שירותו בצה"ל.
רוברט לורנס סטיין

ביוגרפיה

סטיין נולד בקולומבוס (אוהיו) ב-8 באוקטובר 1943‏ להורים יהודים, אן סטיין, עקרת בית ולואיס סטיין פקיד משלוחים. הוא התחיל לכתוב בגיל 9 כאשר מצא מכונת כתיבה בעליית הגג. הוא התחיל להקליד סיפורים וספרי בדיחות. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של אוהיו ב-1965 עם תואר באנגלית. בזמן שלמד באוניברסיטה ערך סטיין את כתב העת להומור של אוניברסיטת אוהיו שעון השמש במשך שלוש מתוך ארבע השנים שלמד שם. לאחר מכן עבר לניו יורק כדי להמשיך בקריירה של סופר. הוא כתב עשרות ספרי הומור לילדים בשם העט בוב סטיין השמח (Jovial Bob Stine) ויצר את כתב העת ההומוריסטי בננות.
ב-1986 כתב סטיין את ספר האימה הראשון שלו שנקרא פגישה עיוורת. הוא המשיך לכתוב עוד ספרים רבים כאלה, כולל  שמרטפית ושמה סיוט, חוף הרוחות ועוד.
ב-1989 התחיל לכתוב את ספרי עלילות רחוב פחד. לפני שהחל בכתיבת סדרת צמרמורת הוא כתב שלושה ספרי מדע בדיוני הומוריסטיים שנקראו טיפשים באימון (Jerks in Training), שוטים בפטרול (Bozos on Patrol) ומפסידנים בחלל (Losers in Space)‏. ב-1992 התחיל סטיין לפרסם את סדרת צמרמורת. על פי רשימת פורבס של ארבעים הבדרנים המרוויחים ביותר לשנת 1996-7 נמצא סטיין במקום ה-36 עם הכנסה של 41 מיליון דולר. ספריו נמכרו ביותר מ-400 מיליון עותקים בכל העולם, נכון ל-2008‏. העיתון USA Today כינה את סטיין כסופר רבי המכר מספר אחד באמריקה.
בשנות ה-90 הוא נרשם ברשימת האנשים המעניינים ביותר של העיתון פיפל וב-2003 הוא נכנס לספר השיאים של גינס כסופר סדרות הילדים הנמכר ביותר בכל הזמנים. 
בעשור הראשון של המאה ה-21 עבד סטיין על כתיבת חמש סדרות שונות: Mostly Ghostly, Rotten School, עלילות רחוב פחד (Fear Street),‏ The Nightmare Room, Goosebumps HorrorLand.

חיים אישיים

ב-22 ביוני 1969 נישא סטיין לג'יין ולדהורן שנעשתה עורכת וסופרת. הקימה ב-1983 את הוצאת פאראשוט (Parachute Press).
בנם היחיד מתיו נולד ב-1980‏ ועובד בתעשיית המוזיקה.

פרסים

ב-2002 קיבל פרס אלוף הקריאה (Champion of Reading) מהספרייה הציבורית של פילדלפיה, פרס בחירת הילדים לספרי מסתורין/אימה מאת Disney Adventures (שלוש פעמים) ופרס בלימפ בטקס Kids' Choice Awards (גם שלוש פעמים).
עבד א-רחמן אל-כוואכבי

ביוגרפיה

כוואכבי נולד בחלב ב-1854 או 1855, למשפחה אמידה ובעלת השפעה מצאצאי הנביא שממנה יצאו אנשי דת כמו גם אנשי מנהל. למשפחתו הייתה מדרסה ששימשה גם כמסגד. מאמו התייתם בילדותו והאב, אחמד, שהיה קאדי וחבר במועצה המקומית דאג שילמד גם לימודי דת וגם מיומנויות שנדרשו לדעת האב לשם קידומו העתידי של עבד א-רחמן כמו: ערבית, טורקית, פרסית, מתמטיקה ומדעים מדויקים. גם אביו נפטר לפני שכוואכבי בגר והוא עבר לגור אצל דודו באנטיוכיה.
עוד טרם לידתו של עבד א-רחמן, נפגע מעמדה של משפחת אל-כוואכבי שהודחה ממשרת ה"נקיב אל-אשראף" וכתוצאה מכך נדחקה מהמאבק על ראשות העיר חלב על ידי מי שזכה במשרה - אבו אל-הודא אל-סיאדי (ציאדי), סופי שהיה מקורב לסולטאן ומסוכסך עם אל-כוואכבי האב. 
בשנת 1876 או 1877 מינו את כוואכבי להיות העורך של העיתון אל-פראת (الفرات). הוא עצמו הקים כתב עת בשם אל-סהבה (האפורה) שעסק בספרות ומאמרים פוליטיים בהם נמתחה ביקורת על הוואלי החדש של חלב, דבר שנתפס כביקורת על הסולטאן עצמו ולכן נסגר על ידי השלטונות אחרי 15 גיליונות. למרות התנגדותו לאימפריה העותמאנית, נכנס כוואכבי לשירות הציבורי ועבד בתפקידים שונים בשירות האימפריה העות'מאנית בחלב. ב-1888 פתח כוואכבי משרד עריכת דין עצמאי בו ניצל את הידע שרכש בנבכי הביורוקרטיה המקומית על מנת לעזור לאזרחי העיר  בדרכי התמודדות עם הפקידים והשלטון המקומי והוא שלח בשם לקוחותיו עתירות לחצר הסולטאן באיסטנבול. בשנת 1892 מונה למשך כשנתיים לתפקיד ראש העירייה, בנוסף על תפקידיו כנשיא לשכת המסחר המקומית ונשיא הבנק לחקלאות. הוא המשיך בביקורת על המשטר וכתגובה נאסר לזמן מה וצעדיו הוצרו ולכן בשנת 1899 נמלט למצרים.
בהיותו בקהיר פרסם את ספריו וכן שורת מאמרים ב"אל-מנאר", העיתון של ידידו רשיד רדא. מקהיר יצא כוואכבי למסעות בחצי האי הערבי ובמזרח אפריקה. 
בהיותו בקהיר היה חלק מקבוצת גולים סוריים, בהם השיח' עבדול חמיד אל-זהראוי.
עבד א-רחמן אל-כוואכבי נפטר בשנת 1902 בקהיר.

הגותו

כוואכבי הושפע מהמודרניזם הפוליטי של אפגאני וכן מתלמידו מוחמד עבדה והטפתם לפאן-איסלמיזם (الوحدة الإسلامية), אימץ גם את הגותו של רשיד רידא וכל זאת תוך קבלת הישגי המערב. 
כוואבי, כמו קודמיו רידא ועבדה, היה עדיין מסור לגמרי לרעיון האומה האיסלאמית ולאחדות כל המוסלמים. עם זאת, השתקפה בדבריו תודעה אתנית ערבית בוסרית. כך, למשל, גינה את העות'מאנים על שהחדירו לתוך האומה מנהגים פסולים שהובילו להתדרדרות והשחתת הדת, וקרא להשיב את הח'ליפות לידי שבט קורייש בחיג'אז שהרי נבחרו לכך במקור על ידי האל. הוא גם הדגיש שהערבים בחצי-האי ערב, ששמרו על טוהר גזעם ולשונם, היו הראויים ביותר להוות דוגמה, מופת וסמכות לכל המוסלמים באשר הם. במקום אחד הרחיק לכת והצטער בגלוי שהאסלאם הגיע בכלל אל הטורקים. הוא היה ככל הידוע ההוגה הראשון, גם אם באופן בלתי-שיטתי וכמעט בלתי-מודע, לחרוג מההטפה לרפורמה דתית לשמה לכיוון של טיפוח הלאומיות הערבית.
יוסי ברנע

יוסי ברנע (נולד בשנת 1957) הוא פובליציסט ופעיל חברתי ופוליטי.

ביוגרפיה

יוסי ברנע, הוא בנו של יהודה ברנע יליד תל חי ורחל ברנע. לאחר גמר שירותו הצבאי בחיל האוויר למד בשנים 1980 – 1986 לימודי מדע המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1990 – 1993 שימש כתחקירן של מחלקת המוזיאונים של משרד הביטחון במוזיאון אסירי המחתרות בירושלים, מוזיאון אסירי המחתרות בעכו, מוזיאון ההגנה ומוזיאון בית השומר בכפר גלעדי.
בשנת 1995 שימש יוסי ברנע כתחקירן בפרויקט היכל הזיכרון הלאומי בהר איתן. בשנים 2003 – 2004 שימש כתחקירן במוזיאון מנחם בגין. כן שימש כתחקירן לסרט "המחתרות במנהרת הזמן", סרטו של בני עורי על גלות אנשי האצ"ל והלח"י באפריקה. בשנים 2006 – 2011 למד לימודי דמוקרטיה בין תחומיים באוניברסיטה הפתוחה וקיבל תואר מוסמך.
יוסי ברנע הוא מזכיר עמותת "אני ישראלי" הפועלת להכרתה של מדינת ישראל בקיומו של לאום ישראלי, אחת דתו או מוצאו האתני של האזרח. הוא גם חבר "התנועה להפחתת מעמד ההודאה", שמה לעצמה כמטרה להיאבק בהרשעה המסתמכת על הודאה. בין יתר תחומי פעילותו הוא פעיל להגנת זכויות הבדואים בנגב ולהגנת זכויות בעלי החיים.
בכתיבתו הפובליציסטית מתרכז יוסי ברנע בסוגיית הלאומיות בישראל, בהיותה של ישראל רפובליקה ליברלית, בזכויות בעלי החיים ובפרשיות מתקופת המנדט הבריטי והמחתרות. בין היתר חקר את פרשת חייו ומותו של השוטר מרדכי שוורץ אשר נשפט בשנת 1937 באשמת רצח שוטר ערבי, הורשע והוצא להורג וכיום הוא מוכר כאחד מעולי הגרדום.
יוסי ברנע נותן הרצאות בפורומים שונים, לרבות בדיור מוגן לגיל המבוגר, בנושאים ישראליות, דמוקרטיה ולאומיות, שינוי שיטת הממשל בישראל וכן סיפורי המחתרות בתקופת טרום המדינה. בשנות שירות המילואים שלו שימש כמרצה בחיל החינוך ובחיל האוויר.