google/wiki40b huggingface dataset:
חיותה בוסל

ביוגרפיה

בוסל נולדה בעיירה לאחוביץ שבקרבת העיר בָּרָנוֹבִיץ' (Baranovichi), באזור רוסיה הלבנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ברסט בבלארוס) לאהרון למל גבזה (גאוזה) ובלומה בת ישעיהו רבינוביץ.
בילדותה התחנכה ב"חדר" ולאחר מכן אצל מורים פרטיים. בצעירותה הצטרפה לאגודת הנוער "התחיה" ועסקה בפעילות ציונית והוראת השפה העברית לילדי הנוער העובד.
בשנת 1908 עזבה בוסל, יחד עם חברה יוסף, את העיירה שבה גרו, ועלתה דרך אודסה לארץ ישראל באנייה של צליינים נוצרים רוסים ליפו. היא הייתה מראשוני היהודים בעיירה שעלו לישראל. תחילה ניסתה להתקבל לעבודה חקלאית, אך ללא הצלחה, לכן התפרנסה מתפירה ומאוחר יותר, בעצתו של יוסף אהרונוביץ', עבדה כמורה-גננת בתל אביב-יפו, חדרה וראשון לציון.
רצונה של בוסל לעסוק בעבודה חקלאית הוביל אותה לעבור לדגניה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, שם עבדה בלול וברפת והייתה לאישה הראשונה בדגניה ובארץ שעסקה בטיפול קיבוצי בילדים, ובגן הילדים שלה התחנך משה דיין. בהמשך גם הייתה מזכירת דגניה א'.
בשנת 1917 נישאה ליוסף בוסל ועבדה בקבוצת הפועלות הראשונה בפתח תקווה שנקראו "קבוצת הגליליות". משם עברה לקבוצת כנרת ולבסוף לקבוצה במטולה. מאוחר יותר חזרה לדגניה בשל הריונה ומחלתו של בעלה, ובשנת 1919, חודשיים לאחר הולדת בתה הדסה, טבע בעלה בכנרת.
בתקופת עבודתה החקלאית עסקה בפעילות ציבורית. תחילה השתתפה בכינוס וביסוס תנועת הפועלות, הייתה חברה פעילה במזכירות המרכזית וחברה במרכז לחינוך ובמועצת הפועלות.
כמו כן, הייתה חברה בשלוש אסיפות הנבחרים במועצת ההסתדרות, הפועל הצעיר ומפא"י ושימשה כצירה בקונגרסים הציוניים בווינה (1925) ולוצרן (1935). היא נעדרה מבזל (1932) בשל מחלה.
בשנת 1925 יצאה לשליחות במשלחת הראשונה מטעם הקרן הקיימת לישראל בפולין בראשותו של מנחם אוסישקין.
בשנת 1961 זכתה, עם עוד שמונה ממייסדי דגניה, בפרס מיוחד במסגרת פרס קפלן.
בוסל הותירה אחריה את בתה הדסה, אשתו של יהודה ורדי. לאחר פטירתה הוצאה חוברת לזכרה "חיותה בוסל מראשוני דגניה : נולדה - תשרי תר"ן, עלתה ארצה - תרס"ח, נפטרה - ה’ חשון תשל"ו".
נכדה הוא יוסי ורדי שהיה ראש מועצה אזורית עמק הירדן. נינה הוא מואב ורדי, עיתונאי ועורך חדשות החוץ של כאן 11.
גמליאל שלאנק

גמליאל שלאנק (1847–1897), סופר ב"המגיד", והרוקח הראשון בבית המרקחת של בית החולים ביקור חולים בשנת תרל"ג (1873), ושל בית החולים שערי צדק בשנת תרס"ג (1903).

ביוגרפיה

ר' גמליאל שלאנק, נולד בכ"ב כסלו תר"ז (11 בדצמבר 1846) באמסטרדם, הולנד, לאביו הרב מרדכי שלאנק ולאמו אוה לבית גודמה . אמו נפטרה בשנת 1853 וכעבור כשנה התחתן אביו עם סופיה פייגה גודמה, אחות אמו. בתרט"ז, 1856 עלה ארצה עם אביו, אמו החורגת ואחיותיו בלומה, נעמי ובתיה. הם התיישבו בירושלים שם כבר גר אחיו הגדול, ר' יוחנן צבי שלאנק ומשפחתו. 
התחתן עם מרגלית זקס שלאנק, בתו של משה זקס שנחשב לראשון העולים מגרמניה במאה ה-19.
שלאנק למד בחדרים ובישיבות, השתלם בידיעת השפה הגרמנית לכל דקדוקיה והצטיין בכתב-יד יפה מאד, מה שנחשב אז, למעלה יתרה בשרות משרדי, כמו כן השתלם בידיעת רוקחות, רפואה, ומשפטים. 
ראשית עיסוקו של ג' שלאנק כרוקח היה בבית-הרפואות של כולל הולנד ודויטשלנד, (הו"ד) מטעם ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם. 
"הד"ר שרגא פביוס פופלס (פופלעס) הובא מווינה כדי לקבל חולים בקליניקה של בית החולים בקור חולים, וכדי לערוך ביקורי בית בחינם אצל החולים הזקוקים לכך, ור' גמליאל שלנק מונה לרוקח בבית המרקחת של בית החולים". 
בספרו "ימים בגליל" שיצא בלונדון בשנת 1900 מספר הנוסע A.A BODDY על בית החולים ביקור חולים:
בירושלים נמצא בית החולים היהודי ביקור חולים. יש בו 50 מיטות, שני רופאים אירופאים – יהודים. 13 משרתים ורוקח אחד. בית החולים מוחזק בכספי תרומות.
ד"ר שרגא פביוס פופלס היה הולך עם הרוקח בשבתות לבית החולה וכדי להימנע מכתיבה היה אומר לרוקח איזה תרופה לתת לחולה.
בנוסף שלאנק פרסם כתבות ומאמרים בהמגיד, והוגדר : "סופר ירושלמי". 
בזמנים שסגן הקונסול היפואי של אוסטריה-הונגריה (הארמני מר יעקב פאסקאל) היה יוצא לחופשה ממושכת, היה מזמין אותו למלא את מקומו כקונסול וכמנהל הדואר האוסטרי. בתקופות אילו שלאנק היה שוהה כל ימות השבוע ביפו, מתאכסן במלון קמיניץ ועובד בקונסוליה, ולשבתות היה נוסע הביתה לירושלים.
נפטר ביפו, ה' אדר תרנ"ז, 1897, ונקבר בירושלים.
השאיר אשה ו- 4 ילדים: בריינדל, מרדכי, חיה, משה יוסף.
משפטי דכאו

משפטי דכאו היא סדרת משפטים בהם התבררו אישומים בדבר פשעי מלחמה נגד חשודים, חיילים וקצינים בוורמאכט וכן אזרחים שפעלו בשרות גרמניה הנאצית, אשר נתפסו בשטחים בשליטת ארצות הברית במדינות גרמניה ואוסטריה, עם תום מלחמת העולם השנייה. במשפטים נידונו גם אישומים על ביצוע פשעי מלחמה נגד אזרחים ואנשי צבא אמריקאים. המשפטים נערכו בתחום מחנה הריכוז דכאו ונוהלו במלואם על ידי אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר סמכותם החוקית לשבת בדין ניתנה להם על ידי הפרקליט הצבאי הראשי של צבא ארצות הברית.
התובע הראשי בבית הדין הצבאי בדכאו היה ויליאם דנסון, עורך דין בן 32 בצבא ארצות הברית. הסנגור הראשי היה לוטננט קולונל דגלאס ט. בייטס, עורך דין וקצין תותחנים מטנסי.

ההליכים

שלא בדומה למשפט פושעי המלחמה הראשיים אשר התנהלו בפני בית הדין הבינלאומי בנירנברג, משפטי דכאו, כמו גם משפטי נירנברג הנוספים, נערכו בפני בית דין צבאי אמריקאי בלבד. המשפטים התנהלו בין נובמבר 1945 לאוגוסט 1948. כל דיוני משפטי דכאו נערכו בתחום מחנה הריכוז דכאו, כיוון שנכון לאותה עת היה זה מחנה הריכוז הנאצי הידוע ביותר בציבור, ובכך ביקשו האמריקאים להדגיש את השחיתות המוסרית שפשתה במשטר הנאצי אשר עמדה ברקע ההליכים המשפטיים.
לאורך כמעט שלוש שנים הרכבים שונים של בית הדין הצבאי האמריקאי בדכאו שפטו 1,672 נאשמים שהואשמו בפשעי מלחמה, וזאת ב-489 משפטים נפרדים. 1,416 נאשמים, חברים במשטר הנאצי, נמצאו אשמים בדין, מתוכם על 297 נידונו למוות ו-279 נידונו למאסר עולם. כל האסירים נשלחו לכלא לנדסברג כדי לרצות את תקופת מאסרם, או להיתלות.
שניים מן המשפטים הבולטים ביותר בסדרת משפטי דכאו עסקו בפעילות הכוחות הגרמנים במהלך הקרב על הבליטה בשלהי 1944. במשפט טבח מלמדי עמדו לדין 73 אנשי הוואפן אס אס אשר נמצאו אשמים בהוצאה להורג של 84 שבויי מלחמה אמריקאים במהלך ההתקפה. במשפט אחר עמד לדין איש הקומנדו הגרמני אוטו סקורצני לצד תשעה קציני חטיבת פאנצר 150 אשר זוכו מאשמת הפרת דיני מלחמה הקבועים באמנות האג על שלבשו מדי צבא ארצות הברית בעת מבצע קומנדו.

ביקורת

על אופן ניהול משפטי דכאו נמתחה ביקורת נוקבת. נטען כי בתי הדין הצבאיים ניהלו את ההליכים במהירות שלא איפשרה קיום הליך משפטי הוגן. בית הדין התיר למערכת התביעה הצבאית הגשת עדויות מפי השמועה וראיות אחרות בדרך שאינה עומדת בדיני ראיות מקובלים. עוד בתחילת שנות ה-50 הומתקו, מנימוקים דומים, עונשי מוות ומאסר עולם שהוטלו על נאשמי טבח מלמדי על ידי ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית.
נפתלי שוורץ

הרב נפתלי הכהן שוורץ (י"ד באלול תר"ו – תרנ"ז) היה רב ומחבר ספרים.
נולד בעיר מאד, שם שימש אביו שהיה גם רבו המובהק, אברהם יהודה שוורץ, אבי משפחת הכהן שוורץ, לימים כרב הקהילה. בשנת תר"ל קיבל סמיכה לרבנות מהרב יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט, רבי שמעון סופר מקרקוב והמהר"ם שיק. 
עם נישואיו ישב בעיירת מגורי משפחת אשתו ונסמך על שולחן חותנו. משם עבר לעיר ברגסס בה שימש אביו כרב, עזר לאביו בענייני הרבנות וכן עסק במסחר ספרים. עם פטירת אשתו נשא לאשה את בת הגביר יהודה אריה פרוכטר מווישווה, עבר לגור בעיר ועמד בראשות ישיבה במקום.
עם פטירת אביו בשנת תרמ"ד נתקבל לרבה של מאד, וייסד בה ישיבה מהגדולות בהונגריה. 
נפטר באופן פתאומי בשנת תרנ"ז, והוא בן חמישים בלבד.
מינוטאור (ספר)

עלילה

מינוטאור הוא סיפור על סוכן חשאי בשנות הארבעים לחייו האוהב אהבה נואשת צעירה שראה בנסיעה באוטובוס בלונדון. הצעירה לא פגשה בו מימיה והקשר ביניהם הוא קשר של מכתבים שהסוכן כותב לה לביתה והיא כותבת לסניף הדואר למישהו בשם פרנץ קאפקא. השניים מנהלים חליפת מכתבים מסועפת. 
אלכס אברמוב, המתגלה כסוכן החשאי, חניך בית ספר חקלאי, לוחם פלמ"ח ואיש המוסד. אלכסנדר בנו של יהודי ממוצא רוסי בעל חווה גדולה בשרון שהתחתן בגיל מבוגר עם אשה נוצרית ממוצא גרמני. אלכסנדר עורך מסע ארוך של כיסופים אל הרומנטיקה האירופאית, ותיאה, הנערה האנגליה, היא מחוז הכיסופים הללו, הרחוק מחייו החיצוניים כרחוק מזרח ממערב. 
אלכסנדר נורה ונפצע על ידי מתנקש במדריד ופעם שנייה בבית הקפה בלונדון מול ביתה של תיאה שם הוא מרבה לשבת ולצפות באהובתו. שתי היריות בבית הקפה בלונדון שמות קץ לחייו זמן קצר לפני שהוא מתכנן להציג עצמו, לאחר שנים של התכתבות, לפני תיאה אהובתו, תוך הבנה שבכך הוא מאבד את הקשר עם אשתו וילדיו בישראל וכנראה גם את ביתו ואת פרנסתו.
הספר כולל ארבעה פרקים המציגים את העלילה מנקודות ראייה שונות. דמותו של הסוכן החשאי המופיע ללא שם בתחילת הספר ניגלית לעין הקורא ומוצגת במפורט בפרק הרביעי. פרקי הספר הם: סוכן חשאי, ג.ר., ניקוס טריאנדה, ואלכסנדר אברמוב. ג.ר. וניקוס טריאנדה מחזרים כל אחד בזמנו אחרי תיאה ומתחרים בכך 
באהבת המכתבים של אלכסנדר.
ג.ר. עומד להתחתן עם תיאה. אלכסנדר מחבל במכונית שלו, מתחרט מחזק חיבורים שרופף תחת מכסה המנוע אך כנראה לא הייטיב לתקן וגורם למותו של ג.ר. בתאונה. אלכסנדר, כאיש ביטחון פוגש את המחזר השני של תיאה הוא ניקוס טריאנדה כשבא לבקר בישראל שנים לפני שהכיר את תיאה. לימים, בלונדון הוא מזהה את האיש שפגש לפני שנים. הספר מסתיים בטרגדיה כפולה. אלכסנדר נורה ותיאה נרדמת לעולמים.
לאחר שנורה, אלכסנדר אברמוב ראה את עצמו מהצד "וכמו בהנף יד-מכשפת החל משתנה לאטו עד שהפך להיות חיה גדולה, אילמת, שראשה ענקי, ראש פר או איל, שמכתפיו ולמטה הוא אדם לכל דבר. כמו בתחריט של פיקאסו, מתוך הסוויט וולאר ... ראה אלכסנדר כיצד התכופפה תיאה מן היציע וידה מגששת וקרבה
לגעת בראשו הגווע."
הרישום על עטיפת הספר הוא תחריט של פיקאסו מתוך "סוויט וולאר", 1933. המינוטאורוס היא דמות מפורסמת מהמיתולוגיה היוונית שחציה התחתון אדם וחציה העליון שוֹר. פרוש המילה מינוטאורוס הוא השור של מינוס. הוא נולד כשאשתו של מינוס שכבה עם פר לבן יפה שיצא מהים ומינוס הפר את הבטחתו לפוסידון להקריבו. המינוטאורוס שכן בלבירינת - מבוך נרחב ומשוכלל שנבנה עבור מינוס מלך כרתים על ידי דיידלוס כדי לכלוא את המפלצת. המינוטאורוס הומת על ידי הגיבור היווני תסאוס.
על בסיס הספר ביים בנו של המחבר, יונתן תמוז, סרט קולנוע בשנת 1997. בסרט מככבים מילי אביטל, דן תורג'מן וג'וש לוקאס.
דימום

סיבות וגורמי דימום

דימום יכול להיגרם כתוצאה מגורמים רבים, חיצוניים (טראומה) כגון פציעה או חבלה בגוף, מגורמים פנימיים כמחלות (בסרטן הדם ומחלות כבד, למשל) או אף מגורמים כמחסור בוויטמין
הרוזנת קלודין רהדי פון קיש-רהדה

ביוגרפיה

קלודין נולדה ב-21 בספטמבר 1812 בארדוסנטגיירג', לרוזן לאסלו רהדי פון קיש-רהדה ולברונית אגנש ונצ'די פון נאג'-ואראד, בתם של הברון גרגיי אינצ'די פון נאג'-ואראד והברונית קרולינה בארצ'אי פון נאג'-בארצ'ה. מצד אביה התייחסה קלודין לשמואל אבא, מלך הונגריה, שהיה גיסו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה, מקים ממלכת הונגריה.
ב-2 במאי 1835 התחתנה קלודין עם אלכסנדר, דוכס וירטמברג, ולכבוד נישואיהם קיבלה מפרנץ יוזף, קיסר אוסטריה את התואר "רוזנת הוהנשטיין". לזוג נולדו 3 ילדים, אולם ב-1 באוקטובר 1841 נהרגה קלודין במהלך תרגיל של יחידת פרשים. בעקבות כך התדרדר מצבו הנפשי של בעלה, והוא לא התאושש מכך עד מותו. בשנת 1863 קיבל בנה את התואר "דוכס טק", ונכדתה מרי מטק הייתה לימים מלכת הממלכה המאוחדת.
יחס הזהב

מלבן הזהב באמנות ובאדריכלות

יצירות אמנות חזותיות ואדריכליות משמשות את חסידי יחס הזהב ככר פורה. ברוב המקרים קשה להוכיח או להפריך את הטענות בדבר שימוש ביחס הזהב, הן בשל בעיות מדידה (וקרבתו של היחס למספר 1.6), והן בשל היעדר כל תיעוד.
נטען כי השימוש ביחס הזהב החל כבר באדריכלות של יוון הקלאסית. מבנים קלאסיים כגון הפרתנון באתונה נבנו ביחס קרוב ליחס הזהב, אם כי יש מומחים המפקפקים בכך וטוענים, כי מדידת הפרתנון עשויה להיערך בכל מיני צורות, והאומדן כי יחס הזהב היה מעורב בבנייה היא שרירותית.
יש הטוענים שאת יחס הזהב ניתן לראות גם במבנה הפירמידה הגדולה של גיזה, בה היחס בין גובה הפירמידה לבסיסה הוא 1.618. כמו כן, יחס הגבהים בין הראש לרגל לבין המרחק מהטבור לרגל הוא 1.618.
יש המנסים לראות את יחס הזהב גם בממדיו של ארון הברית, שהיחס בין אורכו לרוחבו הוא 1.66 (אמתיים וחצי לאמה וחצי).
בימי הביניים נעשה שימוש ביחס הזהב באדריכלות האסלאמית. לדוגמה, כיפת הסלע בירושלים נבנתה במידות פרופורציונליות מדויקות התואמות את יחס הזהב, אם כי קיים קושי להראות כי אכן מדובר ביחס הזהב.
יש הסבורים כי יחס הזהב נחשב באמנות כפרופורציה המושלמת והיפה ביותר שאדם יכול לתאר. אמני הרנסאנס בתחום הציור, הפיסול והאדריכלות השתמשו בפרופורציות אלה כדי להשיג את מה שנחשב ליופי המושלם. פרופורציות של חתך הזהב ניתן למצוא בשפע בציוריו של לאונרדו דה וינצ'י ושל אמנים גדולים אחרים.
אנשי הרנסאנס פיירו דלה פרנצ'סקה ולוקה פאצ'ולי כתבו שניהם ספרים העוסקים ביחס הזהב. ספרו של פאצ'ולי "על הפרופורציה האלוהית" ("De divina proportione") נכתב במילאנו בשנים 1496–1498 ופורסם בוונציה ב-1509. את הספר אייר לאונרדו דה וינצ'י.
בציורו המפורסם של לאונרדו דה וינצ'י, המונה ליזה, ניתן למדוד יחס זהב מדויק בפני המונה ליזה. גם בציור "הירונימוס הקדוש" משנת 1483 השתמש דה וינצ'י ביחס הזהב. בציור מתואר הירונימוס הקדוש יושב ולמרגלותיו אריה. הירונימוס הקדוש עצמו תחום במלבן זהב. גם על טענות אלה קמו חולקים.
גם כיום משתמשים במלבן הזהב באדריכלות ובגרפיקה. מספר בניינים מודרניים נבנו בעולם לפי יחס הזהב. למשל, היחס בין גובהו (152 מטר) ורוחבו (95 מטר) של בניין המזכירות של האומות המאוחדות בניו יורק הוא היחס 1.621 שקרוב מאוד לחתך הזהב. כרטיסי אשראי וכרטיסים מגנטיים נוספים קרובים במידותיהם למלבן הזהב.
אוליבר נורת'

אוליבר לורנס נורת' (באנגלית: Oliver Laurence North; נולד ב-7 באוקטובר 1943 בסן אנטוניו שבטקסס), לוטננט קולונל (סא"ל) בדימוס מחיל הנחתים האמריקני, נודע בעיקר בשל חלקו בפרשת איראן-קונטראס. לאחר הקריירה הצבאית שימש כפרשן פוליטי שמרני, ומנחה התוכנית "סיפורי מלחמה עם אוליבר נורת'" בערוץ החדשות פוקס ניוז. משנת 2018 מכהן כנשיא איגוד הרובאים הלאומי.
אוליבר נורת' הוא בוגר מחזור 1968 של האקדמיה הימית של ארצות הברית ושימש כקצין בחיל הנחתים עד לפרישתו בדרגת לוטננט קולונל (סא"ל), לאחר 20 שנות שירות. בעת שירותו בווייטנאם זכה לעיטור כוכב הכסף, כוכב הארד (עם סימון V לאומץ לב) ופעמיים בלב הארגמן. 
נורת' ניצב במרכזה של תשומת הלב האמריקנית במהלך פרשת איראן-קונטראס, אז היה מוצב במועצה לביטחון לאומי בזמן ממשל רייגן והיה מעורב במכירה החשאית של טילי נ"ט וטילי נ"מ לאיראן, על אף התחייבותו הרשמית של הממשל שלא לנהל קשרי מסחר עם מדינה זו. את הרווחים מהמכירה, בשווי מיליוני דולרים, העבירו נורת' ומפקדו, סגן אדמירל ג'ון פוינדקסטר, בחשאי למחתרת הקונטראס בניקרגואה, פעילות שהייתה אז לא-חוקית.
נורת' נשוי לבטסי סטוארט, ולהם ארבעה ילדים.

שירותו

נורת' גדל בעיירה פילמונט שבמדינת ניו יורק, וסיים את לימודי התיכון שלו ב-1961. הוא למד שנתיים באוניברסיטת ניו יורק ברוקפורט, ובמהלך לימודיו העביר קיץ אחד בקורס מפקדי מחלקות של חיל הנחתים בקואנטיקו שבמדינת וירג'יניה, והחליט ב-1963 להתגייס לאקדמיה של הצי. עם סיום לימודיו בשנת 1968 הוסמך כסגן משנה בחיל הנחתים.  לאחר הסמכתו לקצונה, עבר קרולאק בחיל הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. לאחר מכן לחם בווייטנאם כמפקד מחלקה. על האופן שבו כבש בראש מחלקתו, שספגה נפגעים רבים, עמדת מקלע מבוצרת של צבא צפון וייטנאם, עוטר נורת' בכוכב הכסף. עם שובו שימש כמדריך בבסיס ההכשרה לקציני נחתים בקואנטיקו. נורת' קודם לדרגת קפטן (סרן) ב-1971 ועבר לשרת בבסיס ההכשרה הצפוני של חיל הנחתים באוקינאווה שביפן. לאחר תקופת שירות זו שירת ארבע שנים במפקדת הנחתים בארלינגטון שבמדינת וירג'יניה, ובמהלך תקופה זו קודם לדרגת מייג'ור (רב-סרן). לאחר מכן שירת שנתיים כקצין המבצעים של דיוויזיית הנחתים השנייה שבסיסה בצפון קרוליינה. בהמשך היה מעורב במבצע ציפורן הנשר. ב-1981 השתתף בקורס קציני מטה של האקדמיה של הצי בניופורט, ולאחר מכן הוצב במועצה לביטחון לאומי בוושינגטון, שם שירת עד לפיטוריו ב-1986. במהלך תקופה זו קיבל דרגת לוטננט קולונל.

חייו המאוחרים

ב-1994 הציג נורת' את מועמדותו לסנאט כמועמד הרפובליקני של מדינת וירג'יניה. הוא הפסיד במירוץ לדמוקרט צ'ארלס רוב, חתנו של הנשיא לינדון ג'ונסון. ערב הבחירות התראיינה אשת הנשיא ננסי רייגן ואמרה כי נורת' שיקר לבעלה בדיונים שהיו ביניהם על פרשת איראן-קונטראס. מועמדותו של נורת' תועדה בסרט הדוקומנטרי מועמד מושלם (A Perfect Candidate).
מאז הספיק נורת' לכתוב מספר רבי-מכר. הוא כותב טור המתפרסם בתפוצה ארצית, מנחה את התוכנית "סיפורי מלחמה עם אוליבר נורת'", ומשתתף קבוע בתוכנית "האניטי וקולמס" ברשת פוקס ניוז. נורת' הופיע בתפקיד עצמו בכמה סדרות טלוויזיה, בהן הקומדיה "כנפיים", ובשלושה פרקים של סדרת הדרמה "ג'אג".
ב-2018 מונה לנשיא איגוד הרובאים הלאומי.
רמת מקדונלד

גילוי הרמה

הרמה צולמה על ידי מטוסים של השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1941–1939. 
הרמה נצפתה ומופתה חלקית מאוניית צי ארצות הברית גליישר בפברואר 1962,  ומופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1965.

מקור השם

שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרמה נקראת על שמו של קפטן אדווין א. מקדולנד, מצי ארצות הברית, שהיה סגן מפקד כוח התמיכה הימי של ארצות הברית לאנטארקטיקה, ואשר היה מפקד האונייה גליישר בעת גילוי ומיפוי הרמה בשנת 1962.
מונגס

היסטוריה

הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16, כבשו אותו והוא נותר בשליטתם עד המאה ה-19. התושבים הילידים באזור נלחמו על עצמאותם והפריעו לאנשי מסדר הפרנציסקנים להקים מיסיונים באזור. הקרבות עם הילידים נמשכו עד שבמאה ה-18 הספרדים הצליחו לגרש את הילידים.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך להיות חלק מפרובינציית קומנה. ב-1856 האזור הפך לפרובינציה נפרדת בשם מטורין.
ב-1864, לאחר המלחמה הפדרלית, ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והאזור הפך למדינת מטורין. ב-1881 המדינה אוחדה עם מדינות קומנה וברצלונה (כיום המדינות סוקרה ואנסואטגי בהתאמה) ליצירת "מדינת המזרח" (Estado de Oriente). ב-1891 שם המדינה שונה לברמודס.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התרחש תהליך שבסופו מטורין חזרה להיות מדינה נפרדת. שמה שונה למונגס, על שמם של האחים חוסה טדאו וחוסה גרגוריו מונגס, אשר שניהם כיהנו כנשיאי ונצואלה.

כלכלה

כלכלת מונגס מתבססת בעיקר על הפקת נפט וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול קפה, קנה סוכר, קקאו, תירס וכותנה.
ארי אבן-זהב

אֲרי אִבְּן-זהב (במקור: ליאו (לייב) גולדשטיין; י"ח בכסלו תר"ס, 20 בנובמבר 1899 – א' בחשוון תשל"ב, 19 באוקטובר 1971) היה סופר עברי, סופר ילדים, מחזאי ועורך.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
ארי אבן-זהב נולד בגראייבו שבפולין הרוסית לשמואל ברוך, סוחר שעלה לימים לארץ ישראל.
נתפס לפעילות ויצירה בלשון העברית כבר מילדותו. כשהיה בגיל בר מצווה כבר כתב שירים בעברית, ייסד ופרסם כתב עת ספרותי שבו הדפיס את שיריו הראשונים. לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בפולין, נסע ללמוד מדעי הרוח באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה. והשלים תואר דוקטור בקולג' העברי בבולטימור.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל, והתקבל לעבודה באוניברסיטה העברית הצעירה בירושלים. במשך יותר מעשרים שנה, עד 1946, היה ארי אבן-זהב המזכיר האקדמי של האוניברסיטה העברית. היה מקורב מאוד לראשיה, בייחוד לקנצלר יהודה מאגנס ולפרופ' יוסף קלוזנר, והיה דמות מאוד משפיעה ומרכזית. הוא היה מעורב לפני ולפנים בכל החיים האוניברסיטאיים, האקדמאיים והחברתיים. ידועה למשל, פעילותו ביחד עם קלוזנר למנוע מש"י עגנון את קבלת פרס נובל בסוף שנות הארבעים ונסיעתו לחלב בניסיון להעביר לארץ את כתר ארם צובא.
בשנת 1943 זכה בפרס דוד ילין מטעם עיריית ירושלים על ספרו "בסוד עניי הכותל".

בשנת 1970 זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עיריית חולון, על הטרילוגיה "ירושלים של מטה".
בספריו לנוער כתב בעיקר על ילדים ובני נוער יהודים שנקלעו למצבי מלחמה סכנה ומצוקה. הוא כתב על חיי הנוער בערי פולין שהכיר, ועל מסעותיו לארץ ישראל. הוא הקדיש גם ספרים רבים ושנות כתיבה מרובות, לתיאורה של "ירושלים של מטה": חייהם של בעלי המלאכה הירושלמים, הסוחרים הקטנים, ופשוטי העם.
בשנים 1947–1964 הופיע בהוצאת יבנה מהדורת כל כתביו ("כתבי ארי אבן-זהב"). בשנת 1969 הופיעה בהוצאת עם הספר סדרת מבחר כתביו, ויחד איתה מונוגרפיה על אבן-זהב מאת מנחם גרשון גלן.
ארי אבן-זהב היה נשוי לרחל, ולא היו להם ילדים.
קרובו היחיד היה אחיו, חיים גולדשטיין (אבן-זהב). בנו של האח הוא שלום יהושע אבן-זהב, משוחרי ההמנון הלאומי "התקווה" נפטר בה' אדר תשע"ב. לו ולאשתו שרה (לבית שרגרודסקי) תל"א שלושה ילדים, ליאורה רחל סודרי, סמדר פרידמן וחיים יוסף אבן-זהב. בתו של האח היא שרה זנדברג, ולה ולבעלה יוחנן שני ילדים, לאה וחיים זנדברג.
ארי אבן-זהב נפטר באוקטובר 1971, מעט לפני מלאת לו 72. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים. על קברו נכתבו מילותיו של דוד ילין: "מצאה ירושלים את משוררה".
אלמנתו רחל נפטרה ביוני 1986, ונטמנה לצדו.
קלרה נובלו

חייה

הראשון שהבחין בקולה, בשמיעה המעולה ובמוזיקליות שלה היה תלמיד של אביה, המוזיקולוג אדוארד הולמס, שהחל ללמד אותה פיתוח קול ושירה בגיל חמש. בגיל 11 לקחו אותה הוריה לפריז ללמוד במכון המלכותי למוזיקה. לימודיה שם ארכו רק שנה בגלל מהפכת יולי 1830. בשנת לימודיה שם התיידדה עם ג'ואקינו רוסיני, ידידות שנמשכה כל חייהם. עם שובה הביתה, יכלה להשתתף בפעילויות המוזיקליות של אביה.
בשנת 1833 הופיעה בפסטיבל שלוש המקהלות בוורסטר וב-1834 הופיעה בפסטיבל המוזיקה המלכותי בכנסיית וסטמינסטר. ב-1837 שרה בביצוע האורטוריה "סנט פול" מאת פליקס מנדלסון, בחנוכת בית העירייה של ברמינגהם. בהמשך שרה בהזמנת מנדלסון בגוונדהאוס של לייפציג. הופעה זו הובילה לשורה של הצלחות בחצרות אצילים ובאולמות קונצרטים בגרמניה. 
ב-1839 נסעה ללמוד במילאנו שירה אופראית וב-1841 הופיעה לראשונה בתפקיד הראשי ב"סמיראמידה" של רוסיני בפדואה.
בתקופת הופעות בפרמו שבאיטליה בשנת 1841, פגשה בן-אצולה צעיר, הרוזן ג'ובאני באטיסטה גיליוצ'י. השניים נישאו ב-1843. במשך שש שנות נישואיה הראשונות הקדישה את עצמה לבעלה ולילדיה והייתה שותפה למאבקו למען איחוד איטליה. ב-1849 קרסה ההתקוממות לשחרור איטליה והם נאלצו לגלות מפרמו. כאשר הוצע לה חוזה הופעות ברומא, החליטו השניים שנובלו תחדש את הקריירה המקצועית שלה לפרנסת המשפחה. ב-1851 לאנגליה, שם הרבתה להופיע על במות שונות.
בעלה של נובלו הצטרף לתנועת השחרור בראשות בית סבויה, ואיחוד מדינות האפיפיור לשעבר עם פיימונטה בשנת 1861 הוביל לשובם מן הגלות ולפרישתה הסופית של קלרה מחייה המקצועיים. היא האריכה ימים עוד 15 שנים אחרי מות בעלה.
ארטמידורוס

ארטמידורוס דאלדיאנוס (ביוונית: Ἀρτεμίδωρος ὁ Δαλδιανός) או אפסיוס, היה מפרש חלומות ומגיד עתידות שחי במאה ה-2 לספירה. הוא ידוע מתוך חיבור יווני בן חמישה כרכים בשם "אוניירוקריטיקה" ‏ (Oneirocritica או Oneirokritikon, בעברית: "פירוש חלומות").

התייחסויות אל יהודים בחיבורו

בחיבורו של ארטמידורוס ישנם שני קטעים הנוגעים ליהודים. בראש רשימה של הופעות המבשרות רע לאלה שהן מופיעות בחלומם, נזכר בית הכנסת (προσευχή). מיד אחריו מופיעים מספר ביטויים שונים לקבצנים ואחריהם נזכרים אנשים מעוררי רחמים באופן כללי. ארטמידורוס מציין שכל ההופעות הללו בחלום מבשרות צער, חרדה וכאב-לב לגברים ונשים, ומסביר ש"אף אחד לא יוצא לבית הכנסת ללא דאגה" ואילו קבצנים בעלי "מראה-נתעב" הם "מכשול לכל תוכנית".
בקטע אחר נזכר מרד התפוצות היהודי (115–117 לספירה) בזמנו של הקיסר טראיאנוס. ארטמידורוס מספר על קצין רומאי שראה בחלומו את האותיות "ι κ θ" כתובות על חרבו, ורק לאחר שהחלה המלחמה היהודית (πόλεμος ὁ Ἰουδαϊκὸς) בקירנאיקה, ניתן היה להבין את פירושו של החלום. משמעותן של שלוש האותיות: יהודים (Ἰουδαίοις), קירניים (Κυρηναίοις) ומוות (θάνατος).
קשר הפרוזדור והחדר

קשר הפרוזדור והחדר (באנגלית: Atrioventricular node או AV node, לעיתים מכונה "קוצב ה-AV" או "הקוצב המשני") הוא חלק ממערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב, שתפקידו הוא לקשר חשמלית בין העליות לחדרים. הקשר ממוקם בחלקה האחורי התחתון של המחיצה הבין-פרוזדורית, בסמוך לפתח הסינוס הכלילי. הקשר מקבל את הדחף החשמלי שמקורו במצב תקין הוא בקשר הגת והפרוזדור (SA node) ולאחר השהיה קצרה מעביר אותו אל החדרים דרך אלומת הפרוזדור והחדר (סיב ההולכה על שם היס). מאלומת הפרוזדור והחדר ממשיך הדחף החשמלי דרך צרור ההולכה הימני והשמאלי ומשם אל סיבי ההולכה הסופיים ואל תאי שריר הלב עצמם שיתכווצו כתוצאה מכך.

אספקת דם

קשר הפרוזדור והחדר מקבל אספקת דם מענף של העורקים הכליליים המכונה "Atrioventricular nodal branch". ב-80–90 אחוזים מהמקרים ענף זה הוא חלק מה-Right coronary artery ‏(RCA) ואילו ביתר המקרים הוא חלק מה-Circumflex artery. הדבר מקושר לדומיננטיות של כל אחד מעורקים אלו אצל כל אדם ואדם. באנשים שהקיר האחורי של הלב מוזן אצלם על ידי העורק הכלילי הימני ("Right dominant"), גם הקשר יוזן על ידי הסתעפות של העורק הימני ואילו באנשים שה-Circumflex הוא המזין את הקיר האחורי אצלם ("Left dominant"), גם הקשר יוזן על ידי הסתעפות שלו.

תפקוד

במצב תקין כל הדחפים החשמליים המגיעים מהעליות אל החדרים עוברים דרך קשר הפרוזדור והחדר. הדבר מאפשר לקשר לסנן את הדחפים החשמליים ובכך להגן על החדרים מקצבים מהירים המגיעים מהעליות. הקשר מעכב את הדחף החשמלי למשך 120–200 מילישניות, מה שמאפשר לעליות לסיים להתכווץ ולהעביר את הדם לחדרים, בטרם מתרחשת התכווצות החדרים עצמם. לקשר הפרוזדור והחדר קיימת תכונה ייחודית הנקראת "Decremental conduction" הגורמת לכך שככל שיגיעו דחפים חשמליים בתדירות גבוהה יותר, כך יוליך הקשר את הדחפים באופן איטי יותר. תכונה זו חשובה על מנת למנוע מקצבים עלייתיים מהירים כמו פרפור עליות או רפרוף עליות לגרום להפעלה מהירה של החדרים.
אם קשר הפרוזדור והחדר אינו מקבל גירוי חשמלי מקשר הגת והפרוזדור או ממקור אחר בעליות, מסוגל הקשר לייצר דחף חשמלי עצמוני במהירות של בין 40–60 פעימות לדקה ובכך לאפשר את המשכיות פעילות החדרים. תכונה זו חשובה מאוד במצבים בהם קשר הגת והפרוזדור כושל בתפקידו ואינו מייצר דחף חשמלי.