google/wiki40b huggingface dataset:
מודעת שידוכים

מודעת שידוכים היא מודעה המתפרסמת בעיתון, ובה אדם מחפש בן/בת זוג, בדרך כלל למטרת נישואים. ברוב המקרים, מפרסם את המודעה האדם עצמו שמחפש את בן/בת זוגו, אך לעיתים תתפרסם המודעה על ידי הוריו של המחפש, או על ידי שדכן שזהו עיסוקו.

היסטוריה והווה

מודעת השידוכים הראשונה, שבה נאמר: "ג'נטלמן צעיר ישמח להשתדך לאשה טובה וצעירה בעלת הון של כ-3,000 לירות שטרלינג", פורסמה בשנת 1695 בעיתון לונדוני לגינון ולתבואות. בעקבות העניין שעוררה המודעה, החלו להתפרסם מודעות שידוכים דרך קבע בעמוד הראשון של עיתון זה.
מודעת שידוכים היא בדרך כלל מודעת מילים (מודעת לוח), שמחירה נמוך, אך מתפרסמות גם מודעות שטח, היקרות יותר. המודעות מתארות בקצרה את מאפייניו הרלוונטיים של מפרסם המודעה: מצב משפחתי, גיל, מקצוע, השכלה, דת וכדומה, ולעיתים גם את מאפייניו של בן הזוג המבוקש. בדרך כלל המודעה אינה כוללת את שמו של מפרסם המודעה, אך ניתנת בה דרך ליצירת קשר עמו, מבלי לחשוף את זהותו, כגון תא דואר.
מודעות שידוכים פורסמו על ידי גברים ונשים כאחד, אך בשנת 1727 אושפזה תושבת מנצ'סטר בבית חולים פסיכיאטרי, לאחר שפרסמה מודעת שידוכים בעיתון, משום שצעדה זה נחשב למעשה טירוף של מי שמהווה סכנה לציבור.
בשנת 1915 ייסד אלפרד בארט בלונדון מגזין בשם "הלינק" (The Link), שהיה ייעודי לפרסום מודעות שידוכים. המשטרה, שחשדה שחלק מהמודעות נועדו להדחה לזנות, הביאה בשנת 1921 לסגירת המגזין ולמעצרו של בארט, שהואשם בפגיעה במוסר, ונידון לשנתיים מאסר עם עבודת פרך.
פרנצ'סקה בומן, שפרסמה בשנת 2011 ספר העוסק בהיסטוריה של מודעות השידוכים, ציינה כי "מה שראיתי לאורך כל המחקר שלי זה שבסופו של דבר, וזה קשור לאבולוציה, גברים מחפשים אשה צעירה, ונשים מחפשות גבר בעל אמצעים. זהו. גברים מחפשים נשים שיוכלו ללדת להם ילדים, ונשים מחפשות גברים שיוכלו לתמוך כלכלית בילדים שייוולדו, וזה כמעט לא השתנה".
בעיתונות העברית פורסמו מודעות שידוכים כבר מראשיתה. בשנת 1952 החל "מעריב" לפרסם את מודעות השידוכים במדור מיוחד.
בשלהי המאה ה-20, עם התבססות האינטרנט, החלו אתרי היכרויות להחליף את מודעות השידוכים ככלי מרכזי למציאת בן זוג. בהמשך, בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, החלו גם רשתות חברתיות מקוונות, כמו אתר "פייסבוק",למשל, לעזור ביצירת קשרים רומנטיים.
ארקטורוס

תכונות

ארקטורוס הוא ענק כתום, אשר רוב המימן שבליבתו הפך בתהליך של היתוך גרעיני להליום וכעת מתבצע היתוך נוסף רק בשכבות החיצוניות שלו. מסתו של ארקטורוס, 1–1.5 מסות שמש, אינה גדולה מספיק כדי שההליום שבליבה יותך לפחמן ולכן אין יותר פעילות גרעינית בליבתו, וכאשר ייגמר המימן גם בשכבות החיצוניות יהפוך ארקטורוס לננס לבן. מכיוון שמסתו של ארקטורוס דומה למסת השמש, ניתן לשער שהשמש תעבור תהליך דומה בעוד 4–5 מיליארד שנים.
בהירותו של ארקטורוס משתנה מעט (כ-0.04 דרגות) במחזוריות של כ-8.3 ימים. השתנות זו נובעות מתנודות בקוטרו של הכוכב, שמתרחב ומתכווץ לסירוגין. השתנות זו אופיינית לענקים אדומים ובולטת יותר ככל שהטמפרטורה נמוכה יותר. חלק ניכר מהקרינה של ארקטורוס נמצאת בתחום התת אדום ואינה נראית לעין. 
מדידות מדויקות של מיקומו של ארקטורוס מראות על שינויים קטנים שיכולים להצביע על קיומו של בן זוג עמום לפחות פי 20 מארקטורוס ושנמצא במרחק קטן למדי ממנו. כמו כן ארקטורוס נע ביחס למערכת השמש במהירות של כ-122 קילומטרים בשנייה ומשנה את מיקומו ביחס לשאר הכוכבים בכ-2.3 שניות קשת בשנה, ובשל כך הוא נכלל בקטלוג לויטן של כוכבים בעלי תנועה עצמית גדולה.

היסטוריה

במיתולוגיה היוונית ארקטורוס, כמו גם הקבוצה לה הוא שייך, מונה על ידי זאוס לשמור על קליסטו ובנה ארקס, אותם הפך לדובים (מיוצגים על ידי קבוצות הדובה הגדולה והדובה הקטנה), ומכאן מקור שמו - "שומר הדובים" ביוונית.
בסין העתיקה היה הכוכב חלק מקבוצת "קרן" ושמו בסינית הוא "הקרן הגדולה" (角宿, Pinyin: Jiǎo Xiǔ). 
בהוואי עובר הכוכב בזנית ולכן שימש את הפולינזים לצורכי ניווט ימי - כאשר היה הכוכב בזנית ידעו הימאים שהם נמצאים בקו הרוחב של האיים.
בתנ"ך של המלך ג'יימס תורגם הפסוק "עֹשֶׂה-עָשׁ, כְּסִיל וְכִימָה." (ספר איוב, פרק ט', פסוק ט') ל"העושה ארקטורוס, אוריון ופליאדות." ובהמשך הספר מתורגם הפסוק "וְעַיִשׁ, עַל-בָּנֶיהָ תַנְחֵם." (ספר איוב, פרק ל"ח, פסוק ל"ב) כ"תנחה את ארקטורוס עם בניו", כלומר היו שזיהו את המילה "עש" או "עיש" המקראית עם הכוכב ארקטורוס.
כוכב 'עש' מוזכר גם בפיוטים רבים בימי הביניים בעקבות הפסוק בספר איוב. אחד הפיוטים המרכזיים בתפילת יום הכיפורים 'מראה כהן' מתאר את הכהן הגדול בצאתו מ"בית קדשי הקדשים" בשלום, כמראה 'עש כימה וכסיל בפאתי דרום'. 
יש הסוברים שכוכב זה קשור לאלילה עשתורת ואשתהר (אסתר) עש-סתר.
ערן ויגודה-גדות

חייו

ערן ויגודה-גדות נולד בקריית חיים להורים יוצאי עיראק ופולין. סיים את בית הספר התיכון אורט קריית ביאליק ב-1984 ולמד במסגרת העתודה בתחום המחשבים והאלקטרוניקה עד גיוסו בשנת 1986. שירת בצה"ל בשירות סדיר בשנים 1986–1990 ועדיין משרת במערך ההגנה האווירית בדרגת רס"ן.
סיים לימודי תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה בשנת 1993, תואר שני במנהל ומדיניות ציבורית ב-1995, ותואר שלישי ב-1997 באותו תחום, כל התארים באוניברסיטת חיפה. לאחר תקופת פוסט-דוקטורט בבריטניה ובארצות הברית (אוניברסיטת ג'ורג'יה) חזר לישראל והצטרף לאוניברסיטת חיפה כמרצה בתחום הניהול והמנהל הציבורי. מ-2006 הוא פרופסור בבית הספר למדע המדינה ועמד בראשו בשנים 2008–2013. ייסד את המרכז לניהול ומדיניות ציבורית באוניברסיטת חיפה בשנת 2004. המרכז מוביל את פרויקט ההערכה הבינלאומי העיקרי לביצועי המגזר הציבורי בישראל מזווית הראייה של הציבור (הערכת ביצועי המגזר הציבורי בישראל) שזוכה לחשיפה תקשורתית נרחבת מדי שנה. כמו כן ייסד ב-2014 את פרויקט IPSIX - Israeli Political Science Index להערכה עדכנית של מצב הדיסציפלינה במדעי המדינה בישראל בחתך ארגוני ואישי.
במהלך השנים שימש חוקר אורח באוניברסיטאות שונות בעולם וביניהן אוניברסיטת הארוורד ואוניברסיטת ג'ורגיה (ארצות הברית), אוניברסיטת מקגיל (קנדה), אוניברסיטת לובן (בלגיה) ועוד.
מתגורר בחיפה
.

פרסומים

פרופ' ויגודה-גדות פרסם 11 ספרים וכ-170 מאמרים ופרסומים אחרים בכתבי עת מדעיים ובבימות אקדמיות שונות. הוא נחשב כחוקר המוביל בתחום הפוליטיקה הארגונית בישראל ומהמובילים בתחום זה בעולם. ספרו הראשון התפרסם ב-2002 ועסק בהיבטים בינתחומיים של מנהל ציבורי. ספרים אחרים שהתפרסמו במהלך השנים עסקו בסוגיות של פוליטיקה ארגונית, אמון הציבור בממשל ומאבק הדמוקרטיות בחברות מודרניות למיסוד מנהל ציבורי יעיל ומוצלח. פרסומיו זכו לתהודה רבה בקהילה האקדמית וחלקם זכו בפרסים מטעם אגודות אירופאיות ואמריקאיות לניהול ומנהל ציבורי (European Group of Public Administration, American Society for Public Administration, Academy of Management)
נחום בן-חור

נחום בן-חוּר (24 בנובמבר 1928 – 19 בפברואר 2001) היה רופא, מומחה לכירורגיה פלסטית, פרופסור לכירורגיה פלסטית, מנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית בבית חולים שערי צדק, בין השנים 1970-1993.

נעוריו, וחברות בהגנה

בן-חור נולד בתל אביב, לסימה (רוקחת) ולאלקנה (בעל בית דפוס). לאחר סיום בית הספר היסודי  תחכמוני, המשיך בגימנסיה גאולה. במקביל גויס לההגנה ושירת שנה ביחידת "משמר נע באר טוביה", שהשתייכה למשטרת היישובים העבריים (נוטרים).
בשנת 1946 החל לימודי ביולוגיה ובקטריולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בהר הצופים.
במאי 1948 השתתף בן-חור בקרב על מנזר נוטרדם.
בן חור עבר קורס מ"כים בקיבוץ נענן, מונה למ"מ על ידי יהושפט הרכבי. עת שעסק בהצבת מחסום, בשכונת מקור חיים בירושלים, נפצע בן חור מכדור צלף ערבי ,שחדר לכף ידו השמאלית, כדור נוסף חדר למותן,  נבלם בשרירי הגב ונעצר ליד חוליה מותנית.
במהלך מלחמת השחרור, שימש מפקד פלוגת חי"ר. לאחר המלחמה סיים קורס קצינים במחנה אליהו (נתניה) תחת פיקודו של האלוף מאיר זורע (זורו). את סיכת המ"מ ענד לו, כחניך מצטיין, דוד בן-גוריון.

כירורג פלסטי בכיר

בין השנים 1958–1963 התמחה בכירורגיה כללית. לאחר מכן התמחה בכירורגיה פלסטית במחלקתו של פרופ' צבי נוימן ובארצות הברית אצל 
אצל ג'ון מרקיז קונברס ובבריטניה- באיסט גרינסטד. 
בין השנים 1963 -1958, התמחה בכירורגיה כללית בבית החולים הדסה עין כרם. ב-1965 יצא עם משלחת ככירורג למלווי (ניאסלנד). עם שובו, התמחה בכירורגיה פלסטית, אצל פרופ' צבי נוימן בית החולים הדסה עין כרם. לאחר מכן המשיך בהתמחותו, בארצות הברית, אצל ג'ון מרקיז קונברס ובבריטניה - באיסט גרינסטד.
נחום בן-חור היה ממקימי החברה הישראלית לכירורגיה פלסטית ונבחר ליושב ראש  ב-1968.
בשנת 1970 הקים נן-חור את המחלקה לכירורגיה פלסטית ומכסילופציאלית, בבית החולים  שערי צדק  בירושלים. הייתה זו המחלקה השנייה בירושלים והחמישית בארץ (פרופ' ליאו בורנשטיין בתל-השומר, פרופ' אייזיק קפלן, בבילינסון, פרופ' ברני הירשוביץ, ברמב"ם, פרופ' צבי נוימן,  בהדסה עין-כרם).
בשנת 1970 קודם לתואר פרופסור מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת ששת הימים, שימש מנתח ראשי ומפקד בית החולים ברזילי באשקלון.
במלחמת יום הכיפורים היה אחראי הכוויות בבית החולים סורוקה בבאר-שבע.
פרסומיו המדעיים כוללים למעלה מ-200 מאמרים העוסקים במגוון רב של תחומי הכירורגיה הפלסטית.
בן-חור היה מראשוני חוקרי הסיליקון שהתריעו על הסכנות הטמונות בשימוש בסיליקון נוזלי ויצירת "סיליקונומה" מונח שהיה שותף להטבעתו.
בן-חור השתתף בפיתוח נוגדי כוויות זרחן וחבישות סינתטיות לכוויות.
בשנת 1993 פרש בן-חור לגמלאות.
בין תלמידיו:  פרופ' אריה אלדד ופרופ' אברהם ברוכין.
בן-חור נפטר בשנת 2001.

משפחתו

בן חור היה נשוי למרים, בוגרת בצלאל במגמת אריגה קלאסית,  בניו: הפרופ' תמיר בן-חור, והאדריכל אהוד בן-חור.
קדימה (שיר)

קדימה, או דגל אדום, (ברוסית: Авиамарш) הוא שיר רוסי שתורגם לעברית על ידי מתרגם לא ידוע. נכתב בשנת 1923 על ידי יולי חאייט (הלחנה) ופאבל גרמן (מילים). בשנת 1933 הוא התקבל כהימנון של חיל האוויר הסובייטי. השיר קורא להתגייסות העובדים: חקלאים ופועלי תעשייה, ברוח התעמולה הסובייטית, תחת סמלה הבינלאומי של המהפכה הקומוניסטית: הדגל האדום.
ביישוב היהודי בארץ ישראל נהגו לשיר אותו בעברית חוגים אוהדי ברית המועצות, כגון בקיבוצי "הקיבוץ הארצי השומר הצעיר", וגם חוברה לו גרסה היתולית עממית.
מבשר ישראל

היסטוריה

הקהילה היהודית בשאנגחאי שבסין נוסדה בשנת 1844. לאחר מלחמת האופיום הראשונה וחתימת חוזה נאנקינג, הסכמי הכניעה הסינית התירו למעצמות אירופה לפתוח בשאנגחאי תחנות מסחר אקס-טריטוריאליות שיפוטית, ולמעשה אוטונומיה מערבית. אוטונומיה זו משכה סוחרים ותעשיינים. עם הבריטים הגיעו תעשיינים יהודים רבים ממוצא עיראקי ובראשם משפחות עשירות כגון ששון, כדורי, חרדון ואחרות ואיתם יהודים ספרדים שהגיעו מסוריה, עיראק והודו (בדומה לקהילות בהונג קונג ויאנגון). מבשר ישראל, הוקם בשנת 1904, בידי איש העסקים היהודי ניסים אליאס בנימין עזרא. משפחתו של עזרא הייתה מעיראק, והוא עצמו נולד בהודו הבריטית והתיישב בשאנגחאי. שנה לפני כן הקים עזרא את "האגודה הציונית של שאנגחאי", ומבשר ישראל נועד למעשה להוות שופר האגודה. בתחילה פורסם העיתון אחת לשבועיים, אולם בשל ההצלחה הבלתי צפויה לה זכה, החל להתפרסם אחת לחודש. עזרא, שימש כעורך הרשמי של העיתון במשך שלושים שנה עד מותו ב-1936.
העיתון דיווח בעיקר על הפעילות הציונית בשאנגחאי, אך גם על אירועים כללי בסין ובעולם. מבשר ישראל היה אחד מכתבי העת היהודיים המתוחכמים ביותר באסיה באותה תקופה, הוא הופץ אף בארצות הברית, שם ייצב את מעמדו כקול הסמכותי ביותר של יהודי מזרח אסיה. כאשר נכבשה שאנגחאי בידי האימפריה היפנית, התייחסו היפנים באהדה אל העיתון, גנרל יפני בשם קורושיגה אינוזוקה (犬塚惟重), אף העיד שלפני מלחמת העולם השנייה, ניסה להשתמש בתקשורת היהודית כולל עיתון מבשר ישראל, כדי להשפיע על דעת הקהל האמריקנית. העיתון נסגר בשל קשיים כלכליים, שנבעו בין היתר מהמלחמה בשנת 1941.
בכחוס ואריאדנה

תיאור היצירה

היצירה מבוססת על כתביהם של המשוררים הרומיים קטולוס ואובידיוס.
ביצירה מתוארת אריאדנה שהושארה על האי נקסוס לאחר שאהובה תזאוס זנח אותה. 
האל בכחוס (דיוניסוס) מגלה אותה על החוף, ומזנק להצילה משני נמרים המתקרבים אליה. לפי פרשנות אחרת, בכחוס, המתאהב באריאדנה מזנק ממרכבתו אליה היו רתומים שני נמרים.
במחצית התמונה העליונה מופיעים השמים הים תיכוניים שצוירו בלפיס לזולי (צבע יקר באותה עת), ואילו במחצית התחתונה מתואר האי ותהלוכה מתושביו בצבעי ירוק/חום.

שיקום היצירה

הבד עליו צויירה היצירה גולגל פעמיים במהלך המאה ה-16. גלגול זה הזיק ליצירה, ובמהלך המאה ה-19 החל הצבע להתקלף ממנה. מספר ניסיונות לשקם את היצירה כשלו, ובשנת 1967 נערך ניסיון נוסף לשקמה על ידי הסרת הציפוי שמעל הצבע - הסרה שהובילה להורדת חלק מהצבע ודרשה שחזור נוסף בשנת 1968. מבקרי אמנות ביקרו עבודת שיקום זו וטענו כי הציפוי נוסף ליצירה על ידי טיציאן שהתכוון שיראו את הצבעים מבעדו (ולכן הצופה בצבעים רואה אותם מעומעמים יותר).
סבוטז'

סבוטז' היא פעולה אשר מכוונת להחלשה ופגיעה מכוונת בגוף או ישות כלשהי. במקומות עבודה, מתייחס המושג לפגיעה מוסכמת בין העובדים ביעילות התפוקה, בדרך כלל כדי לשפר את תנאי העבודה או למחות כנגד עוולה שנעשתה לדעת העובדים, בידי ההנהלה. על פי רוב מקרה של סבוטז' במקום עבודה יתרחש במכונות או רכוש אחר, כדרך להביע מחאה והתנגדות למדיניות אשר נקבעה בידי ההנהלה. מבצעי הסבוטז' ישמרו על אלמוניותם, בשל ההשלכות הפליליות של מעשיהם.
הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ

ביוגרפיה

הרמינה נולדה ב-17 בדצמבר 1887 בעיר גרייץ. היא הייתה בתם החמישית של היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ ושל אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה. אביה היה השליט של נסיכות רויס-גרייץ - נסיכות קטנה בתחומי הקיסרות הגרמנית (במדינת תורינגיה המודרנית). אמה הייתה בתו של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה ונכדתו של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט. אחיה הגדול הוכתר ב-1902 כהיינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ. 
ב-7 בינואר 1907 נישאה הרמינה ליוהאן גאורג לודוויג אוגוסט, נסיך שנאייך-קרולאט (11 בספטמבר 1873 - 7 באפריל 1920). הרמינה ילדה לו חמישה ילדים. יוהאן מת ב-1920. בינואר 1922 שלחה הרמינה את אחד מבניה אל העיר דורן שבהולנד כדי לברך את וילהלם השני, קיסר גרמניה לשעבר לרגל יום הולדתו. הקיסר לשעבר הזמין את הילד ואמו לביקור באחוזתו שבדורן. וילהלם, שרק לפני תשעה חודשים התאלמן מאשתו הראשונה אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג הולשטיין, נהנה מאוד מחברתה של הרמינה, ולשניהם היה הרבה במשותף. וילהלם חפץ להתחתן עם הרמינה, אולם הצעד ספג התנגדות מצד בניו כמו גם מצד מלוכנים גרמנים רבים. חרף זאת, ב-5 בנובמבר של אותה שנה נערכו הנישואים בין וילהלם בן ה-63 והרמינה בת ה-33. 
מערכת יחסיהם הייתה מאושרת. הרמינה ליוותה את וילהלם בנאמנות לכל מקום, וסייעה בטיפול בנכסי בית הוהנצולרן בגרמניה ובהולנד. היא גם עמדה בקשר עם חוגים מלוכניים ולאומניים בגרמניה. לאחר עליית הנאצים לשלטון, התעוררו בקרב המלוכנים הגרמנים תקוות להשבת הקיסרות, והרמינה שלחה להיטלר מכתב בנושא בשם בעלה, אולם לא זכתה לתגובה. ב-1927 היא פרסמה את זיכרונותיה תחת השם "קיסרית בגלות". ב-1940 התחתנה בתה הנרייטה עם נכדו של וילהלם, קרל פרנץ, נסיך פרוסיה (הם התגרשו ב-1946). וילהלם נפטר ב-1941. לא היו להם ילדים. לאחר מותו עזבה הרמינה את הולנד ועברה לגור באחת מהאחוזות של בעלה הראשון בסאבור שבשלזיה תחתית. בתחילת 1945, בעקבות מבצע ויסלה-אודר, נמלטה הרמינה מאימת הצבא האדום אל אחוזתה של אחותה ברוסלה, בתורינגיה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה היא הוחזקה במעצר בית בפרנקפורט על האודר בידי כוחות הכיבוש הסובייטיים. מאוחר יותר היא נכלאה במחנה מעצר, אולם לאחר מכן הוחזרה למעצר בית. היא נפטרה בדירה קטנה בפרנקפורט על האודר ב-7 באוגוסט 1947 בגיל 59 כשהיא תחת שמירה קפדנית של חיילים סובייטים. היא נקברה במקדש העתיקות בסנסוסי, פוטסדאם, היכן שגם אשתו הראשונה של וילהלם נקברה. אזור זה הפך מאוחר יותר לחלק מגרמניה המזרחית.
אריק קורן

חייו

קורן נולד ב-1931 בבלארוס שהייתה אז בשטח פולין ובגיל 5 עלה עם הוריו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה בקיבוץ אשדות יעקב שהוקם שלוש שנים קודם לכן. כאן גם נולד אחיו הצעיר - יוחאי, שנפל בגיל 27 ביום הראשון של מלחמת ששת הימים והותיר אחריו אשה ושני ילדים. בנעוריו (כנראה ב-1941) למד אצל הצייר יחזקאל שטרייכמן, לימים חתן פרס ישראל לציור, שהתגורר בקיבוץ אשדות יעקב באותה עת. הכשרה נוספת קיבל מאמנים ישראלים נוספים ובהם אליהו בילס (שגם אצר את תערוכתו הראשונה ב-1957 בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב), מרסל ינקו, פרלי פלציג ודב פייגין והפך בעצמו למורה במוסדות שונים. את הכשרתו כאמן ציורי קיר (פרסקו) רכש הודות למלגה מיוחדת שקיבל מקרן אמריקה-ישראל, באקדמיה לאמנויות של ונציה. 
ב"בית הצנחן" שבקיבוץ מעגן יצר ציור קיר לזכר הצנחנים שנפלו במלחמות ישראל, וב-1963 השלים את יצירתו המוכרת ביותר: עיטורי הפתחים במגדל השעון ביפו. במקור תכנן קורן חלונות ויטראז' המתארים את תולדות העיר יפו והמיתולוגיות הקשורות בה. בעקבות צמצום התקציב לפרויקט את מקום הזכוכית תפסה עבודת מתכת שבוצעה במסגריה של אשדות יעקב. באותה תקופה עיצב מחיצה לבית הכנסת בקיבוץ עין הנצי"ב.
עבודות קיר נוספות שיצר קורן פזורות בכל רחבי הארץ כשכמה מהן מרוכזות בבנייניה המקוריים של מכללת אוהלו שעל שפת הכנרת. עבודת הקיר הגדולה ביותר שלו מעטרת את חזית "בית קרפ" - בית התרבות של קיבוץ אשדות יעקב איחוד (אדריכל הבניין היה יעקב רכטר). בעבודה זו תיאר תמונות מחיי הקיבוץ.
בשנות ה-60 עזב את הקיבוץ והתגורר עד לפטירתו ב-2017 בכפר סבא.
תזמורת הרדיו של פרנקפורט

היסטוריה

הנס רוזבאוד, מנצחה הראשון, הטביע את חותמו על כיוון התזמורת עד שנת 1937, כשהתמקד לא רק במוזיקה מסורתית אלא גם ביצירות עכשוויות. אחרי מלחמת העולם השנייה, השקיעו קורט שרדר ווינפריד זיליג את מאמציהם בבנייה מחדש של התזמורת ושל רפרטואר מוזיקלי נרחב להופעותיה. דין דיקסון ואליהו ענבל העלו את ההרכב לדרגת תזמורת בעלת מוניטין בינלאומיים בשלושת העשורים שבין 1961 ל-1990. למעמדה של התזמורת ניתן אישוש פעם אחר פעם, בייחוד ב"תקופת ענבל", הודות להופעות אורח ברחבי העולם והפצות של הקלטות חשובות, כגון ההקלטות הראשונות מאז ומעולם שנעשו לגרסאות המקוריות של הסימפוניות השלישית, הרביעית והשמינית מאת אנטון ברוקנר וקיבלו את ה-Grand Prix du Disque (פרס התקליט הצרפתי) וההקלטה הדיגיטלית הראשונה שנעשתה לכל הסימפוניות של מאהלר וזכתה ב- Deutscher Schallplattenpreis (פרס התקליט הגרמני) בשנת 1988. ענבל, שהיה המנצח הראשי משנת 1974 עד 1990, נבחר למנצח כבוד של התזמורת מאז 1996.
משנת 1990 עד 1996 היה דמיטרי קיטאיינקו מנצחה הראשי של תזמורת הרדיו של פרנקפורט. עבודתו התמקדה במסורת הגרמנית והרוסית ובסגנונות מודרניים. הקונצ'רטי לפסנתר של סרגיי פרוקופייב, עם ולדימיר קראינב, וסדרת יצירות של אלכסנדר סקריאבין הם רק שניים מן המיזמים שלו, שהונצחו על גבי תקליטורים. בהנהגת קיטאיינקו יצאה התזמורת לסיורים נרחבים בדרום אמריקה, שווייץ ארצות הברית ויפן. בניצוחו של כריסטובאל הלפטר החל מיזם תקליטורים של מכלול יצירותיו התזמורתיות, וכן גם סדרה של יצירות מן האסכולה הווינאית השנייה, בשילוב עם הסימפוניות של שומאן וברהמס עם ענבל. האופרה במערכה אחת של שנברג, Von heute auf morgen ("מהיום למחר") עם מיכאל גילן, יצאה כסרט של ז'אן-מארי שטראוב ודניאל אואיה, ובתקליטור.
המנצח האמריקאי יו וולף כיהן כמנצח ראשי של תזמורת רדיו פרנקפורט מאז 1997 עד 2006. "גמישות" ו"גיוון" היו שני נושאים חשובים בעבודתו עם התזמורת. וולף יישם את הניסיון של נוהלי ביצוע היסטוריים בתזמורת סימפונית מודרנית ובדרך זו החזיר לרפרטואר את המאגר העצום של יצירות מן התקופה הקלאסית, הקלאסית המוקדמת והבארוק ובמקביל העשיר את ספרות ההרכב בהיבטים עכשוויים יותר. הצלחתן של פרשנויות מלהיבות ותוכניות יוצאות דופן בגיוון ובשונות היה סמלו המסחרי שח שיתוף הפעולה בין תזמורת הרדיו של פרנקפורט ליו וולף. הצלחה זו מצאה ביטוי במיזמים קונצרטיים, שהרחיקו הרבה מעבר למדינת הסה והניבו הופעות אורח ברחבי אירופה, אסיה וצפון אמריקה.
המנצח הקולומביאני אנדרס אורוסקו-אסטרדה הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת מאז עונת 2014–2015.
כפר הנוער דוד רזיאל

היסטוריה

בתחילת דרכו קלט כפר הנוער תלמידים בגילאי 12 עד 16, בעיקר יוצאי צפון אפריקה. טקס פתיחה רשמי של הכפר התקיים ב-30 ביוני 1957. כעבור כשנתיים נקלטו תלמידים נוספים שהגיעו כקבוצה אחת מטורקיה. בשנותיו הראשונות כלל כפר הנוער צריפים מעץ בלבד, ונשען על כספי תרומות מתומכיו מעבר לים. הכפר המשיך לקלוט תלמידים במתכונת של חטיבת ביניים (כיתות ו'-ח') וזאת עד שנת 1992.
ב- 1995 נסגרה חטיבת הביניים, והוחלט על הקמת בית ספר תיכון למדעים ומוזיקה. שנתו הראשונה של המוסד נפתחה עם 85 תלמידים, מספר התלמידים גדל משנה לשנה, ונכון לשנת 2013 בית הספר מונה כ-560 תלמידים במגמות השונות, מתוכם כ-210 תלמידים המתגוררים בכפר הנוער.
בתקופה זו הפעילה את המקום עמותת על"ה, אשר פורקה בתחילת העשור השני של המאה ה-21. החל משנות ה-90, כפר הנוער פועל בשיתוף עם הסוכנות היהודית וקולט את תלמידי נעל"ה (יוצאי ברית המועצות לשעבר).
החל משנת 2011 הכפר מנוהל על ידי רשת מכללות עתיד. בשנים אלו, נרשמת עלייה משמעותית בכמות התלמידים במוסד; הכפר ובתי הספר עוברים שיפוץ נרחב, והמגמות המקצועיות בבית הספר מתפתחות.
שיר של אש ושל קרח

ספרי הסדרה

בסדרת הספרים פורסמו חמישה מתוך שבעה ספרים מתוכננים, כשהאחרון בהם הוא ריקוד עם דרקונים, אשר פורסם בשנת 2011.
מרטין תכנן תחילה טרילוגיה, אך בסופו של דבר מצא עצמו כותב סדרה שהוא העריך כי תגיע לשישה ספרים, ולבסוף הצהיר כי כנראה יהיו בסדרה שבעה ספרים].

מקורות השראה


עלילתה של סדרת הספרים מתרחשת בעולם בדיוני הדומה במקצת לעולמנו בתקופת ימי הביניים, ומתמקד בקורותיה של יבשת "ווסטרוז", הממוקמת בחלקו המערבי של אותו עולם דמיוני. הבדל בולט בין עולם זה לעולמנו בא לידי ביטוי בעונות השנה שנמשכות לאורך זמן רב יותר, אפילו כעשור, ובקיומם של אלמנטים על טבעיים שונים. מרטין הצהיר בראיונות שונים כי אירועים היסטוריים כגון מלחמת השושנים שהתרחשה באנגליה במאה ה-15, ובה נאבקו משפחות האצולה האנגליות על השלטון; מלחמת מאה השנים אשר במהלכה נלחמו ממושכות אנגליה וצרפת במאה ה-13 וה-14; מסעות הצלב, תופעה ייחודית בהיסטוריה האנושית אשר במסגרתם מנהיגים דתיים קראו לציבור הרחב להשתתף במלחמות דת שהפכו במהרה לעימותים טריטוריאליים, ארעה בין המאות ה-11 ל-13, מסע הצלב האלביגנזי אשר במסגרתו נהרגו מאות אלפי אנשים, ונקטעה השושלת הוויזיגותית במהלך המאה ה-13 - היוו מקורות ההשראה לעלילה ולבניית חלק מהפרטים בעולם שיצר (דוגמת טורנירים, מאכלים, מסעות).

פני הארץ ויושביה


האפוס מתרחש בעולם בדיוני שנמצא בתקופה דמוית ימי הביניים. בעולם יש קסם וכישוף, ויצורי פלא כגון דרקונים.
עלילת האפוס מתמקדת בשתי יבשות עיקריות: וסטרוז (המערבית) ואסוס (המזרחית) שביניהן מפריד ים צר.
יבשת וסטרוז דומה באקלימה לאירופה כאשר הצפון הוא החלק הקר יותר ודרומה הוא החלק החם יותר. ברוב שטחה מדובר בארץ בעלת אקלים ממוזג, שירוקה במרבית הזמן של עונות האביב והקיץ. בצפון היבשת נמצאת החומה - חומת קרח ענקית שמעבר לה שוכן חבל ארץ פראי, עוין ומושלג בו חיים שבטים פראיים המנסים לחצות את החומה ואל-מתים אכזריים המכונים בשמות "ההלכים הלבנים", "רפאים" ו"האחרים". על החומה שומר מסדר עתיק בשם "משמר הלילה", שעם השנים ירדה קרנו והוא הפך למקום מפלט לממזרים, פושעים ואנשים שרצו להיפטר מהם. וסטרוז מאוחדת תחת שלטון מלך שתוארו המלא הוא "מלך שבע הממלכות, מלך האנדאלים, הרויינאר וראשוני האדם ומגן הממלכה". המלך יושב על כס הברזל (שעשוי מאלפי חרבות שהותכו באש דרקון) בעיר מעלה המלך שבדרום. במשך מאות שנים שלט בווסטרוז בית טארגאריין שמוצאו מוואלריה, אותה כבש באמצעות דרקונים.
יבשת אסוס היא יבשת חמה יחסית, המבוססת על אסיה. יש בה ערבות נרחבות המספקות כר מרעה פורה לפרשי הדות'ראקי - שבטים נודדים המתבססים על חיל פרשים ומטילים את חתיתם על היבשת (הדות'ראקי מבוססים על המונגולים]). יש בה גם שטחי מדבר יבשים, בדומה למזרח התיכון. למרות האקלים היבש יחסית ביבשת אסוס יש ערים גדולות ומשגשגות, כגון מירין ויונקאי במפרץ העבדים, וקארת' בשממה האדומה. העיר החזקה והעשירה ביותר היא בראבוס הצפונית, שבה נמצא בנק הברזל (שבין השאר מלווה כספים לממלכת וסטרוז) ובית השחור והלבן של כת המתנקשים ללא פנים.
רועי גולדשטיין

קריירה

רועי החל להתאמן ולהתחרות בקבוצת אופני ההרים של טימישגב - קבוצת האופניים הפועלת באזור משגב בהדרכתו של המאמן עוז דודאי. בהמשך הצטרף לקבוצת אופני הכביש "500 וואט", בהדרכת אילן אולמן. בסוף עונת 2015 הצטרף לIsrael Cycling Academy. הוא סיים שלישי באליפות ישראל באופני כביש ולא הצליח לסיים את אליפות אירופה עד גיל 23 שהתרחשה באסטוניה. באליפות העולם עד גיל 23, סיים במקום ה-117.
ב-2016 השתתף במירוצים נוספים כמו טור רואנדה, טור סיביו, ועוד, אך שימש כפועל בהם ולא הגיע להישגים בולטים. באליפות אירופה לא הצליח לסיים את המירוץ, ובאליפות ישראל באופני כביש הגיע 3.
ב-2017 מניין המירוצים של גולדשטיין המשיך לעלות, הוא סיים 6 באליפות ישראל בנגד השעון אך ניצח את אליפות הכביש. ורשם עוד הישג נאה כשהחזיק את חולצת המטפס בוואלטה פורטוגל יום אחד.
ב-2018 רועי שמר על תוארו כאלוף ישראל כשניצח את גיא שגיב בספרינט אל הקו, אך לא רשם תוצאות בולטות מעבר לכך ושימש בעיקר כפועל.
ב-2019 רועי לא היה במאבק על תואר אלוף ישראל באופני כביש, וסיים במקום ה-5 בלבד, 23:39 דקות לאחר המנצח, גיא שגיב.
ב24 באוגוסט, 2019, השיג רועי את הישג שיאו לאחר שסיים במקום ה8 בקטע ה4 של טור דנמרק, שנחשב טור קשה וטכני מאוד.
רוי צ'יפולינה

קריירה

צ'יפולינה התחיל את הקריירה שלו בלינקס. בשנת 2006 הצטרף ללינקולן איתה זכה באליפות בכל עונה בין השנים 2007 ו-2016.
צ'יפולינה אף השתתף בתיקו 1-1 נגד הבנר בולטפלאג במסגרת מוקדמות ליגת האלופות שהיה המשחק הראשון של קבוצה גיברלטרית אי פעם בזירה האירופית.
עד הצטרפותה של נבחרת גיברלטר לאופ"א, צ'יפולינה רשם 8 הופעות בנבחרת וכבש 3 שערים. ב-1 במרץ 2014 צ'יפולינה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת מאז הצטרפותה לאופ"א בהפסד 4-1 לאיי פארו שהיה גם השער הראשון של הנבחרת מאז שהתקבלה בה כחברה. צ'יפולינה משמש כיום גם כקפטן הנבחרת והוא מדורג שלישי בשיאני ההופעות בנבחרת עם 23 הופעות.