google/wiki40b huggingface dataset:
הברווז על גג עיריית תל אביב

הברווז על גג בית עיריית תל אביב הוא מיזם תרבות שיצא לפועל באפריל 2008, על-פי חזונו של האמן, המאייר והקומיקסאי דודו גבע.

רקע

"מדינת תל אביב" (או מדינת גוש דן) הוצעה בשנת 2003 על ידי קבוצת אמנים צעירים, בראשם דודו גבע, אלי זבולוני ורינת ברקוביץ' כמחאה על ההתייחסות העודפת לסכסוך הישראלי ערבי ולתקציב הרב לו הוא זוכה. מטרתם הייתה להפוך את תל אביב למדינה אוטונומית בפני עצמה.
גבע יזם תוכנית משלו כחלק מהקבוצה, "התוכנית לבירווז תל אביב". מטרתו הייתה להפוך את פני העיר למרובי שמחת חיים, רוח שטות וביטוי יצירתי-אמנותי. לשם כך הציע להציב פסלים, להשמיע מנגינות ולהקים דוכנים צבעוניים ברחובות העיר. במקביל פעל גבע במסגרת תרבותית חדשה ואלטרנטיבית שייסד בשם "הוצאת הברווז" (האחראית ל"פרויקט ספרות זולה"), שקבעה כי יש צורך לפעול למען הפצת דברי אמנות לציבור הרחב, ללא פרופגנדה מסחרית או פוליטית, אלא להפרחת רוח הומוריסטית ותרבותית. גבע האמין שהצבת דמות הברווז על גג בית העירייה תסמל את עדיפות רוח האמנות על רוח הממסד.
גם לאחר שהפסיקה הקבוצה לפעול, המשיך גבע בקידום התוכנית ובשנתיים האחרונות לחייו כתב את המדור "שתיקת הברווז" בעיתון העיר בו תיאר את מעברו של הברווז לעיר הגדולה.

הצבת הברווז

ב-15 באפריל 2008 הועלתה בובה מתנפחת המעוצבת על פי דמות "הברווז" שיצר דודו גבע, על גג בית עיריית תל אביב-יפו, באישורה ובתמיכתה של העירייה. בובת הברווז, עשויה מבד בלון, וגובהה עשרה מטרים, הוצבה על הפינה הדרום-מזרחית של גג בית העירייה. את הפרויקט יזם יובל כספי, אמן וחברו של גבע, בשיתוף עם ילדיו של גבע, תמי ואהרן, יחד עם קבוצה שפעלה בהתנדבות, בהם המעצב יעל טבת, שעיצב את הפסל, ועופרה רודנר, שהייתה יועצת למיזם. את המיזם, שעלותו מסתכמת בחמישים אלף שקלים, מימנו המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, מנהלת המאה, שאחראית לחגיגות המאה לעיר תל אביב, ותורמים פרטיים.
ב-15 באפריל נחשף פסל הברווז, מלווה בהתקהלות של מאות תושבי העיר בכיכר רבין הסמוכה לבית עיריית תל אביב-יפו. ברחבת הכיכר, שקושטה ברוח המיזם, עם ברווזי אמבטיה שהושטו במזרקות, ובלונים צהובים שחולקו לבאים, נאמו האחראים למיזם, לצד חבריו של גבע, האמן יאיר גרבוז האמן עידו שמי ואמן הקומיקס זאב אנגלמאיר. ב-16 באפריל התקיים אירוע לכבוד הצבת פסל הברווז על גג בית העירייה, בהנחיית אורי גוטליב, בהשתתפות אמני קומיקס, והמוזיקאים קורין אלאל, ג'ירפות, חמי רודנר, מרסדס בנד, שלומי שבן, דפנה והעוגיות, נעם רותם, מארינה מקסימיליאן בלומין, טל פרידמן ולהקתו הקריות והדג נחש.

הסרתו והצבתו הרשמית

ב-3 באוקטובר, חצי שנה לאחר הצבתו, הורד הברווז מגג העירייה, בשל חשש מרוחות החורף העזות. אמנם צוין כי הפסל ישוב בקיץ 2009, אך לא ברור אם באותו מיקום או כפסל קבע שיוצב על מבנה אחר בעיר.
ב-5 באוקטובר, יומיים לאחר הורדתו, זכה הברווז לקבל תואר אזרח כבוד של העיר תל אביב, כחלק מרשימה מצומצמת ומכובדת, ששמורה למעטים מיקירי העיר. אות הכבוד הוענק לילדיו של גבע בטקס מידי ראש העיר רון חולדאי, על תרומתו העולצת של הברווז לנוף העיר, וההתלהבות והחיבוק שזכה להם מתושבי העיר. חולדאי ציין כי "התעודה מבטאת את מקומו בלבנו ואת ההוקרה שאנו חייבים לו על שהעניק רגעים רבים של אושר ושמחה לתושבי העיר".
בין התאריכים 16-22 בינואר 2009 הוצגה בובת מודל מוקטנת של הברווז בתערוכה ב"גלריה אלפרד" שבפלורנטין, וניתן היה להתבונן בו דרך חלון ראווה של הגלריה.
ב-17 בספטמבר 2009, כפי שהכריזה הקבוצה האחראית על הצבת הברווז על גג העירייה, הוצב פסל רשמי של דמות הברווז בכיכר מסריק בתל אביב.
רמי ווהן-ריצ'רדס

ראשית חייה והשכלתה

רמי ווהן-ריצ'רדס נולדה בניגריה. היא אחת מתוך ארבעה ילדים שנולדו לאדריכל הבריטי אלן ריצ'רדס (1925-1989) ואיו ווהן (1928-1993), אחות במקצועה, בת למשפחה מובילה בלאגוס, שהפטריאך שלה הוא האומן האמריקאי בן המאה ה-19, צ'יפיו ווהן . בני המשפחה השתמשו בכל שם המשפחה המקושר לווהן-ריצ'רדס.
רמי ווהן-ריצ'רדס למדה באוניברסיטת קינגסטון , ובקולג' המלכותי לאמנות אשר נמצא בלונדון.

קריירה

ווהן-ריצ'רדס התחילה את הקריירה הקולנועית שלה בתחום האומנות, שם עבדה על סרטים כגון: "Judge Dredd"  (בתרגום חופשי לעברית: השופט דרד; סרט משנת 1995) ו"עיניים עצומות לרווחה" (סרט משנת 1999).
בשנת 2005, ווהן-ריצ'רדס ביימה את הסרט "The Department"  (בתרגום חופשי לעברית: המחלקה) אשר הוקרן לראשונה בפסטיבל "!!!Lights, Camera Africa" (בתרגום חופשי לעברית: אורות, מצלמה אפריקה!!!) בלאגוס. תחנת הרדיו "BBC World Service"  (בתרגום חופשי לעברית: שירות העולם של ה-BBC) שכרה את ווהן-ריצ'רדס כדי לצלם דרמות דוקומנטריות רבות, בניהן: "Wetin Dey" (בתרגום חופשי לעברית: יום ווטין) ו-"Small Step" (בתרגום חופשי לעברית: צעד קטן). בשנת 2015, המגזין "Pulse" שם אותה ברשימת "9 במאיות הקולנוע הניגריות אותן אתה צריך להכיר" מנוליווד.
ווהן-ריצ'רדס צילמה במשך שש שנים את הסרט "Faaji Agba" (בתרגום חופשי לעברית: פאג'י אגבה) אשר הוקרן לראשונה בשנת 2016. הסרט הוא סרט תיעודי באורך מלא, אשר מספר על ההיסטוריה של סצנת המוזיקה בלאגוס, כפי שסופר על ידי מוזיקאים ותיקים שהורכבו על ידי בעל חנות התקליטים "Kunle Tejuoso". ווהן-ריצ'רדס מנהלת קריאייטיב בחברת ההפקות שלה, סרטי שירה. היא נבחרה להופיע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי השישי של אפריקה (AFRIFF) בלאגוס, אשר התרחש בנובמבר 2016.

חיים אישיים

ווהן-ריצ'רדס מתגוררת בבית המכונה "Alan Vaughan-Richards House in Lagos" (בתרגום חופשי לעברית: בית אלן ווהן-ריצ'רדס בלאגוס) אשר תוכנן על ידי אביה, אלן ריצ'רדס. היא גם פעלה בשימור הבית וכתיבתו של אביה. מוצאה של ווהן-ריצ'רדס הוא מבני היורובה, בריטי וצ'רוקי.
ריצ'רד דורמר

קורות חייו

דורמר נולד בליסבורן שבצפון אירלנד. הוא התקבל לקולג' המלכותי לאמנות, אבל העדיף ללמוד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. אחרי שחי ועבד תקופה מסוימת בלונדון חזר לצפון אירלנד.

קריירה

דורמר זכה להכרה כשהופיע ב-2003 בדמות שחקן הסנוקר הצפון אירי אלכס היגינס במחזה "הוריקן" אותו גם כתב. המבקרים והיגינס עצמו שיבחו את ההפקה ובאותה שנה זכה בפרס "The Stage" לשחקן הטוב ביותר. ב-2004 זכה דורמר בפרס השחקן הטוב ביותר של אייריש טיימס על הופעתו במחזה "Observe the Sons of Ulster Marching Towards the Somme" מאת פרנק מקגינס. ב-2005 שיחק בעונה עם סר פיטר הול בתיאטרון רויאל, והופיע בבאת' במחזה "You Can Never Tell" מאת ג'ורג' ברנרד שו, במחזה "מהומה רבה על לא דבר" מאת ויליאם שייקספיר, ב"חיים פרטיים" מאת נואל קאוורד, ובהפקה של "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט.
מאז כתב דורמר מספר מחזות בהם "The Half and Gentleman's Tea Drinking Society" שהוצג בתיאטרון רנסון בבלפסט. ב-2012 הוזמן דורמר לכתוב מחזה עבור תיאטרון אבי. עלילת המחזה "Drum Belly" מתרחשת בברוקלין בקיץ 1969, ומראה את העולם התחתון של הגנגסטרים האירים בניו יורק. הצגת הבכורה הייתה באפריל 2013 וזכתה לביקורות חיוביות. המחזה יצא לאור בהוצאת Bloomsbury Publishing. דורמר השתתף במחזות רבים ששודרו ברדיו ה-BBC כמו גם בתוכניות דוקמנטריות ומסעי פרסום.

קולנוע

בקולנוע הופיע דורמר בתפקידי משנה, וב-2012 לוהק לתפקיד ראשי בסרט "Good Vibrations" המתאר את סיפורו של טרי הולי . הצגת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2012 והוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר של גולוויי, התסריט הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס סרט הבכורה המצטיין של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה בשנת 2014. הסרט זכה לביקורות חיוביות ורוב המבקרים ציינו לטובה את הופעתו של דורמר. ב-2013 היה דורמר מועמד לפרס הטלוויזיה והקולנוע האירים (IFTA) לשחקן הטוב ביותר על גילום הדמות של טרי הולי. עוד בקולנוע שיחק דורמר בתפקיד יאן דמנג' בסרט עטור השבחים "'71" לצדו של ג'ק אוקונל, ובסרט "Hyena" משנת 2014.

טלוויזיה

בטלוויזיה שיחק דונמר בסדרה "Hunted" של רשת הכבלים סינמקס, ובמיני-סדרה "Hidden" בערוץ BBC One. ב-2012 החל דורמר להופיע בתפקיד לורד בריק דונדריון הידוע בשם "לורד הברק" מנהיג האחווה ללא דגלים בעונה השלישית של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס". ב-2016 וב-2017 הופיע דורמר שוב בדמות דונדריון בעונות השישית והשביעית של הסדרה.
בסדרת האנימציה "Lily's Driftwood Bay" דיבב דורמר את האבא. הסדרה שודרה בערוץ ניק ג'וניור בבריטניה ובערוץ Sprout בארצות הברית.
ב-2014 החל דורמר לשחק בסדרה "רצח בדם קר" של רשת סקיי אטלנטיק בתפקיד השריף דן אנדרסן לצדם של סטנלי טוצ'י, מייקל גמבון, כריסטופר אקלסטון וסופי גרבול כוכבת הסדרה הדנית "The Killing". הסדרה שודרה לראשונה ב-29 בינואר 2015. מקום ההתרחשות הוא בפורטיטיוד, עיירה בדיונית בצפון הארקטי. העונה השנייה של הסדרה שודרה ב-2017.
ב-2015 כיכב דורמר בדרמה "We're Doomed! The Dad's Army Story" של ה-BBC בתפקיד מפיק הטלוויזיה דייוויד קרופט. הדרמה הקומית מספרת את קורות יצירת הסדרה "הצבא של אבא" ומתארת את יחסיהם של קרופט וג'ימי פרי שהפכו לצמד מצליח של כותבי סדרות קומיות.

חיים אישיים

דורמר חי בבלפסט ונשוי לבמאית רייצ'ל או'ריורדן.
קומדיה רומנטית

קומדיה רומנטית היא קומדיה בעלת מאפיינים ברורים של רומנטיקה, כאשר העלילה מאופיינת בקלילות, בהומור ובהתמקדות באהבה וברומנטיקה. רובן של הקומדיות הרומנטיות מסתיימות בטוב כאשר גיבורי העלילה משיגים את מושא אהבתם. בקומדיה רומנטית טיפוסית, שני האוהבים יהיו צעירים, חביבים שכאילו נועדו להיות יחד, אך מחסומים מורכבים מונעים את איחודם. חתונה כסיום שמח לעלילה, אופיינית בחלק גדול מהקומדיות הרומנטיות.
המשימה: חלל

המשימה: חלל (באנגלית: Mission: SPACE) הוא סימולטור טיסה המצוי בפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבפלורידה. המתקן מדמה מסע מכדור הארץ למאדים תוך יצירת תחושה של האצה לחלל וכן העדר כבידה בעת נחיתה למאדים.
המתקן נפתח רשמית ב-9 באוקטובר 2003 (אף שפעל החל מיולי 2003) בנוכחות מנכ"ל חברת וולט דיסני מייקל אייזנר, ומנהל נאס"א שון אוקיף וכן אסטרונאוטים רבים.
המתקן נבנה במקום בו עמד קודם לכן המתקן האפל אופקים אשר דימה מסע לחלל. עלות הקמת מתקן המשימה: חלל מוערך ב-100 מיליון דולרים.
במקור מומן המתקן על ידי חברת קומפק אולם בהמשך עבר המימון להיולט פקארד שרכשה את קומפק.

תיאור המתקן

המשימה: חלל הוא סימולטור המדמה מסע למאדים על פני הספינה הדמיונית X-2 בשנת 2036 (וזאת על פי שלט המופיע במתקן ו"חוגג" 75 שנה לנסיעה הראשונה לחלל - המראתו של יורי גגרין).
המבקרים הם "מתאמנים" ב"מרכז האימון החללי הבינלאומי (International Space Training Center (ISTC)), והם מחולקים לצוותים כאשר בעת ההמראה לכל אחד מהמבקרים ישנו תפקיד: נווט, טייס, מפקד או מכונאי ראשי, ועליו לבצע פעולה במהלך הטיסה (ללחוץ על כפתור מסוים ברגע מסוים).
לאחר המראה עוברת החללית סביב הירח על מנת לקבל דחיפה באמצעות כוח המשיכה של הירח, ולאחר מכן נוחתת החללית על מאדים.

פעולת המתקן

המתקן הוא צנטריפוגה המסתובבת במהירות גבוהה ויוצרת אשליה של העדר כוח משיכה. מאווררים נושבים רוח על המבקרים על מנת למנוע מחלת תנועה. 
מהירות הסיבוב יוצרת מהירות של 2G על המבקרים (פעמיים כוח המשיכה). ככל הנראה המתקן תוכנן להגיע למהירות גבוהה יותר (נטען שמדובר היה במהירות של 3G עד 5G), אולם בשל הבחילות שמהירות זו גרמה למבקרים הוחלט להאט אותו. מספר חודשים לאחר הפעלת המתקן הושמו בו שקיות נגד הקאות, וזה המתקן היחיד בפארק שעשועים בו ניתנים שקיות מסוג זה.
ארמניה הווילסונית

ארמניה הווילסונית היא המדינה הארמנית שתוכננה על פי חוזה סוור, בהתאם להצעות מחלקת המדינה של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון. אף על פי שחוזה סוור שנחתם בין מעצמות ההסכמה וממשלת האימפריה העות'מאנית באוגוסט 1920, לא אושרר על ידי ארצות הברית או על ידי האימפריה העות'מאנית.
גבולות האזור המוצע כללו את המחוזות העות'מאניים של ארזורום, ביטליס, וואן, אשר כללו אוכלוסיות ארמנית משמעותית עד רצח העם הארמני, כמו גם שלוחה שהגיעה לקצה המערבי של מחוז טרבזון על מנת לספק לארמניה מוצא לים בנמל טרבזון (בהתאם לעקרונות דומים שבוצעו בדנציג לגבי פולין). הגבול הצפוני של המדינה היה אמור להיות עם הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה (בחלק של האימפריה הרוסית), שהוקמה עם התפרקותה של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז (תקופת מלחמת האזרחים ברוסיה). 
מלחמת העצמאות הטורקית אילצה את מעצמות ההסכמה לשוב לשולחן המשא ומתן לפני אשרור האמנה ולבסוף חתמו הצדדים בשנת 1923 על הסכם לוזאן, שביטל את הסכם סוור וקבע את הגבולות הנוכחיים של טורקיה. חוזה זה כלל את גבולותיה המזרחיים של טורקיה כפי שהוסכם על ידי כל הצדדים בחוזה ברסט-ליטובסק, בהסכם אלכסנדרופול בהסכם מוסקבה (1921) ובהסכם קארס, שנחתם ב-23 באוקטובר 1921.

הנימוקים הארמניים

הפדרציה המהפכנית הארמנית, שטענה למנהיגות של התנועה הלאומית הארמנית, טענה כי אזור זה לא צריך להיות חלק מהאימפריה העות'מאנית מכיוון שלארמנים יש את היכולת לבנות אומה. הארמנים היו שליטי האזור שסובב את מחוז ואן העות'מאני במשך כמעט 3 שנים (1918-1915). הפדרציה ציין כי היה זה אך טבעי לספח את האזור הזה לרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה (1920-1918), הגלגול המודרני הראשון של ארמניה שנוצר לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית.
נימוק נוסף שפותח בתקופה זו היה כי האוכלוסייה נעשית ארמנית יותר ויותר ומכאן שהארמנים לא היו מיעוט אלא רוב; כך שהנעת הארמנים העקורים לאזור זה צריכה להיחשב כאפשרית. בשנת 1917, כ-150,000 ארמנים הועברו אל המחוזות של ארזורום, ביטליס, מוס (Muş), וואן. וכבר החלו בבניית הבתים שלהם ויצירת החוות שלהם. בשנת 1917, מושל המחוז ארם מנוגין ("ארם פאשה") הצהיר כי מדינה אוטונומית חדשה באזור לקום, תחת רוסיה או האימפריה העות'מאנית. ארמן גארו ("קטרין פסטירמנאן") ודוברים אחרים הציעו כי חיילים ארמנים באירופה יועברו לחזית בקווקז להגנה ולייצוב של המערכת החדשה וחיילים ארמנים החלו ליצור קו הגנה בין הצבא העות'מאנית וארמניה.

אחרית דבר

כמו במקרים אחרים הניתוח של ועדת קינג-קריין התגלה כלא תואם את המציאות בשטח. הסכם אלכסנדרופול והסכם קארס היוו יחדיו את החסימה הראשונית באותו זמן, ובמהלך החודשים הבאים חוזה סוור הוחלף על ידי הסכם לוזאן. מערב ארמניה הפכה לחלק מהרפובליקה הטורקית החדשה והלחימה הלאומית הארמנית עליה נפסקה.
גם היום, כהמשך של המטרה הראשונית, יצירת ארמניה עצמאית ומאוחדת המורכבת מכל השטחים שנכללו בארמניה הווילסונית על פי חוזה סוור הוא המטרה המוצהרת של הפדרציה המהפכנית הארמנית, ללא קשר לעובדה כי שטחים אלה מאוכלסים בעיקר על ידי כורדים וטורקים.
ההיסטוריון הארמני ואחן דאדריאן טען כי, חוזה סוור בעיקר ציער את הארמנים, הגם שהחל כמאמץ לשפר את גורלם. יצירתה של אמנת סוור היוותה את סופה של ממשלת פריט דמת באיסטנבול אשר יזמה את התביעה נגד משתתפי רצח העם ומאותה תקופה ההליכים בבית המשפט הצבאי דעכו בהדרגה.
ויקטורי (רשת מרכולים)

היסטוריה

קבוצת ויקטורי הוקמה ב-1986, ותחילה פעלה בענף הבנקאות באפריקה ובאירופה. בשנת 2011 החלה הקבוצה להיסחר בבורסה. היא נמצאת בשליטת משפחת רביד, ומנכ"לה הוא אייל רביד, בנו של חיים (ויקטור) רביד, מייסד החברה. לקבוצה מרכז לוגיסטי אחד הנמצא ביבנה. הרשת שותפה בכרטיס אשראי  של ישראכרט.
ב-2006, הרשתות הפרטיות "מחסני השוק", "מחסני להב", "סופר דוש", "ויקטורי", "ח.כהן סיטונאות מזון" ו"רמי לוי שיווק השקמה" הקימו יחד מותג פרטי על מנת להתמודד מול המותג הפרטי של הרשתות הגדולות "שופרסל" ו"מגה קמעונאות".
בתובענה ייצוגית שהגיש גרשון מסיקה נגד ויקטורי, נטען כי הרשת גבתה כסף על שקיות בסניפיה בהתנחלויות אורנית ואלקנה, וזאת למרות שחוק השקיות אינו חל ביהודה ושומרון. ביוני 2017 הסכימה ויקטורי לפצות את לקוחותיה.
Sunday Mornin'

"'Sunday Mornin" הוא שיר באנגלית שכתבה (מילים ולחן) היוצרת והזמרת האמריקאית מרגו גוריאן. השיר התפרסם לראשונה ב-1967 על ידי הלהקה האמריקאית Spanky and Our Gang והגיע בתחילת 1968 למקום ה-30 בדרוג הבילבורד הוט 100. השיר זכה לביצועים רבים, בהם גם של גוריאן עצמה ב-1968.
השיר בגרסתו העברית, שנקראה "בוא הביתה", למילים של אבי קורן ועיבוד מוזיקלי של אלכס וייס, זכה להצלחה גדולה בישראל בביצועה של שולה חן, כשנכלל בסוף 1969 בתקליטה אריך הנגן "שלכם, שולה חן".
להקת Spanky and Our Gang הייתה להקת פולק רוק שפעלה בארצות הברית בשנות ה-60. היא הונהגה על ידי הזמרת המובילה בלהקה, איליין (ספנקי) מקפרלנד, ובלטה בהרמוניות הקוליות בשיריה.
השיר הוא שיר אהבה שליו הנפתח במילים:
Sunday mornin, sun shining from your eyes

Sleepy face smiling into mine
מרגו גוריאן ביצעה אותו בתקליטה אריך הנגן "Take a Picture" ובצד ב' בתקליטון שלה שצד א' בו היה סינגל בשם "Spanky and Our Gang, שיר שכתבה  כהקדשה  ללהקה שפרסמה את להיטה. תקליטה זכה לשבחי הביקורת, אך עקב סירובה של גוריאן להופיע ולציית לתכתיבי חברת התקליטים (Bell Records), ביטלה זו את החוזה של הזמרת ובכך הגיעה לסיומה, למעשה,  הקריירה של גוריאן כזמרת.

הגרסה העברית "בוא הביתה"

זמן לא רב לאחר יציאת גרסת המקור של מחברת השיר יצא השיר לאור בישראל בביצועה של שולה חן בשם "בוא הביתה", ונעשה תוך זמן קצר פופולרי. השיר היה הרצועה הפותחת בתקליט אריך הנגן "שלכם, שולה חן", שהיה תקליט הבכורה של שולה חן לאחר שחרורה מלהקת הנח"ל, שבה הייתה סולנית בולטת. המילים בגרסה העברית נכתבו על ידי אבי קורן, שהיה נשוי לשולה חן. מילות השיר הן קריאה של אישה לבן זוגה לשוב הביתה, ייתכן שלאחר מריבה. שורות הפתיחה הן:

בוא הביתה

אני כבר לא אומר אף מילה
 
לא אהיה רעה
השיר בלט בעיבוד המוזיקלי העשיר שלו שנעשה על ידי המעבד המוזיקלי אלכס וייס, שעיבד את כל התקליט. במיוחד בולטת פתיחת השיר - קטע אינסטרומנטלי שאורכו מעל חצי דקה ובולטים בו כלי הקשת שאליהם מצטרפת גיטרה בס ובהמשך תופים, לקראת תחילת השירה הנפתחת בקריאה "בוא הביתה". הליווי המוזיקלי בשיר ובתקליט כולו בוצע על ידי תזמורת אולפן ההקלטות של סי בי אס ישראל. בין קולות הליווי הגבריים ניתן לשמוע את קולותיהם של חבריה של חן ללהקת הנח"ל: שלום חנוך וחנן יובל.
השיר זכה לפרסום מחודש אחרי כ-40 שנה בעת שחברת תנובה החלה להשתמש בו כרקע מוזיקלי לפרסומות טלוויזיה עבור גבינת קוטג'. המילים "בוא הביתה" נתפסות בפרסומת כקריאה רגשית לשוב אל הבית המשפחתי החם, המוכר והאהוב.
סימפול של הפתיח של השיר מופיע ברצועה הראשונה של אלבום הקונספט של להקת טיפקס, "דיסקו מנאייק" שהופיע ב-1999. הרצועה הקצרה, שאורכה דקה אחת, נקראת "מתנ"ס הקסמים" ועל רקע הביצוע המקורי של השיר מתאר בקצרה הילד אליעד נחום את המציאות הקשה המתוארת בהמשך האלבום כסוג של מופע קסמים.
הר ארבל

הארבל הוא מצוּק הנמצא בצפון ישראל במזרח הגליל התחתון, מצפון-מערב לטבריה, מצפון לבקעת ארבל. הר ארבל מתנשא לגובה 181 מטרים מעל פני הים, כ-390 מטרים מעל הכנרת.

מסלע

הארבל מורכב מאבן גיר דולומיטי קשה של חבורת עבדת, שנוצר לפני 10 מיליון שנה במהלך האאוקן ומכיל נודולות של צור. התפרצויות געשיות שאירעו במיוקן ובפליוקן, בין היתר, בהר הגעש הסמוך, קרני חיטין, לפני כ-4 מיליון שנים, יצרו על הארבל וסביבתו את בזלת הכיסוי – שכבות של לבה בזלתית ואפר געשי. שכבת הבזלת העליונה עמידה למדי לבליה ולסחיפה, והגנה במידה רבה על המסלע הגירי מפני הרס קארסטי.

העתקה וקימוט

הארבל הוא חלק מהמערכת הטקטונית של מזרח הגליל התחתון, שנוצרה כתוצאה ממעוות, קימוט והעתקה צעירים מבחינה גאולוגית – בין 2 ל-3 מיליון שנים. מערכת זו שכיוונה לצפון-מערב יצרה מבנים של גראבנים והורסטים מדורגים נטויים, המתאפיינים בירידה תלולה ובעלייה מתונה בהמשך. הר ארבל מציין את חלקה הצפוני של רמת ארבל, הצפונית מבין רמות הבזלת הנטויות של הגליל התחתון המזרחי, ונקודת הרום 181 מ' היא הנמוכה מבין כולן.

גאוגרפיה

מול ההר שוכן הר הנקרא הר ניתאי, על שמו של ניתאי הארבלי, תנא מתקופת הזוגות שחי במקום. בנחל ארבל, שאורכו כ-10 קילומטרים, נובעים כמה מעיינות, בהם עין אסעד, עין נתאי ועין ארבל. בבקעת ארבל ליד ההר הוקמו ארבעה יישובים - כפר זיתים, ארבל, כפר חיטים ומצפה.

גן לאומי ושמורת טבע ארבל

הגן הלאומי כולל בתוכו את רוב שטחו של הר הארבל, הר ניתאי, הר סביון, קרני חיטין ורמת ארבל. בשטח הגן הלאומי מסומנים שבילי טיול. השביל המוליך ממגרש החניה קצר ונוח להליכה. הוא עולה בשיפוע מתון עד אל שפת המצוק, המתנשא מעל סביבתו לגובה 400 מטר ומעניק מראות נוף למרחקים, צפונה להרי הגליל ורמת הגולן, מערבה אל בקעת ארבל ובקעת בית נטופה ומזרחה אל הכנרת ורמת הגולן. בצדו הצפוני מתרומם המצוק מעל היישוב הערבי ואדי אל-חמאם ומול המושבה מגדל בקיר זקוף אחד, מתחתיתו ועד ראשו, מראה מרשים ביותר. המצפור נקרא "מצפור החרוב" בגלל עץ חרוב בודד ועתיק שהיה בנקודה עד שנפל בסערה בינואר 2017. המצפור מנציח את זכרו של תת-אלוף יוסף לונץ.
שלושה שבילים מובילים אל חלקו התחתון של מצוק הארבל: כחול, שחור ואדום. השביל האדום הוא האתגרי מכולם. שמורת הטבע היא חלק מ"שביל ישראל". 
בשטח הגן הלאומי צמחייה רבה, כולל צמחים נדירים כמו דבקה אפורה, דרדר נאה ושושנתית משורטטת. כן יש בשטח שבלול מיוחד, סגורית הארבל, הקיים רק במצוק הארבל ובחורף מופיע בו הכָּתְלי, ציפור נדירה בארץ ישראל.

קברים של דמויות מהמקרא

על שטח הר ארבל ישנה מערת קברים עתיקה שעל פי המסורת היהודית נקבר בה: "שת" שהיה בנו של אדם הראשון. על פי מחקר שעשו ישראל הרצברג ויוסי סטפנסקי, הם העלו הצעה  שבמקום קבורים גם  בני יעקב: ראובן, שמעון לוי ודינה בני יעקב.
אדוארד אגיון

משפחתו

מקור משפחת אגיון בכפר בשם אאליון בספרד. המשפחה היגרה לסלוניקי ולאלכסנדריה שבמצרים, שם שונה שם המשפחה ל"אגיון" בעל הצליל היווני. המשפחה הקימה את "בנק האחים אגיון" ומבני ציבור יהודיים כבית הספר ובית החולים באלכסנדריה נקראו על שם המשפחה.

קורות חיים

את השכלתו, רכש אגיון בלמד באלכסנדריה ובפריז.
בשנת 1920 נשא לאשה את לידיה במבה שלום. לידיה, ילידת קהיר, הייתה האישה הראשונה במצרים שהייתה לעורכת דין, כיהנה כנשיאת ויצו במצרים. בעת היותם במצרים קיבלו בני הזוג  אזרחות איטלקית.

פעילות

בתקופת שלטונו של מלך מצרים פארוק הראשון, הקים אגיון וניהל את בורסת הכותנה במצרים. אגיון היה בין מייסדי חברת הביטוח "מגדל", והשקיע במפעלים חדשים שהוקמו בארץ ישראל כמפעל יציקת הפלדה "וולקן" ומפעל הזכוכית "פניציה".
בשנת 1936 אגיון ומשפחתו עלו לארץ ישראל. החל מ-1938 המשפחה התגוררה בירושלים בבית אגיון, שנבנה עבורם בשכונת רחביה על גבול שכונת טלביה, ובעתיד ישמש כמעון הרשמי של ראש ממשלת ישראל. בבית התקיימו אירועי התרמה למען ילדים יהודים באוסטריה, שסופחה לגרמניה הנאצית, ולמען ויצו. בפגישה שנערכה בירושלים במרץ 1938 נבחר אדוארד אגיון להיות נשיא אגודת ידידי קופת חולים לעובדים לאומיים, כיום קופת חולים לאומית, לצדו של פרופ' יוסף קלוזנר שנבחר להיות לנשיא כבוד של האגודה. עם קבלת חוקי הגזע באיטליה הפאשיסטית ב-15 במרץ 1938, ויתרו בני הזוג אגיון על אזרחותם האיטלקית.
לאחר מלחמת העצמאות הלאימה ממשלת מצרים את נכסיו של אגיון. האירוע הוביל לקשיים כלכליים למשפחה. בשנת 1953 מכר אגיון את ביתו לממשלת ישראל ועבר להתגורר בחיפה. את ביתם בנו על חלקה שרכשו בכרמל ברחוב אילון 7. בווילה, שתכנן האדריכל והמהנדס אלפרד גולדברגר, התגורר גם בנם הבל ומשפחתו.
אגיון נפטר בתום מחלה ממושכת בשנת 1956, בגיל 73. נקבר בחיפה.
היה אב ליוסף והבל אגיון.
אינס דירס

ביוגרפיה

דירס נולדה בעיירה בשם רוחליץ, 26 ק"מ צפונית-מערבית לקמניץ.

אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה דירס במספר המדליות הרב ביותר בתחרות מבין הגברים והנשים. היא זכתה ב-5 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, שתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת. מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:08.76 דקות, לפני פטרה שניידר (4:09.16 דקות) וכרמלה שמידט (4:10.86 דקות) אף הן ממזרח גרמניה ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:42.71 דקות, לפני שוודיה (3:48.93 דקות) והולנד (3:49.51 דקות). מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.64 דקות, אחרי בת ארצה ברברה קראוזה שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:58.33 דקות ולפני שמידט (2:01.44 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:32.55 דקות, אחרי מישל פורד מאוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 8:28.90 דקות ולפני בת ארצה  הייקה דינה (8:33.48 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.65 שניות, אחרי קראוזה שקבעה שיא עולם חדש של 54.79 שניות ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-55 שניות ובת ארצה קארן מטשוק (55.16 שניות).

אלופת אירופה

באליפות אירופה בשחייה שנערכה בספליט, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1981 זכתה דירס ב-3 מדליות, מהן 2 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:08.58 דקות, לפני בת ארצה שמידט (4:08.71 דקות) וג'קי וילמוט מבריטניה (4:15.23 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.37 דקות, לפני מערב גרמניה (3:47.42 דקות) והולנד (3:49.65 דקות). מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:32.89 דקות, אחרי שמידט (8:32.79 דקות) ולפני וילמוט (8:37.22 דקות).

שימוש בסמים

לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים. בין היתר, השחיינית בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באימרוץ נרחב .
אכסניית קסטיליה

אכסניית קסטיליה, לאון ופורטוגל, הידועה בדרך כלל כאכסניית קסטיליה (מלטזית Berġa ta’ Kastilja ; מצרפתית Auberge de Castille; קטלנית Alberg de Castella), הוא מבנה היסטורי השוכן סמוך לחומה הדרומית של העיר ולטה בירת מלטה, והמשמש כיום כמשרדו הרשמי של ראש ממשלת מלטה וכמקום מפגשה של הממשלה.

ה"לשונות" והאכסניות

המבנה הוקם על ידי ההוספיטלרים אשר בנו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה. כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים בני הלשון שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד.
אכסניית קסטיליה שירתה בעיקר את בני קסטיליה, אך גם את בני לאון ופורטוגל, שלא היו להם אכסניות משלהם. לשון קסטיליה נחשבה לאחת הלשונות החזקות במסדר, וראש הלשון (ה"פילייה" - Pilier) שימש כגראנד צ'נסלור או הקנצלר הגדול (Grand Chancellor), שהיה מופקד על כל דברי החקיקה של המסדר.

היסטוריה

הקרקע עליה ניצב המבנה נמסרה לבני קסטיליה ב-1569, ושנה לאחר מכן, ב-1570, הוטל מס על חברי הלשון כדי לממן את הבנייה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar), ובין השנים 1571 עד 1573 שימש רק את הפילייה וחלק מהאבירים, בעוד שרוב בני הלשון המשיכו להתגורר במעוזם הקודם של ההוספיטלרים בבירגו, מעברו האחר של הנמל הגדול. ב-1574 המבנה הורחב והותאם לצורכי הלשון. ב-1741 החליטו בני הלשון להקים מבנה חדש ומפואר יותר, ולהחליף את חזותו הצבאית בחזות של ארמון בסגנון הבארוק. מבנה זה נחנך ב-1745.
האכסניה נפגעה בעת המצור ששמו כוחותיו של נפוליאון על מלטה בשנת 1798, אך עם כיבוש העיר עשו בו אלה שימוש כמפקדתם במלטה. הבריטים חגגו במבנה את כיבושה של מלטה ב-1800, וב-1805 קבעו במקום את מפקדת הצבא הבריטי באיים. הבריטים הסבו את אחד החדרים באכסניה לקפלה אנגליקנית ב-1840, וב-1899 הקימו על גג המבנה מתקן איתות לאוניות. המבנה נפגע בהפצצות האוויריות של מטוסי הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אך שופץ, ומאז ה-4 במרץ 1972 הוא משמש כמשרד ראש ממשלת מלטה.

המבנה

האכסניה רבועה בצורתה, ובה שלוש קומות. במרכז חזיתה הפונה לכיוון דרום-מערב, קבוע פורטיקו מעוטר שאליו מוליך גרם מדרגות, ובכל אחד משני צדדיו ניצבים שני עמודים בסגנון קורינתי ותותח. מעל הפורטיקו קבוע פסלו של הגראנד מאסטר מנואל פינטו דה פונסקה (Manuel Pinto da Fonseca) שבתקופתו הוקם המבנה הנוכחי, ומעליו מופיע המגן שלו. הפורטיקו מופיע על מטבע הנצחה מוזהב בערך של 50 אירו, שטבעה מלטה בשנת 2008.