אנטי-פמיניזם

אנטי-פמיניזם היא אידאולוגיית ההתנגדות לחלק מצורות הפמיניזם או לכולן. חלק מתומכי האנטי-פמיניזם מתנגדים בעיקר לפמיניזם האידאולוגי והרדיקלי, שלטענתם מונע על ידי מיזאנדריה - שנאת גברים ומעודד התקרבנות יותר מאשר שוויון. חלקם טוענים כי הפמיניזם בעידן המודרני מתעלם מאפליית גברים בתחומים כמו גירושין או גיוס חובה לצבא.

השקפת עולם

האנטי-פמיניסטים מותחים ביקורת על הפמיניזם לסוגיו ו/או על ביצועו בפועל. הסופר האנטי-פמיניסטי ג'יימס קאלב מגדיר את השקפת עולם האנטי-פמיניסטית כך:
"להיות אנטי-פמיניסט זה להבין שגברים ונשים הם שונים ושהם מסתמכים על כך שהם שונים, ולהסתכל על השוני הזה כעל חלק מהמכלול בחיי אדם, שיש להתחשב בו בעמדות ומצבים חברתיים מסוימים. לפי תקנים פמיניסטיים כל חברה מאוד מפלה או הפלתה נשים לרעה. מכאן שלהיות אנטי-פמיניסט זה לנטוש את הקנאה העיוורת של האידאולוגיה היום שרואה יחסים מסורתיים בין המינים כעניין של שליטה וכניעה, ולקבל את היחס של בני אדם למין, ילדים, חיי משפחה וכו'. כך שאנטי-פמיניזם הוא לא יותר מאשר דחייה של פנטזיות צרות אופקים והרסניות ששייכות לתקופה שבה נגרם בעקבותן הרס ורצח בקנה מידה חסר-תקדים."
יש אנטי-פמיניסטים המבקרים את התנועה הפמיניסטית בכך שהיא עוסקת ביצירת שוויון והעצמה לנשים בלבד, וטוענים שאם רוצים ליצור שוויון והעצמה יש לעשות זאת לשני המינים כאחד, אחרת יש כאן מידה של צביעות.
אנטי-פמיניסטים רבים גם מצביעים על הנזק שגורם הפמיניזם במיתוג נשים כקורבנות תמידיים. 
מרלה ברוורמן, במאמרה "פמיניזם עם שתי רגליים שמאליות" כותבת: 
"כמה פמיניסטיות בולטות, במיוחד בארצות הברית, יצאו בתוקף נגד "הפמיניזם הקרבני" וזיהו את השפעותיו השליליות על הדימוי העצמי של הנשים. בשנת 1993 כתבה נעמי וולף בספרה "אש באש: הכוח הנשי החדש ואיך להשתמש בו" כי "הפסיכולוגיה של הקרבן מזיקה לנשים… אישה המזדהה בראש ובראשונה כקרבן תצליח פחות מזו הרואה עצמה בראש ובראשונה כאפקטיווית וכבעלת עצמה. אם מבנה ה'עצמי' של אישה הוא מבנה של קרבן, כשירותה לוקה בחסר, היא אינה מאושרת דיה וסיכוייה להפוך לקרבן גדולים". טענות דומות השמיעו פמיניסטיות כמו כריסטינה הוף סומרס, רנה דנפלד, קמיל פאליה וקייטי רויפי - נשים שמתחו באומץ לב ביקורת נוקבת על נטייתה של האידאולוגיה הפמיניסטית להקצנה עד אבסורד. ביקורת מסוג זה צריכה הייתה להישמע זה מכבר, אך הנשים שהעזו להביעה נדחו בידי חלק גדול מן הזרם המרכזי של התנועה וכונו בזלזול "פוסט־פמיניסטיות" ואפילו "אנטי־פמיניסטיות"."
מספר אקדמאים שמרניים, וביניהם אלן קארלסון ופ. קארולין גראגליה, מאמינים שהשינוי בתפקידי הנשים, מאמהות לאנשי מקצוע, הוא אסון חברתי שגובה מחיר מחיי המשפחה, ובמקום שכניסת נשים למסחר ולפוליטיקה תהיה נקודת השיא של נועם ההליכות הנוצרי במערב, היא נראית ההפך הגמור מכך, וגורמת לכאוס חברתי ולניתוק הולך וגובר בין אנשים.
המטיף הנוצרי-אמריקאי הידוע פט רוברטסון טוען כי "הפמיניזם מעודד נשים להרוג את ילדיהן (על ידי הפלות), להתעסק בכישוף, להחריב את הקפיטליזם ולהיות לסביות".
אנטי-פמיניסטים מגנים לעיתים קרובות את התופעה שנתפסת אצלם כמדיניות של שנאת-גברים מצד שלטונות המערב. לפעמים הם מצביעים על גידול בגירושין ו-"התמוטטות של משפחות" וטוענים שהשפעת הפמיניזם היא הגורם לכך. הם גם מציינים את העובדה שהימצאות פשע, הריון בגיל ההתבגרות, ושימוש-יתר בסמים גבוהים יותר בקרב ילדים מבתים ללא אב, בהתחשב בכך ש-‏66%-80% (תלוי במקורות) ממקרי הגירושין נעשים ביוזמת נשים.
שוללי האנטי-פמיניזם טוענים שלמרות ששני הדברים קורים זה לצד זה, תיאום אינו מצביע על סיבתיות ושאנטי-פמיניסטים מסתכנים בהתקדמות לקראת סיבות שגויות על ידי כך שהם לעיתים מתעלמים מגורמים אפשריים אחרים.
האנטי-פמיניסטים דוגלים בזכותה של האישה לקריירה ולעצמאות כלכלית בכל התחומים, אך, בכל זאת, מכבדים אשה אשר בחרה להיות עקרת בית. אנטי-פמיניסטים מציינים שפמיניסטים מהווים לחץ אדיר על נשים מסורתיות בכך שהם משמיצים את תפקידה המסורתי של עקרת הבית. בהיות הפמיניסטים סבורים כי "אסור שלאישה תהיה הסמכה להישאר בבית ולגדל ילדים. החברה צריכה להיות שונה לחלוטין. אסור שתהיה לנשים האפשרות הזאת, בדיוק בגלל שאם אכן ישנה אפשרות כזאת, יותר מדי נשים יבחרו בה", ומנגד מעודדים ומקדמים את אשת העסקים, את המודלים של נשים מנהיגות, את כניסת נשים לסביבות תחרותיות, שבהן ייתכן ולא יוכלו להסתדר טוב כמו הגברים, ואפילו מסיבות פיזיות בלבד, הסופרת טיילור קולדוול חולקת עליהם ומסבירה:
"אין סיפוק אמיתי בקריירה עבור אישה כמוני. אין בית, שום חופש אמיתי, שום תקווה, שום הנאה, שום ציפייה ליום המחרת, שום סיפוק. אני מעדיפה לבשל ארוחה לגבר ולהביא לו את נעלי הבית ולהרגיש את עצמי מוגנת בין זרועותיו מאשר לקבל את כל הצל"שים המענקים וההוקרה שניתנו לי ברחבי העולם, וזה כולל את רכושי וחשבונות הבנק שלי. אין להם ערך בעיני. ואני רק אחת מתוך מיליוני נשים אומללות שכמותי"
אנטי-פמיניסטים מציינים מקרים שבהם מדיניות ותקנות פמיניסטיות פוגעות בביטחון העצמי של האישה, וגם בתחומים שבהם המדיניות פועלת, בהתייחסם אל מקרים של העדפה מתקנת והקלה בדרישות בעיקר במקצועות עם דרישות גופניות, כמו צבא ושירותי הצלה, שכן, מצד אחד, הנשים המגויסות מאומנות לביצוע משימות קלות יותר, ובכך יורדת יעילותה של היחידה הכללית, ומצד שני, אסור שלא לגייס אותן.