חיל האוויר המדברי

מטוסים

הגנתה האווירית של בריטניה תמיד קיבלה עדיפות, כך שה-DAF צויד בדרך כלל בדגמי מטוסים ישנים יותר. בתחילה היו בשימוש מטוסים מיושנים כדוגמת הגלוסטר גלדיאטור הדו-כנפי והבריסטול בלנהיים, איתם הצליח ה-DAF להתמודד בהצלחה מול המטוסים המיושנים במידה שווה של חיל האוויר האיטלקי. לאחר שהוסר האיום הישיר על בריטניה, הגיעו ב-1941 מטוסים חדשים יותר כדוגמת ההוקר הוריקן והדאגלס בוסטון.
באוקטובר 1941 שירתו בחיל האוויר של המדבר המערבי 16 טייסות (אשר מתוכן 9 טייסות קרב, 6 טייסות מפציצים בינוניים וטייסת סיור אחת) ובסוף 1941 כבר פעלו כ-1000 מטוסים. במהלך קרב אל-עלמיין השלישי שירתו בחיל האוויר המדברי 29 טייסות (כולל 9 טייסות מדרום אפריקה ו-3 אמריקניות) שהטיסו מפציצים בינוניים מדגמי בולטימור ומיטשל ומטוסי קרב וקרב-הפצצה מדגמי ספיטפייר, וורהוק, קיטיהוק וטומהוק.
בתקופה זו מנה חיל האוויר המדברי מעל ל-1500 מטוסים, יותר מכפול מכמות המטוסים שיכלו כוחות הציר להעמיד מולו.
המטוסים האמריקנים מדגמי P-40 טומהוק וקיטיהוק שלא התאימו לפעולות בזירה האירופאית, שם נוהלו קרבות האוויר בגובה רב יותר ומול יריב חזק יותר, שימשו בתחילה כמטוסים להשגת עליונות אווירית והותאמו בהמשך גם לתקיפת מטרות קרקע, התאמה שהתבררה כמוצלחת ביותר.
ה-DAF היה בדרך כלל בעדיפות מספרית כנגד כוחות האוויר של הציר והתרכז באמנעה אווירית ארוכת טווח ובמתן סיוע טקטי ישיר לארמייה השמינית. טקטיקות אלו הביאו לכך שמטוסי המסרשמיט Bf 109 נהנו מיתרון של גובה והפתעה כנגד מטוסי ה-DAF מנמיכי הטוס וכתוצאה מכך היו האבידות גבוהות.
ב-1942 שכלל ה-DAF את הטקטיקות שלו ושידרג את מטוסיו. מטוסי ספיטפייר הגיעו לבסוף וקיבלו את משימות העליונות האווירית החל מאוגוסט 1942, מה שעזר ל-DAF להטות את מאזן האבידות לטובתו.
ה-DAF אימץ את שיטות הלופטוואפה בשיתוף פעולה של כוחות היבשה עם מטוסי קרב-הפצצה, באמצעות שליטת רדיו של קציני תצפית קדמיים המכוונים את הכוחות האוויריים לפי צורכי הכוחות שעל הקרקע. ה-DAF שיפר את השיטה באמצעות הוספת "שירות המוניות" שכללה מטוסי קרב-הפצצה שחגו מעל החזית בעמדת המתנה והופעלו בזמן אמת כנגד מטרות ספציפיות בהתאם לצורכי כוחות הקרקע. בדרך זו סיפק ה-DAF סיוע משמעותי לארמייה השמינית עד לסוף המלחמה, החל ממצרים, לוב, תוניסיה, סיציליה ועד איטליה. התפיסות הטקטיות שהוכחו כמוצלחות מאוד בשלבים הסופיים של המערכה בצפון אפריקה אומצו לאחר מכן בהצלחה גדולה אף יותר בזמן הפלישה לאירופה ב-1944‏.

כוח אדם

חיל האוויר של דרום אפריקה סיפק מעל תריסר טייסות ל-DAF. זירת צפון אפריקה הייתה המערכה העיקרית בה השתתפו כוחות אלה מכיוון שממשלת דרום אפריקה החליטה שכוחותיה לא יופעלו מחוץ ליבשת אפריקה. בין אפריל 1941 למאי 1943 טסו אחת-עשרה טייסות בכמעט 34,000 משימות והשמידו 342 מטוסי אויב.
התרומה האוסטרלית כללה טייסות קרב והפצצה. הטייסת הידועה ביותר הייתה טייסת מס' 3 שהגיעה לצפון אפריקה בסוף 1940 ונשארה ב-DAF עד לשלבי הסיום של המלחמה. טייסת מס' 3 עשתה את השירות המשמעותי ביותר ב-DAF והפילה את המס' הגבוה ביותר של מטוסי אויב (217). טייסים אוסטרלים רבים נוספים שירתו בטייסות של ה-RAF וה-SAAF של חיל האוויר המדברי.
גולים רבים מאירופה הכבושה, בעיקר אנשי צוות אוויר פולנים, שירתו בטייסות של ה-DAF. בטייסת מס' 112 של ה-RAF שירתו פולנים רבים, וב-1943 צורף צוות הלחימה הפולני ("הקרקס של סקאלסקי") לטייסת מס' 145 של ה-RAF‏.
החל מיולי 1942 צרף מפקד חיל האוויר של צבא ארצות הברית במזרח התיכון (USAMEAF), הגנרל לואיס ה. בררטון (Lewis H. Brereton), צוותי אוויר אמריקנים מקבוצת הקרב ה-57 ומקבוצת ההפצצה האווירית ה-12 לטייסות קרב והפצצה של ה-DAF בתפקידי "משקיפים". למעשה הייתה זו הפרה של הסכם בקרב מפקדי בעלות הברית, שאנשי צוות אמריקנים ישרתו רק ביחידות אמריקניות. החל מאמצע ספטמבר, צורפו טייסות ה-P-40 וורהוק ומפציצי ה-B-25 באופן רשמי ל-DAF. בנובמבר 1942 בוטל USAMEAF, והוחלף בחיל האוויר ה-9, אך יחידות אמריקניות נשארו במערכים של חבר העמים הבריטי עוד זמן-מה לאחר מכן.
חיילי חבר העמים הבריטי ששירתו ב-DAF זכו בעיטור כוכב אפריקה.