google/wiki40b huggingface dataset:
Cron

Cron הוא כלי המשמש לתזמון עבודות במערכות הפעלה דמויות יוניקס. הכלי משמש בדרך כלל לתזמן משימות, פקודות או תסריטים במרווחים או בתאריכים קבועים, ולכן הוא נפוץ במיוחד בתחזוקה ובניהול מערכות. השם cron מגיע מהמילה היוונית לזמן, χρόνος כרונוס.

היסטוריה

Cron נכתב על ידי בריאן קרניגהאן למערכת ההפעלה יוניקס גרסה 7 אשר ראתה אור בשנת 1979. המימוש בגרסה זו היה פשוט: קריאת קובץ ההגדרות, בדיקת התאמה של כל תבנית זמן, הפסקה למשך דקה וחוזר חלילה. ב-UNIX System V בשנת 1983 נוסף ל-cron התמיכה בריבוי משתמשים ומשימות ייחודיות לכל משתמש. בגרסה זו ובגרסאות נוספות שונה המימוש והתווסף אלגוריתם יעיל יותר לתזמוני המשימות.
כחלק מפרויקט גנו ולינוקס, נכתבו מספר גרסאות מודרניות של Cron. המוכר מביניהם הוא זה של פול ויקסי שנכתב בשנת 1987. גרסה 3 של cron זה נכתבה בשנת 1993, ובגרסה 4.1 בשנת 2004 שונה הפרויקט לשם ISC cron.

פעולה

cron מבצע עבודות על פי קובץ crontab, קובץ תצורה המכיל פקודות מעטפת המופעלות על פי לוח זמנים נתון. משתמשים יכולים להיות בעלי קובץ crontab משלהם, ולעיתים קרובות קיים גם קובץ תצורה גלובאלי, בדרך כלל ב-/etc/crontab, אשר רק מנהלי מערכת יכולים לערוך. 
כל שורה בקובץ מייצגת עבודה, ומורכבת מביטוי CRON, ולאחריו פקודת מעטפת לביצוע. ברוב המימושים של cron, קיים גם שדה המציין את המשתמש שאיתו תרוץ העבודה, רק בקובץ הגלובאלי.

דוגמאות

השורה הבאה מריצה תסריט פרל בשם test.pl בכל שעתיים:
0 */2 * * *  /home/username/test.pl
השורה הבאה מריצה תסריט פרל בשם example.pl בכל חמש דקות:
*/5 * * * *  /home/username/example.pl
השורה הבאה מריצה תסריט פרל בשם backup.pl בכל יום בשעה 4:30:
30 4 * * *  /home/username/backup.pl

הרשאות

כאשר הקובץ /etc/cron.allow קיים במערכת, רק המשתמשים הכתובים בו יכולים להריץ עבודות ב-cron. כאשר הקובץ /etc/cron.deny קיים, משתמשים הכתובים בו אינם יכולים להריץ עבודות ב-cron.
תום שגב

ביקורת

לצד שבחים רבים בישראל ובחו"ל, ספג שגב התקפות רבות מצד גורמים שונים בזירה האקדמית. ההתקפה העזה ביותר על שגב הייתה במאמרם של הפרופסורים יהודה באואר וטוביה פרילינג "לא תום ולא שגב", שנכתב כתגובה לספרו "המיליון השביעי: הישראלים והשואה". טענות דומות הועלו על ידי פרופ' יהושע פורת לגבי הספר "ימי הכלניות" כמו גם ההיסטוריון שלמה אהרונסון.  הניו יורק טיימס, לעומת זאת, כלל את הספר בין עשרת ספרי השנה של 2002.
שגאדרה

היהודים בכפר

רוב התושבים היהודיים בכפר עלו לישראל 1949 במבצע מרבד הקסמים. לאחר גל העלייה מתימן בשנת 1950, נותרו בתימן כמה קהילות יהודיות מצומצמות שהתרכזו בכמה יישובים בהם הכפר שגאדרה שאכלס כמה מאות יהודים.
בקהילה חיו משפחות הרבנים מידעי ונחום, כמו כן התפרסמה בלחנים מיוחדים ובבעלי קולות ערבים ממנה יצאו חזנים לצנעא הבירה. אחד מלחני נוסח קריאת התורה בתימנית נקרא נוסח בנעימה שגדרית.
בין מטבעות הלשון המקובלות בפי בני הקהילה במקום ברכת הנימוסין בתיאבון - היא ברכת - תשבע ותותר, והוא על דרך מה שנאמר על רות "ותאכל ותשבע ותותר" (רות ב יד). כמו נהגו לענות לברכת "ישר כוח" לעובד בשעת מלאכתו: "כוחך יגבר".
למעט הנוהג לאסלם נערות יתומות וכן מדי פעם להטריד עובר דרך יהודי ולהכריחו להגיד את סורת אלפאתיחה, רוב היהודים באזור נהנו מביטחון ומיחסים קרובים עם האוכלוסייה המוסלמית ומצבם הכלכלי היה שפיר.
בייבי גרו

בֶּיְיבִּי-גְרוֹ (מאנגלית: Baby-Grow. בעברית: מִגְמֶשֶׁת) הוא בגד גוף נפוץ לפעוטות הנבדל מחולצה רגילה בכך שהוא נסגר אחרי המפשעה, בין השאר מתוך מטרה להקל על הגישה לחיתול של התינוק. בדרך כלל יש אפשרות לפתיחה באזור הצווארון כדי להקל על הלבשת הפעוט. בגדים מסוג זה מגיעים בשלל עיצובים וגזרות, ואף יש מהם כאלו המכילים מכנס התפור לבגד. לעיתים קרובות עשוי הבייבי-גרו כותנה כדי למנוע גירוי בעורו העדין של התינוק.
החבר'ה הטובים

עלילה

העלילה סוקרת את עלייתה ונפילתה של קריירת הפשע של הנרי היל מגיל צעיר בצוות של פול סיסרו באחת השכונות של ברוקלין בשנות ה-50 דרך התמכרותו לסמים, תקופות המאסר שריצה והפיכתו לעד מדינה שמעיד נגד חבריו ג'ימי ופולי. הסרט מציג מאורעות אמיתיים כמו ההתנקשות של ג'ימי ברק (ג'ימי קונוואי) ותומאס דה סימון (טומי דה ויטו) בחבר במשפחת הפשע גמבינו והשוד הגדול בשדה התעופה JFK.
אסימון

אסימון (מיוונית: ἄσημον ("אַ-סֶמוֹן"), "ללא סימן", דרך לשון חז"ל) הוא אמצעי תשלום שהיה נהוג עבור שימוש בטלפון ציבורי. האסימון הוא מטבע שאינו עובר לסוחר, ומחירו התעדכן מעת לעת. משלשלים את האסימון לחריץ מתאים במכשיר הטלפון כדי לבצע מהמכשיר שיחה.
השימוש באסימון להפעלת טלפון ציבורי החל בשיקגו. הטלפונים הציבוריים הפועלים על אסימונים בלבד פעלו בארצות הברית עד 1944 ועם ביטולם הותכו מרבית האיסומנים ויוצרו מהם תרמילים לכדורים. השימוש באסימון מאפשר לערכו להשתנות בהתאם לערך שיחת טלפון, מה שלבסוף הפך אותו לנוהג מקובל בעולם. הדבר היה שימושי במיוחד באירופה שבהן המטבעות השתנו כאשר חצית ממדינה למדינה, אולם האסימון עדיין אפשר לך לבצע שיחת טלפון ציבורי. במדינות מסוימות, כמו איטליה, השתמשו באסימון באופן לא רשמי כשווה ערך למזומן. בעוד שרוב אסימוני הטלפון הם עגולים, ישנם מספר אסימונים גם בצורות שונות.
בישראל החל השימוש באסימונים בשנת 1953. קוטרו של האסימון היה גדול מעט ממטבע של שקל חדש, ולרוחבו היה פס משוקע ובמרכזו חור. האסימון היה אופן התשלום היחיד לשיחה בטלפון ציבורי (למעט שיחת גוביינא) עד סוף שנות ה-80, אז הוחלף בהדרגה בטלכרט. להחלפה היו שלוש סיבות עיקריות: מניעת העומס התפעולי בריקון האסימונים מהטלפונים הציבוריים, נוחות למשתמש ומניעת גניבות ורמאויות (בתקופה בה השתמשו באסימונים היו טלפונים ציבוריים נפרצים לעיתים כדי לגנוב את האסימונים ולמכור אותם תמורת כסף, ומשתמשים היו קושרים חוט דרך החור באסימון ובכך מבצעים בו שימוש חוזר ומרמים את משרד התקשורת).
ביטוי שנותר מתקופה זו הוא "נפל לו האסימון" (חוויית "אהא!") במובן של "הבין סוף סוף את הרעיון", משום שרק כאשר האסימון היה נופל לתוך המכשיר ניתן היה לבצע את השיחה.
סוג אסימון נוסף הוא ז'יטון – אסימון המשמש להפעלת מכונות משחקים או להשתתפות במשחקי קזינו שונים.
קנת' ארו

קורות חיים

קנת' ארו נולד בניו יורק למשפחה יהודית שהיגרה מרומניה. אמו, ליליאן, נולדה ביאשי ואביו, הרי, היה יליד פודו אילואיי. 
ארו קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה העירונית של ניו יורק ב-1940, ותואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה ב-1941 ו-1951. משנת 1946 עבד במקביל למחקרו באוניברסיטת קולומביה גם כחוקר באוניברסיטת שיקגו, שם כיהן כפרופסור חבר. ארו הקים יחד עם פרופ' מנחם יערי את בית הספר קיץ לכלכלה תאורטית במכון ללימודים מתקדמים אשר באוניברסיטה העברית בירושלים ועמד בראשו במשך 19 שנה עד שנת 2007.
ארו היה אחיה של הכלכלנית אניטה סאמרס, דודו של הכלכלן לארי סאמרס, וגיסו של הכלכלן פול סמואלסון (אחיו של הכלכלן רוברט סמואלסון).

משפט ארו

משפט ארו הוצג בתיזה שלו לדוקטורט. הוא קובע שכלל הבחירה החברתי היחיד אשר מקיים שני תנאים בסיסיים (יעילות פארטו ובחירה בלתי-תלויה), הוא כלל הדיקטטור, בו פרט יחיד קובע באופן בלעדי את ההעדפות החברתיות (כלומר: לא קיים כלל בחירה כזה שהוא גם דמוקרטי).

שיווי משקל כללי בשוק

ביחד עם ז'ראר דברה, סיפק ארו את ההוכחה המדוקדקת הראשונה לקיומו של שיווי משקל כללי המנחה את השוק, בהינתן כמה הנחות מגבילות. ארו הרחיב את המודל כך שיעסוק גם בנושאי אי-ודאות, יציבות שיווי המשקל, ויעילותו של שיווי משקל תחרותי.

תאוריית הצמיחה האנדוגנית

ארו מילא תפקיד חיוני בראשית המחקר בתאוריית הצמיחה האנדוגנית (או: תאוריית הצמיחה החדשה), שניסתה להסביר את מקורם של שינויים טכנולוגיים, שנחשבים לגורם העיקרי שמאפשר צמיחה כלכלית. עד לפיתוחה של תאוריה זאת, ההנחה הייתה כי שינויים טכנולוגיים מתרחשים מסיבות אקסוגניות (חיצוניות למערכת)- כלומר, קורים ללא הסבר לסיבת התרחשותם מתוך המערכת הכלכלית. תאוריית הצמיחה האנדוגנית סיפקה הסבר כלכלי לסיבות לחדשנות של חברות - כך ששינויים טכנולוגיים וחדשנות באים מבפנים - מתוך המודל הכלכלי (אנדוגני - פנימי למערכת - ומכאן השם). בהמשך לעבודתו החלוצית של ארו, התפתחה ספרות מחקרית ענפה בנושא.

כלכלת מידע

במחקר חלוצי נוסף, חקר ארו את הבעיות הנגרמות עקב מידע א-סימטרי בשווקים. בעסקאות רבות, לאחד הצדדים (לרוב המוכר) יש יותר מידע על המוצר הנמכר מאשר לצד האחר. אסימטריה של מידע יוצרת תמריץ לצד שלו מידע רב יותר לרמות את הצד בעל המידע המועט יותר, ודבר זה עלול לגרום מצב של כשל שוק. כתוצאה מכך, התפתחו מספר מנגנוני שוק, ביניהם ערבויות ואימות על ידי צד שלישי, המאפשרים לשווקים עם מידע א-סימטרי לתפקד. ארו ניתח סוגיה זו בתחום הטיפול הרפואי (במחקר מ-1963, שכותרתו "אי-ודאות וכלכלת הרווחה של טיפול רפואי"). מאוחר יותר, נחקרו שווקים נוספים - בעיקר נכסים יד שנייה, מכירות פומביות ברשת וביטוח.
טוד יאנג

ביוגרפיה

יאנג נולד בפנסילבניה בנם של ננסי וברוס וגדל באינדיאנה. ב-1990 סיים את לימודי התיכון והתגייס לצי ארצות הברית. הוא למד שנה במכינת הצי ובשנים 1991–1995 למד באקדמיה הימית של ארצות הברית וסיים תואר ראשון במדע המדינה. לאחר הלימודים שובץ בחיל הנחתים. הוא הוכשר כמפקד מחלקה רובאית ולאחר מכן כקצין מודיעין. שירת ביחידת כלי טיס בלתי מאוישים ולאחר מכן כקצין גיוס בשיקגו ובצפון מערב אינדיאנה. במקביל למד בלימודי ערב לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת שיקגו. בשנת 2000 השתחרר בדרגת קפטן. 
לאחר שחרורו למד במשך שנה באוניברסיטת לונדון וסיים תואר שני בפוליטיקה אמריקאית. עבד במכון המחקר השמרני "The Heritage Foundation" בוושינגטון די. סי. וכעוזרו של הסנאטור ריצ'רד לוגאר. ב-2003 חזר לאינדיאנה ועבד כיועץ עסקי, ב-2006 סיים תואר JD במשפטים באוניברסיטת אינדיאנה ולאחר מכן עבד כעורך דין וכסגן תובע מחוז אורנג' בשנים 2007–2010.
ב-2010 נבחר לנציג המחוז התשיעי של אינדיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שגבר על ברון היל, חבר הקונגרס המכהן מהמפלגה הדמוקרטית. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-2012 וב-2014. הוא כיהן כחבר וועדת המיסים והתקציב. 
בנובמבר 2016 התמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית, הוא זכה בכ-52% מקולות הבוחרים מול 44% של מועמד המפלגה הדמוקרטית, המושל והסנאטור לשעבר איוואן ביי.
יאנג נשוי לג'ני ואב לבן ושלוש בנות.
CCTV-4

היסטוריה

CCTV-4  הושק רשמית ב-1 באוקטובר 1992 כערוץ הסיני הבינלאומי הראשון. בתחילה התוכניות ששודרו בערוץ כללו תוכניות באנגלית ובמנדרינית, במשך 16.5 שעות מדי יום. השידור באנגלית הופסק עם הקמת הערוץ באנגלית CCTV-9 בספטמבר 2000. הערוץ שידר גם בקנטונזית עד שנת 2007, מאז הערוץ משודר במנדרינית בלבד.  
ביום השנה האזרחית של 1995 הרחיב הערוץ את השידורים הגלובאליים שלו כשהחל לשדר באמצעות לווייני תקשורת בינלאומיים לצפון אמריקה, אירופה, אוקיאניה, ואפריקה.  במקביל החל הערוץ לשדר 24 שעות ביממה חוץ מימי שלישי.
ב-1 ביוני 1998 הערוץ החל לשדר 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע.
וורקראפט: ההתחלה

הפקה ופיתוח

ב-9 במאי 2006 חברת Legendary Pictures רכשה את הזכויות להפקת סרט הקולנוע של "וורקראפט" מחברת בליזארד אנטרטיינמנט. בליזארד אנטרטיינמנט שקלו במקור לשכור סופר עבור העיבוד הקולנועי לפני שסגרו על החוזה עם Legendary Pictures. החברות תכננו במקור להפיק סרט שעלילתו תתרחש בעולם הפנטזיה בו מתרחשת עלילת משחקי וורקראפט אך יחד עם זאת לא תעקוב אחר עלילת משחק ספציפי בסדרת משחקי וורקראפט.
ביוני 2007, תומאס טול, יו"ר חברת Legendary Pictures ציין כי האולפנים עובדים על העיבוד הקולנועי בשיתוף עם המעצבים והכותבים של בליזארד אנטרטיינמנט וביולי אותה שנה, המעצב הבכיר של משחקי World of Warcraft, רוב פארדו, ציין כי מעצבי המשחק עובדים בשיתוף פעולה עם אולפני Legendary Pictures על פיתוח תסריט הסרט.
באוגוסט 2007, בכנס BlizzCon, פורסם לראשונה שהסרט מתוכנן לצאת לאקרנים במהלך שנת 2009 ונאמר שהסרט יתמקד בברית האנושית ועלילתו תתרחש שנה אחת לפני תחילת עלילת המשחק World of Warcraft באוגוסט 2008 ציין סגן נשיא חברת בליזארד אנטרטיינמנט, פרנק פירס, שהחברה עודנה עוסקת בחיפוש במאי ותסריטאי לסרט שהפקת הסרט עדיין נמצאת בשלבים מוקדמים מאוד.
חרף גל שמועות על מינויו של סם ריימי לבמאי הסרט,, במהלך פסטיבל קומיקון 2013, חברת Legendary Pictures הכריזה כי דנקן ג'ונס נבחר לביים את הסרט ושהצילומים יחלו בשנת 2014. התסריטאי כריס מצן טען כי הסרט יהיה סרט אקשן אלים.
הצילומים החלו ב-13 בינואר 2014 והושלמו ב-23 במאי אותה שנה, לאחר 123 ימי צילומים, כאשר ההפקה צפויה לעבוד במשך 20 חודשים על עבודת הפוסט-פרודקשן.
בנובמבר 2015 הופץ הטיזר טריילר הראשון.

מוזיקה

באוקטובר 2014 Legendary Pictures שכרו את ראמין דג'וואדי (משחקי הכס), המוזיקאי ההודי-אמריקאי כדי להלחין ולכתוב את הפסקול לסרט.
שלמה אפרים מלונטשיץ

רבי שלמה אפרים מלונטשיץ (1540 - ז' באדר ב' ה'שע"ט, 1619), המכונה על שם ספרו הכלי יקר, היה רב ודרשן ראש ישיבה ואב"ד בעיר פראג במקביל למהר"ל והשל"ה.

תולדות חייו

נולד בלונטשיץ (Łęczyca), שבפולין לאביו רבי אהרון. בתחילה נקרא שמו אפרים בלבד, והשם שלמה נוסף לו רק בהמשך.
בצעירותו למד בישיבת המהרש"ל אותו מכנה מורו ורבו. בהמשך עבר לירוסלב ומשם ללבוב, בשלב זה בחייו היה מהדרשנים היהודים המפורסמים בדורו. בשנת שס"א (1601) חלה קשות ואז הוסיפו לו את השם שלמה. בשנת ה'שס"ד (1604) נקרא לשאת יחד עם המהר"ל (בשנותיו המאוחרות) את תפקיד ראש הישיבה ורבה של פראג. בשנת ה'שס"ז (1607) פיטרוהו ראשי הקהל מהחובה לשפוט בדיני ממונות ובמקום זאת החל לשאת את הדרשות מדי שבוע. בשנת ה'שס"ט (1609) לאחר פטירת המהר"ל כיהן ברבנות פראג לבדו עד שנת ה'שע"ד (1614) שבה החל השל"ה (שגורש מפרנקפורט) לכהן יחד אתו כרב העיר.
היה מראשי ועד ארבע ארצות והוא חתום על רוב החלטות שהתקבלו בתקופה זו. באופן חריג מימן הוועד את הדפסת ספרו "כלי יקר".
הוכר במיוחד כדרשן והיה סוחף את לבבות השומעים בדרשותיו, חיבוריו הרבים שרובם עוסקים בענייני מוסר. למרות תפקידו בוועד ארבע ארצות נודע כאחד המבקרים החריפים של החברה היהודית בתקופתו. הוא תוקף בספריו ודרשותיו את הרבנים, ראשי הקהל, והעשירים.כמו כן בקר גם את מנהגי ההוללות בפורים, ואת חוסר הכוונה בתפילה .נודע גם בהתנגדותו ללימוד התלמוד לילדים בגיל צעיר ולשיטת הפלפול.  הדבר מתבטא גם בפירושו לתורה, בו הכניס ענייני מוסר.
נפטר בז' באדר ב' ה'שע"ט (1619)
מקום קבורתו בבית העלמין העתיק בפראג סמוך למקום קבורת המהר"ל.
פריזרן

היסטוריה

העיר מאוזכרת בכתובים מתקופת האימפריה הביזנטית ובהמשך מתקופת הממלכה הבולגרית הראשונה אשר שלטה במקום. בהמשך נשלטה העיר על ידי הביזנטים והסרבים וב-1454 נכבשה על ידי כוחותיו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית. פריזרן הפכה לבירתו של סנג'ק עות'מאני אשר נשא את שמה ובהמשך לבירתו של איילט. לאחר רפורמת הווילאייטים נכללה פריזרן בשטחו של וילאייט קוסובה. ב-1877 נוסדה בעיר הליגה של פריזרן, התארגנות פוליטית לקידום האינטרסים האלבניים.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה פריזרן על ידי צבא סרביה וסופחה לממלכה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי כוחות מעצמות המרכז ועם תבוסתן הוכללה בשטחי ממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה פריזרן על ידי צבא ממלכת איטליה וסופחה רשמית לאלבניה הכבושה. לאחר כניעת האיטלקים השתלטו הגרמנים על פריזרן. בהמשך, לאחר תום המלחמה, נכללה פריזרן בשטחי יוגוסלביה ולאחר התפרקותה, נכללה העיר בשטחי סרביה. במהלך מלחמת קוסובו נפגעה העיר והאוכלוסייה ממוצא אלבני אולצה לעזוב אותה. כמה עשרות מתושבי פריזרן נהרגו בלחימה.
ב-2004 התחוללו בעיר מהומות ובמהלכן הועלו באש כנסיות ונפגעו אזורי מגורים בהם התגוררו תושבים ממוצא סרבי. האירועים הובילו לנטישת העיר על ידי האוכלוסייה הסרבית. בפברואר 2008 הכריזה קוסובו על עצמאותה ופריזרן נכללה בשטחה.

הקהילה היהודית

במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו לפריזרן פליטים יהודים, מרביתם מרחבי יוגוסלביה ומקצתם ממדינות כגון אוסטריה וצ'כוסלובקיה. במרץ 1942 עצרו הגרמנים את יהודי קוסובו באזור הנתון לשליטתם במטרה לגרשם למחנות ההשמדה. האיטלקים כלאו כ-120 פליטים יהודים אשר נמצאו בפריזרן ובפרישטינה וסירבו להסגירם לידי הגרמנים. לאחר לחץ גרמני כבד הוסגרו 50 מהכלואים והם הועברו לבלגרד ובהמשך נרצחו. שאר הכלואים הועברו על ידי האיטלקים לשטחי אלבניה ופוזרו בין יישובים שונים.
במהלך מלחמת קוסובו עזבו מרבית יהודי קוסובו את בתיהם מחמת הקרבות, ורק בפריזרן נותרה קהילה קטנה. בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 התגוררו בפריזרן שלוש משפחות יהודיות בנות 50 נפשות. הקהילה נתונה הייתה במצב כלכלי קשה, ונתמכה על ידי ארגון הג'וינט.
עלייה חדשה

היסטוריה

מפלגת "עלייה חדשה" נוסדה באמצע שנת 1942 כגלגול למפלגה פוליטית של "התאחדות עולי גרמניה ועולי אוסטריה" (העגוע"א) הא-פוליטית. בראש המפלגה עמד פנחס רוזן שגם היה יו"ר "התאחדות עולי גרמניה ועולי אוסטריה". התארגנות ראשונה של המפלגה הייתה בחיפה, לקראת הבחירות לוועד הקהילה ביוני 1942. המפלגה זכתה בקרוב לרבע הקולות בחיפה ובעקבות ההצלחה התמודדה רשימה של המפלגה בנתניה. לקראת סוף שנת 1942 קיימה המפלגה ועידה ארצית בכפר שמריהו. באוקטובר 1943 התקיים כינוס ארצי שני של המפלגה, הפעם בחיפה. חלק מהישיבות של הכינוס היה בעברית וחלק בגרמנית. באותה עת היו למפלגה כ-10,000 חברים וכ-50 סניפים.
המפלגה זכתה ב-18 נציגים מתוך 171 נציגים בבחירות שנערכו לאספת הנבחרים הרביעית שנערכו בשנת 1944. נציגה, גאורג לנדואר, הצטרף להנהלת הוועד הלאומי, אך פרש ממנה לאור חוסר המעש של ההנהלה. 
עם החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 התעורר מחלוקת במפלגה בשאלת קבלת התוכנית. הרוב במפלגה, בראשות פנחס רוזן תמך בעמדת הנהגת היישוב שקיבלה את תוכנית החלוקה, ורוזן היה חבר מטעם המפלגה במינהלת העם ועם הכרזת העצמאות הפך להיות שר המשפטים בממשלה הזמנית. המיעוט, בהנהגת גאורג לנדואר ראתה בתוכנית החלוקה, תוכנית שאינה בת קיימא. המיעוט גם דרש שהמפלגה תזדהה בצורה ברורה עם המערב והתנגד להקמת המפלגה הפרוגרסיבית.
באוקטובר 1948 התאחדה המפלגה עם תנועת העובדים הליברלית העובד הציוני ועם סיעה א' של הציונים הכלליים ליצירת המפלגה הפרוגרסיבית.

אופי המפלגה

המפלגה נסמכה על  עולים מגרמניה ומאוסטריה שהגיעו לארץ ישראל בימי העלייה החמישית. כן שתפה פעולה עם עולי צ'כוסלובקיה והונגריה. חלק מתעמולתה נגעה לשמירה על כבודם וזכויותיהם של עולי העלייה החמישית ובמיוחד על תרבותם בה הם היו גאים. 
המפלגה הייתה בעלת אופי מדיני מתון. היא תמכה בשיתוף פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי בתוכניות בהתאם לספר הלבן כרע הכרחי, דבר שהוצג על ידי יריביה כשמאלנות ואף אנטי-ציונות. המפלגה לא הביעה עמדה לגבי תוכנית בילטמור, דבר שפורש על ידי מתנגדיה כתמיכה בהמשך החיים היהודיים בארץ ישראל תחת חסות המנדט הבריטי. דוברי המפלגה טענו שהם אינם מתנגדים לעצמאות, אך שוללים את קשירת גורלה של הציונות בתוכנית אחת. 
המפלגה הייתה ציונית, ליברלית ומתונה. כן הייתה המפלגה חילונית, כרובם של עולי מרכז אירופה.

בטאון

המפלגה הוציאה לאור בעברית את בטאונה "עמודים" החל מאמצע 1944 ובגרמנית את בטאונה מיטיילונגסבלט.
קיווי (פרי)

גידול ושיווק מסחרי

בשנת 1904 הביאה מארי איזבל פרייזר (Mary Isabel Fraser), מנהלת המכללה לבנות מהעיר וַנְגַּנוּאִי שבאי הצפוני, את זרעי הקיווי לניו זילנד מיִיצַ'אנְג שבסין. הזרעים נשתלו לראשונה בשנת 1906, במשתלה בוַנְגַּנוּאִי, ובשנת 1910 הניבו לראשונה פירות.
בשנת 1924 פיתח הבוטנאי מאוקלנד, נורמן היווארד (Norman Hayward), זן ניו זילנדי מקומי של הפרי שעד היום נושא את שמו (זן "Hayward"). מאז התרחב גידול הפרי בניו זילנד והוא קיבל את השם דומדמנית סינית (Chinese Gooseberry) בשל מוצאו הגאוגרפי. החל משנת 1937 ובעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה התקבל הפרי באהדה רבה בקרב חיילי צבא ארצות הברית אשר היו מוצבים כדרך קבע בניו זילנד. בשנת 1952 הוחלט לייצא את הפרי לבריטניה.
הפרי מוסחר לראשונה, בשנת 1959, על ידי חברה ניו זילנדית בשם Turners and Growers, שהניחה כי השם דומדמנית סינית לא יתקבל בעין יפה במערב, עקב המלחמה הקרה. תחילה הוצע לשנות את שם הפרי ל-Melonette, אך הצעה זו נדחתה במהרה על ידי החברה המייבאת, Ziel Company. לאחר מכן הוצע, על ידי חברת Turners and Growers, לקרוא לפרי קיווי (Kiwifruit) על שם הציפור הלאומית של ניו זילנד, הקיווי, הדומה לפרי בצבעה ובצורתה.
שמו המקורי של הפרי בשפה הסינית, אותו החליפו הניו זילנדים עת התחילו לגדלו בארצם בראשית המאה ה-20, היה yáng táo ‏(בתרגום חופשי: אפרסק שמשי). כיום, לפרי מספר שמות רשמיים, כשהשם הנפוץ ביותר הוא qí yì guǒ ‏(בתרגום חופשי: הפרי הקסום), שכן השם הסיני דומה במידה מסוימת לשם קיווי.
כיום משווקת החברה את הפרי תחת המותג Zespri מכיוון שהחל משנת 2005 השם קיווי איננו עוד סימן מסחרי.
בשנת 1999 הצליחה חברה ניו זילנדית ליצור קיווי שצבעו הפנימי הוא צהוב המכונה קיווי זהוב או "Chinabelle". לצורך הפיתוח ביצעה החברה הכלאות בין זן סיני של קיווי קטנים מאוד וצהובים לבין הקיווי הירוק הסטנדרטי, כיום צובר הפרי החדש תאוצה וצריכתו בעולם הולכת וגדלה. 
כיום מגדלים פרי זה בכל העולם, לרבות בישראל. קטיף הקיווי מתבצע במהלך חודש אוקטובר והוא משווק עד חודש מאי בשנה העוקבת. 
בישראל מגדלים שני זנים של קיווי, זן "ברונו" ("Bruno"), שגדל בעיקר ברכס תפן וזן "היווארד" ("Hayward"), שגדל בגליל העליון וברמת הגולן. 
בשנים האחרונות נעשו ניסיונות לגדל בארץ זנים חדשים כמו "Chinabelle" (קיווי זהוב) או קיווי מזן "היווארד" שמבשיל מוקדם יותר, בשלהי הקיץ.

תזונה

כ-100 גרם קיווי מכילים כ-100 מ"ג ויטמין C, המהווה את כל כמות הוויטמין C המומלצת ליום. הקיווי הוא גם מקור מצוין לאשלגן. כמו כן מכיל הקיווי גם חלבונים, ברזל, סידן, מגנזיום, זרחן, אבץ וויטמינים מסדרת ה-B.
יתרון נוסף של הקיווי בא לידי ביטוי בזמן חיי המדף הארוכים שלו, לאחר הקטיף ובמקרר, מבלי להתקלקל ולאבד את ערכיו התזונתיים.
לואיס מאייר

ביוגרפיה

נולד בשם לזר מאיר (Lazar Meir) למשפחה יהודית במינסק שברוסיה דאז (כיום בבלארוס). בגיל צעיר היגר עם הוריו לארצות הברית, ולאחר מכן השתקעה המשפחה בעיירה הקנדית סנט ג'ון, שם עסק אביו בעסקי מחזור מתכת.
בגיל 19 עבר לבוסטון, ולאחר זמן מה רכש תיאטרון בעיירה האוורהיל במסצ'וסטס. תוך חמש שנים השתלט על רוב עסקי הבידור במחוז.
בשנת 1918 עבר מאייר ללוס אנג'לס והתקדם בעסקי הסרטים. בשנת 1929 הפך למנכ"ל האולפן מטרו-גולדווין-מאייר. תחת הנהלתו הפך האולפן למצליח ביותר בעולם, והוא נותר רווחי גם בשנות השפל הכלכלי הגדול. למאייר היו מוניטין של איש עסקים קשוח ובוטה, וגישה שמרנית לנושאים בהם יכולים סרטיו לעסוק. היו לו קשרים פוליטיים ענפים, הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקאית ואף שירת כיו"ר המפלגה בקליפורניה בתחילת שנות השלושים.
בשנות הגדולה של האולפן טיפח מאייר עשרות כוכבים ובמאים הוליוודיים, והיה נותן הטון בהתנהלות העסקית ובכיוון האמנותי של הוליווד. בשנים אלו היה מאייר מעורב במספר פרשיות בהן ניסה האולפן לטייח מעשי פשע הקשורים לכוכביו. 
החל בסוף שנות הארבעים, עם הופעת הטלוויזיה ורגולציה מוגברת של פעילות האולפנים, איבד האולפן של מאייר ממרכזיותו, אם כי המשיך להרוויח. בעקבות 3 שנים ללא פרס אוסקר וסכסוכים עם בעלי האולפן על הכיוון האמנותי, פוטר מאייר ממשרתו ב-1951 ופרש מעסקיו. בשעות הפנאי טיפח מאייר סוסים. בשנת 1957 נפטר מאייר ממחלת הלוקמיה ונטמן בבית הקברות בית שלום במזרח לוס אנג׳לס, בו טמונים גם אחותו הגדולה אידה מאייר-קמינגס ואחיו הצעירים ירמיה (ג׳רי) וראובן מאייר.
נורנות

הנורנות (Norns) הן אלות או ענקיות במיתולוגיה הנורדית, אשר הכריעו גורלות של בני אדם ואלים.
המיתולוגיה מזכירה שלוש נורנות, אורד (Urðr), ורדנדי (Verðandi) וסקולד (Skuld), ניתן לתרגם את השמות בפשטות כ"זה אשר קרה", "זה אשר קורה" ו"זה אשר יקרה" בהתאמה. 
הנורנות ביקרו בחצרות המלוכה על מנת לתכנן את גורל נסיכים שנולדו כאשר הם קשורים לבאר הגורל, מקור הדעת הסודית אשר נובע מתחת לעץ העולם (Yggdrasill).
דודו אנתדזה

ביוגרפיה

דודו אנתדזה נולד בשנת 1900 בכפר ורדזיה שבחבל אימרתי. בשנים 1920-1919 הוא למד בסטודיו לתיאטרון של ג' ג'דברי בטביליסי. בשנים 1925-1920 הוא עבד כעוזר במאי ובשנים 1927-1925 כאחד הבמאים בתיאטרון רוסתוולי שבטביליסי; בתיאטרון זה הוא ביים בשנת 1925 את המחזה "אסירי ליסבון" מאת פוליקרפה קקבדזה.
בשנים 1928-1927, דודו אנתדזה היה במאי בתיאטרון הפועלים של טביליסי (תיאטרון מקצועי בעבור קהל של פרולטרים, שפעל בשנים 1928-1926); בתיאטרון זה, אנתדזה ביים את המחזה "עשרת הימים שזעזעו את העולם" לפי ספרו של ג'ון ריד. בשנת 1928, אנתדזה ניהל את תיאטרון הנערים הצופים של טביליסי (תיאטרון מקצועי עם הצגות שמיועדות לבני נוער).
בשנים 1938-1928, דודו אנתדזה היה במאי בתיאטרון מרג'נישווילי, שנוסד ב-1928 בכותאיסי, הועבר ב-1930 לטביליסי וקיבל את שמו ב-1933 אחרי מות מייסדו - קוטה מרג'נישווילי. לפני מותו של מרג'נישווילי, דודו אנתדזה היה שותפו של המייסד בעבודת הבימוי של מספר הצגות. בתקופת פעילותו בתיאטרון זה, דודו אנתדזה ביים, בין היתר, את המחזות הבולטים הבאים: "האילמים החלו לדבר" מאת הרצל באזוב (1932), "גוריה של נינושווילי" מאת שלווה דדיאני (1934), "הרחוק" מאת אלכסנדר אפינוגנוב (1936) ו"איצקה ריז'ינשווילי" מאת הרצל באזוב (1937).
בשנים 1952-1938, דודו אנתדזה היה המנהל הראשי והאמנותי של תיאטרון מסחישווילי שבכותאיסי; בתקופה זו, אנתדזה ביים, בין היתר, את המחזות הבולטים הבאים: "אנשי האתמול" מאת שלווה דדיאני (1939), "הסיפור שלהם" מאת ו' גבסקיריה (1939), "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר (1939), "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר (1941), "חתונתו של קרצ'ינסקי" מאת אלכסנדר סוחובו-קובילין (1944), "השודדים" מאת פרידריך שילר (1948) ו"רביזור" מאת ניקולאי גוגול (1952).
בשנים 1957-1952, דודו אנתדזה היה מנהל תיאטרון גריבוידוב שבטביליסי (תיאטרון בשפה הרוסית); המחזה הבולט שביים אנתדזה באותה תקופה הוא "זְקַן העמק גוֹצַ'ה" מאת ס' שנשיאשווילי, שהתבסס על ספרו של אלכסנדרה קזבגי (1957).
בשנים 1962-1957, דודו אנתדזה היה מנהל תיאטרון רוסתוולי שבטביליסי. בשנים 1974-1962, אנתדזה היה מנהל "החברה התיאטרלית" של גאורגיה. 
דודו אנתדזה כתב שני ספרים; בשנים 1966-1962 הוא חיבר ופרסם בשני כרכים את הספר "ימי העבר הקרוב", שבו גולל את תולדות התיאטרון הגאורגי הסובייטי וסיפר על יצירותיהם של קוטה מרג'נישווילי ותלמידיו. בשנת 1975 הוא פרסם את הספר "לצד מרג'נישווילי" על עבודתו לצד מייסד תיאטרון מרג'נישווילי.
דודו אנתדזה היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות משנת 1940; בשנה זו הוא זכה בתואר "האמן העממי של גאורגיה". בשנת 1971 הוא זכה גם בתואר "האמן העממי של ברית המועצות". בשנת 1977 דודו אנתדזה קיבל את הפרס הממלכתי של גאורגיה הסובייטית ע"ש קוטה מרג'נישווילי.
דודו אנתדזה מת בשנת 1978 בטביליסי.
מולטו טשומה

ביוגרפיה

מולטו טושמה נולד בכפר ארג'ו במחוז ולגה, בימינו אורומיה, בשנת 1955 או 1956.
התחנך בסין בשפה הסינית המנדרינית, בה סיים את התואר הראשון בכלכלה פוליטית ותואר דוקטור במשפט בינלאומי באוניברסיטת בייג'ינג. לימד במספר מוסדות אוניברסיטאיים.
באמצע שנות התשעים כיהן כסגן שר לפיתוח ושיתוף פעולה כלכלי לצד השר גירמה בירו והתמנה בשנת 2001 כשר החקלאות. בשנים 2005-2002 כיהן כיושב ראש בית הפדרציה האתיופית.
לאחר מכן שימש כשגריר אתיופיה בסין, יפן, אזרבייג'ן וטורקיה.
ב-7 באוקטובר 2013, בעודו מכהן כשגריר בטורקיה, נבחר מולטו על ידי הפרלמנט בפה אחד כנשיא אתיופיה. גם החבר היחיד של סיעת האופוזיציה בבית (אחדות לדמוקרטיה וצדק), גירמה סייפו, בירך על בחירתו.
בדומה לשני קודמיו בתפקיד הנשיא, נגסו גידאדה וגירמה וולדה גיורגיס לוצ'ה, מולטו הוא בן לקבוצה האתנית אורומו. מבחינה דתית הוא משתייך לעדה הנוצרית האתיופית האורתודוקסית.
לד"ר מולטו טשומה יש בן אחד.

גלריה

תמונות נשיא המדינה ראובן ריבלין ומולטו טשומה בעת ביקורו הממלכתי של ריבלין באתיופיה:
האוקטגון (ניו יורק)

היסטוריה

לאחר שהעיתונאית נלי בליי חשפה התעללות בבית החולים פסיכיאטרי, החשיפה שימשה לה השראה לכתיבת הספר "עשרה ימים בבית המשוגעים" ב-1887.
ב -16 במרץ 1972 האוקטגון נרשם ברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים.
האוקטגון קיבל פרס הכולל זיכויי מס ממדינת ניו יורק לאחר שעבר שיפוץ בנייה ירוקה.] בשנת 2006 נבנה בית מגורים על הבניין בצורתו המקורית מ-1841. המבנה עומד כיום בתקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED החל משנת 2008.