google/wiki40b huggingface dataset:
פלוריאן נידרלכנר

קריירת מועדונים

הקריירה של נידרלכנר אינה נחשבת לשגרתית במונחים של שחקן בבונדסליגה. נידרלכנר שיחק כנער במינכן 1860, ושוחרר בגיל 13 מהמועדון משום שהיה צנום מדי ואטי מדי. עד לגיל 21 שיחק נידרלכנר בעיקר במועדוני חובבים, ובמקביל לכך ששיחק במועדון פ.צ. פלקה מרקט שוואבן, למד נידרלכנר תעשייה וניהול. בשנת 2010 עבר נידרלכנר לשחק בליגה האזורית הבווארית כששיחק בפ.צ. איסמנינג, שם הצליח והבקיע 19 שערים בעונה, ותוך עונה מצא את עצמו באונטרהאכינג, ששיחקה בליגה השלישית, וסבלה מקשיים כלכליים שאילצו אותה להסתמך בעיקר על כשרונות צעירים. נידרלכנר המשיך להבקיע במספרים יפים באונטרהאכינג, כאשר בעונת 2011/12 הבקיע שמונה שערים, ושמונה שערים נוספים במחצית הראשונה של עונת 2012/13. בפגרת החורף של עונת 2012/13 חתם נידרלכנר בפ.צ. היידנהיים ששיחקה אז בליגה השלישית. בעונת 2013/14 העפיל נידרלכנר עם היידנהיים אל הבונדסליגה השנייה. בעונת 2014/15 הבקיע נידרלכנר 15 שערים ובישל עשרה, וסייע להיידנהיים לסיים במקום השמיני המפתיע בבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2015 חתם נידרלכנר במיינץ 05 תמורת דמי העברה של 2 מיליון אירו, וערך את הבכורה שלו בבונדסליגה. נידרלכנר ערך 12 הופעות במדי מיינץ במחצית הראשונה של עונת 2015/16, אך לא מצא את הרשת, ובפגרת החורף הושאל לעונה וחצי לפרייבורג ששיחקה בבונדסליגה השנייה והתמודדה על העלייה לבונדסליגה. נידרלכנר הצליח במשימתו עם פרייבורג והעפיל עם המועדון לבונדסליגה כאשר הוא מבקיע שמונה שערים בחצי עונה. בעונת 2016/17 נידרלכנר המשיך להציג יכולת גבוהה במדי פרייבורג והבקיע מספר שערי ניצחון בבונדסליגה, וסייע לפרייבורג לסיים עונה במקום השביעי המפתיע ולהשיג כרטיס למפעל הליגה האירופית. במאי 2017, בתום תקופת ההשאלה, נרכש נידרלכנר ממיינץ על ידי פרייבורג. בעונת 2017/18 נפצע נידרלכנר במחזור העשירי ולא שב לשחק עד תום העונה, כשעד אז הבקיע שני שערי ליגה. בעונת 2018/19 חזר נידרלכנר להרכב, והבקיע ארבעה שערי ליגה.
בקיץ 2019 חתם נידרלכנר על חוזה לשלוש שנים באוגסבורג. בהופעת הבכורה שלו בליגה, הבקיע נידרלכנר שער יתרון בדקה הראשונה מול בורוסיה דורטמונד במחזור הפתיחה של עונת 2019/20, אך דורטמונד ניצחה לבסוף 5-1.
מכוון

במוזיקה

טיונרים משמשים גם בעיקר לכיוונם של כלי נגינה כמו פסנתרים או גיטרות למיניהן. לדוגמה, הכיוון הסטנדרטי של גיטרה הוא (מהמיתר התחתון למיתר העליון) מי, סי, סול, רה, לה, מי. הטיונר עוזר לכוון את הגיטרה כך שכל מיתר יפיק את הצליל המדויק שהוא אמור להפיק.
את הטיונר מניחים ליד או מחברים לכלי נגינה וכאשר הטיונר מקבל צליל מסוים הוא מציג כמה הצליל קרוב או רחוק לצליל מדויק כלשהו (דו, רה, מי וכך הלאה). כך ניתן, למשל בגיטרה, למתוח או לשחרר את המיתר עד שמגיעים לצליל הרצוי.
ישנם טיונרים אנלוגיים, שמקבלים את הצליל ומציגים אותו על ידי חוגה וישנם טיונרים דיגיטליים שעושים זאת על ידי סקאלה של נורות.
כיום קיימות אפליקציות המבצעות את תפקיד הטיונר.
רוסית

סימן מרכך וסימן מקשה

Ьь - סימן לריכוך, מרכך את העיצור הנכתב לפניו.
Ъъ - סימן להתקשות, נכתב בין עיצור לבין תנועה מרככת, הוא מבטל את השפעת התנועה המרככת שנכתבת אחריו על העיצור שנכתב לפניו והופך את הגיית העיצור לרגילה, ללא השפעת הריכוך של התנועות המרכיבות.

רוסית בעולם

בארצות הברית מדברים רוסית יותר מ-850,000 איש.
עד התפרקות ברית המועצות רוב דוברי השפה היו ממוצא יהודי שהיגרו במהלך שנות ה-70 כמו גם בתחילת המאה ה-20.]
ישנם כ־3 מיליון דוברי רוסית במערב אירופה, במיוחד בגרמניה, בריטניה, ספרד, צרפת ואיטליה, עקב גלי הגירה בתחילת המאה ה־20, בעיקר בעקבות מהפכת אוקטובר וכמו כן בעקבות התפרקות ברית המועצות. יש גם אזרחים רבים במדינות מזרח אירופה שלמדו את השפה כשפה זרה עיקרית במהלך השנים שבין מלחמת העולם השנייה להתפרקות ברית המועצות.
בישראל מדברים רוסית 1 – 1.2 מיליון בני אדם (העולים וילדיהם) רובם ממוצא יהודי]. ישנם גם ערבים ישראלים שלמדו רוסית, בעיקר בעקבות כך שיצאו ללימודים באוניברסיטאות בברית המועצות.]
תפוצה רוסית משמעותית מתגוררת ברפובליקות סובייטיות לשעבר, בפרט באוקראינה ובקזחסטן.
שמשון בלוך

שמשון בלוך הלוי (ביידיש: בלאך; 1784 - 7 באוקטובר 1845), איש תנועת ההשכלה היהודית בגליציה, מחבר "שבילי עולם", ספר הגאוגרפיה המודרני הראשון בעברית.
ר

ייצוג האות ר'

בקוד ASCII מיוצגת האות ר' בערך F8, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E8.
בקוד מורס מיוצגת האות ר' באמצעות הרצף: .-. (נקודה קו נקודה).
הוא ייצוגה של האות ר' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ר' באמצעות המילה "רות".
באיתות בדגלי סמפור ר' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה צפון-מזרחה ודגל שני הפונה צפון-מערבה.
האשטאג

הַאשְׁטָאג (מאנגלית: Hashtag, בהמלצת האקדמיה ללשון העברית: תַּג הַקְבָּצָה) הוא מחרוזת טקסט המשמשת לסימון וקטלוג נושאים ברשתות חברתיות ובאתרים נוספים ברחבי האינטרנט. זוהי דרך מהירה ופשוטה לתייג פוסט, תגובה, תמונה או "ציוץ" (כך נקראת הודעה בטוויטר) ולקשרו לנושא מסוים. תהליך התיוג מתבצע על ידי הוספת סולמית (#) לפני שם הנושא.
האשטאג הוצג לראשונה בשנת 2007 על ידי כריס מסינה בשירות המיקרו-בלוגינג טוויטר. טוויטר אימצה את הקונספט ושילבה אותו בפלטפורמה כאמצעי ארגון מידע. ביוני 2013 הוסיפה פייסבוק את השימוש בהאשטאג לתיוג פוסטים.

מבנה ההאשטאג

ההאשטאג נכתב כמחרוזת אחת ללא מרווחים, שמתחילה בתו הסולמית (#) (באנגלית: Hash ("האש") ומכאן השם "האשטאג" – בתרגום לעברית: "תגית-האש" / "תגית-סולמית" / "תגית-#") – כמילה אחת, או ככמה מילים ברצף, היכולות להיות מופרדות, אך עדיין מחוברות באמצעות קווים תחתונים. לחיצה על ההאשטאג תוביל לחיפוש כל הציוצים או הפוסטים שסומנו בו.
הכלי נמצא בשימוש ברשתות החברתיות טוויטר (לתיוג ציוצים בנושא מסוים), אינסטגרם (לתיוג תמונות בנושא מסוים), ב-Google+, ב-טלגרם, ובפייסבוק (שם הוא משמש בעיקר לתיוג נושא).

שימושים נוספים

שימוש בהאשטאג נעשה על ידי משתמשים רבים לצורך שונה מתיוג – למשל, לצורך הוספת רבדים נוספים לטקסט (סאבטקסט).
האשטאג משמש גם בצורות אחרות, ולא רק בפוסטים (למשל: דוא"ל, הודעות ומסרונים).
במכשירים סלולריים, הגישה לקו התחתון (_) אינה פשוטה, ולכן, רבים מוותרים על השימוש בו.
אליפז בן עשו

אֱלִיפַז, דמות מקראית, בנו הבכור של עשו ואשתו עדה.
לאליפז היו שישה בנים: תימן, אומר, צפו, געתם, קנז, ועמלק, שהיה אבי העם הראשון שנלחם בעם ישראל. עמלק הוא בנו של אליפז מפילגשו תמנע. המדרשים מראים את המשפחולוגיה המורכבת במשפחת אליפז כאשר תמנע היא גם ביתו וגם פילגשו.
אליפז מוזכר במדרש בהקשר לבריחתו של יעקב מאחיו עשו, מחשש לחייו, אל דודו לבן הארמי שישב בחרן. בעקבות בריחת יעקב, שלח עשו את בנו אליפז לרדוף אחריו ולהורגו. כאשר השיג אותו אליפז, התחנן יעקב על חייו, אך אליפז טען שמוטלת עליו החובה למלא את מצוות אביו. יעקב נתן את כל אשר היה לו לאליפז ובכך אפשר לו לקיים את מצוות אביו וכן לא לפגוע בו נפש, שכן "עני חשוב כמת".
על פי ספר יוסיפון, בנו של אליפז, צפו, היה למלכם של הכתים עם שחרורם מעול קרתגו.
סיגל צברי

ביוגרפיה

סיגל צברי נולדה בשנת 1966 וגדלה בחיפה. היא החלה ללמוד אמנות בתיכון עירוני ה' בחיפה. בשנים 1986–1988 היא למדה במכון אבני בתל אביב אצל הצייר ישראל הרשברג. צברי חיה כיום בראשון לציון.
רוב ציוריה של צברי הם ציורים פיגורטיביים בשמן. צברי מציירת בעיקר דיוקנאות עצמיים, נופים, סוסים, וכן צמחים שהיא עוקבת אחרי תהליך הגדילה שלהם.

גלריה

מתוך פרויקט תיעוד 'ואלס' בעין הצלם, צילום: ערן אקרמן
מינים שנכחדו

גורמים להיעלמות מינים

על פי דרווין, אבי תורת האבולוציה, כל מין עלול להיכחד. על פי רוב משך חיים של מינים שהאדם מודע להם הוא מספר מיליוני שנים. מין נכחד בשל אי התאמתו לתנאי הסביבה המשתנים או אי עמידתו בתחרות על משאבי הטבע (ברירה טבעית) מול מינים אחרים.
לעיתים קשה להבדיל בין מצב בו מין נכחד והנישה שלו נתפסה על ידי מין דומה לו לבין מצב בו האוכלוסיות של אותו מין עברו שינויים אבולוציוניים בהתאמה לתנאי הסביבה המשתנים עד שמכל אחת מהן נוצר מין חדש. יש המכנים תהליך השתנות כזה "הכחדה כביכול".
בעבר אירעו גם הכחדות ענק ייחודיות אשר נבעו מתופעות וולקניות ואקלימיות קיצוניות (אסון טבע), אשר הביאו לשינויים גורפים בסביבת החיים. בהכחדות אלה נעלמו אחוזים ניכרים מכלל האורגניזמים (לעיתים אף 90% מכלל היצורים החיים על פני כדור הארץ, בהכחדה המונית).
בשנים האחרונות הולכת ומתגבשת ההערכה כי השינויים האקולוגיים הקיצוניים, שנגרמים עקב פעילות האדם, אחראים להכחדת הענק הנוכחית: בעשרות השנים האחרונות חלה עלייה קיצונית בקצב היעלמותם של מינים על פני כדור הארץ, ונראה כי ללא צעד משמעותי ילך קצב היעלמות זה ויגבר.
קיימת גם האפשרות של הכחדה של הזכר בלבד (או להפך) ואז אין באפשרות הנקבה להזדווג וללדת עוד מסוג נדיר זה עד להכחדה (בדומה לסיפור של צב הגלאפגוס ג'ורג' הבודד).

היכחדות כביכול

לצד העלמות מינים במות הפרט האחרון שבהם, קיימת גם תופעה של "היכחדות כביכול". בתופעה זו, האוכלוסייה האחרונה שנותרה למין משתנה בהדרגה, על פי חוקי תורת האבולוציה, והופכת למין חדש. היכחדות כביכול היא תופעה נפוצה משום שכאשר אוכלוסייה נמצאת על סף הכחדה, היא קטנה מאוד ומצויה בתנאי סביבה קשים מאוד. בשל הקטנת האוכלוסייה פועל סחף גנטי ובמקרים קיצוניים יותר גם נישואי קרובים ולכן הגנטיקה של האוכלוסייה משתנה במהירות ובשל תנאי הסביבה הקשים פועלת ברירה טבעית חזקה. למרות תפוצתה הרבה של התופעה - היא טרם נצפתה, וזאת כנראה בגלל הגיל הקצר יחסית של מדעי החיים (כמה מאות שנים בלבד).

גלריה

בעת העתיקה
בעת המודרנית
גלעד חצב

ביוגרפיה

גלעד חצב נולד בטבריה לאב עיתונאי ואם במאית תיאטרון. הוא החל לגלות עניין במוזיקה בגיל מוקדם ובגיל 9 החל ללמוד בקונסרבטוריון העירוני בטבריה, שם ניגן בפסנתר ובחצוצרה, מאוחר יותר לימד את עצמו לנגן גם על גיטרה ותופים. בשנת 1994, כשהיה בן 14, עבר מבית הוריו לצורך לימודים בתיכון לאמנות תלמה ילין בגבעתיים. בתקופה זו למד וניגן ג'אז באנסמבלים שונים כפסנתרן ומתופף. בנוסף, עיבד והלחין מוזיקה להפקות התיאטרון בבית הספר, וכן הלחין חומרים משלו. במהלך לימודיו השתלם בלימוד שפת האלתור של הביבופ (זרם בג'אז) אצל הפסנתרן ומחנך הג'אז עמית גולן. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1999. 
לאחר שירותו הצבאי, החל ללמוד במסלול הנדסת קול במכללת עמק הירדן, שם השתלם אצל אנשי סאונד בכירים בתעשייה, בהם יואב שדמה (סוני יפן). בתקופה זו החל לעבוד עם מחשב וליצור עבודות סאונד שונות לרבות יצירות מוזיקליות מבוססות מחשב. הוא למד את התואר הראשון שלו באקדמיה למוזיקה ומחול ע"ש רובין. במהלך לימודיו הלחין יצירות ועיבודים שונים, בהן רביעיות מיתרים, יצירות לפסנתר, ויצירות להרכבי ג'אז. יצירותיו הוצגו מול קהל, וחלק מהן אף הוקלט. הוא סיים את התואר שלו בהצטיינות.
ב-2006, הפיק מספר הופעות ג'אז, שהתהוו לפרויקט "ג'אז ישראלי" במרכז התרבות בית אבי חי בירושלים. בתום הקיץ של שנה זו, עבר לברלין, שם יצר וניגן עם אמנים בינלאומיים. ב-2010 עבר חזרה לישראל, שם המשיך לפעול ולקדם פרויקטים מוזיקליים בתל אביב. 
בשנת 2015 נבחר על ידי אונסק"ו להפיץ את רעיון יום הג'אז הבינלאומי בישראל, ויזם אירועים בכל רחבי הארץ בשיתוף נגנים ומועדונים שונים. חלק מהאירועים כוסו על ידי התקשורת וזכו לביקורות נלהבות.

גלעד מרבה להופיע במשך כל השנה. ובמופעיו דגש על מוזיקה מקורית ושיתופי פעולה עם יוצרים בולטים בתחום הג'אז, המוזיקה הברזילאית ומוזיקת עולם. במקביל להופעותיו, מפיק עבודות אולפן שונות.
אבזאחים

אַבְּזָאחִים, או אַבְּדְזָאחִים (באדיגית: Абдзах), הם בני שבט צ'רקסי שמקורם בקווקז. נכון ל-2016 מרביתם של בני שבט זה, כחצי מיליון נפשות, מתגוררים בטורקיה. במדינת ישראל קיימת קהילה של כ-1,100 מבני השבט, המתגוררים בריחאניה שבחבל הגליל. האבזאחים דוברים אבזאחית, ניב של השפה האדיגית.

היסטוריה

לפני מלחמת הקווקז חיו האבזאחים במדרונות הרי הקווקז, בסמוך לשבט השפסוגים, והיו השבט השני בגודלו מבין השבטים הצ'רקסיים. השבט התגורר באזור המהווה את הרפובליקות המודרניות של קאראצ'אי-צ'רקסיה ואדיגיה, בתחומה של הפדרציה הרוסית, ובפרט, בכפרים ליד הנהרות קורדזיפס, פצ'הי, פשיש ופשיקופס בהרי אדיגיה וקרסנודאר. לאחר המלחמה גורשו האבזאחים ושבטים צ'רקסים אחרים לשטחיה של האימפריה העות'מאנית. שבט האבזאחים היה השבט הראשון שיצא לגלות בשנת 1879. מאחר שהאבזאחים היו השבט השני בגודלו, הם לא התמזגו ושמרו על זהותם.
לאחר יישובם מחדש בשטחי האימפריה העות'מאנית, נחלקו האבזאחים לקהילות, כאשר כל קהילה הונהגה על ידי זקנים שנבחרו על ידי חברי הקהילה. האבזאחים עסקו בחקלאות ובהורטיקולטורה, והם גידלו בעלי חיים, במיוחד סוסים. כמו כן, הם כרו מתכות כגון עופרת, נחושת וכסף.

אבזאחים בישראל

האימפריה העות'מאנית, שראתה בצ'רקסים לוחמים מנוסים, קלטה אותם בשטחה לאחר מלחמת הקווקז ויישבה אותם באזורים שהיו דלילים בהתיישבות, בין השאר בחבל הגליל שבצפונה של ארץ ישראל: משפחות צ'רקסיות משבט אבזאח יושבו בשנת 1880 בכפר ריחאניה. לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, התגוררו בכפר 290 תושבים ושטחו השתרע על 6,137 דונמים (מתוכם 25 דונם שטחים ציבוריים). במלחמת העצמאות של מדינת ישראל, סייעו תושבי היישוב להעפלה מלבנון וחלקם התנדבו לשרת לצד היישוב היהודי.
מאז 1958 משרתים הגברים הצ'רקסים, בעקבות בקשתם, בשירות חובה בכוחות הביטחון השונים בישראל. אחוז המתגייסים לצה"ל בקרב העדה הוא גבוה במיוחד. הם מעורים היטב בחברה, דוברים אדיגית (בנוסף לעברית, ערבית ואנגלית שלומדים מגיל צעיר בבית הספר), ובמקביל מטפחים את מורשתם ותרבותם הייחודית. נכון ל-2014, מתגוררים בריחאניה 1,175 תושבים, רובם אבזאחים. הכפר מנוהל על ידי ועד מקומי נבחר הכפוף למועצה אזורית מרום הגליל. 
קיימת מערכת של יחסי אחווה בין תושביו האבזאחים של ריחאניה, לבין תושבי כפר כמא, כאשר שני הכפרים מהווים את היישובים הצ'רקסיים היחידים בישראל. מערכת זאת באה לידי ביטוי גם בחילופי כלות וחתנים, ותושבי שני הכפרים עושים את מיטב יכולתם לשמור על מנהגיהם ותרבותם המיוחדת, באמצעות עשייה חינוכית, חברתית ופורמלית בבית הספר.
לויאו (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בראשית ינואר 2017, מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה לויאו 12,024 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009)  (אז היו בו 14,346 איש) היה: 92.92% בלארוסים,  4.39% רוסים ו-1.84 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (64.4%) ורוסית (32.5%).
טים דיקיי

ביוגרפיה

דיקיי נולד ב-12 ביוני 1963 לג'ים דיקיי וג'יל ווגן בעיר אית'קה שבמדינת ניו יורק. בילדותו שיחק כדורסל ובייסבול. הוא גם עסק באמנות, וביצע בבית הספר שלו את המחזמר "אוליבר!".
הוא למד מנהל עסקים ופילוסופיה במכללת לה מוין, תוך שהוא ממשיך לשחק בייסבול, ובשנת 1985 קיבל תואר ראשון במנהל עסקים. לאחר מכן החליט לעבור ללמוד משחק, ולאחר שלקח כמה קורסים בבימוי באוניברסיטת סירקיוז, עבר ללמוד באוניברסיטת ראטגרס, בה קיבל תואר שני באמנות הבמה. בשנת 2010 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת לה מוין.

קריירה

לדיקיי קריירת תיאטרון ארוכה, הכוללת הופעות במחזות בתיאטראות ברודוויי, באוף ברודוויי, ובמספר תיאטראות נוספים. בשנת 2009 בימה דיקיי סרט קצר בשם "This Monday", שהוצג בפסטיבל קאן בקטגוריית הסרטים הקצרים, ובפסטיבל פאלם ספרינגס לסרטים קצרים.
הופעת הבכורה שלו כשחקן הייתה בשנת 1995, בסדרה "seaQuest DSV".
דיקיי שיחק בסרטים וסדרות בתפקידים שונים, אך הופעתו המרכזית הייתה בסדרת הטלוויזיה צווארון לבן, בה גילם את דמותו של סוכן ה-FBI פיטר בורק לאורך כל 6 עונות הסדרה, בין השנים 2009–2014.

חיים אישיים

דיקיי נשוי לאליסה טיילור, אותה פגש בעת לימודיו באוניברסיטת ראטגרס, ולזוג בת ובן.

פילמוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
עמק טירול

מקור השם

שמו של העמק ניתן לו על ידי הביולוג האוסטרי היינץ' ג'אנטשק (Heinz Janetchek), ששימש כביולוג בתוכנית האמריקאית לחקר אנטארקטיקה (USARP) בעונת המחקר 1962–1961.  
העמק נקרא על שם אזור טירול שבאוסטריה, אזור הולדתו של ג'אנטשק.

לקריאה נוספת

• B.A. Whitton, M. Potts, The Ecology of Cyanobacteria: Their Diversity in Time and Space, P 361 
• L. KAPPEN, E. I. FRIEDMANN and J. GARTY, Ecophysiology of Lichens in the Dry Valleys of Southern Victoria Land, Antarctica: Microclimate of the Cryptoendolithic Lichen Habitat, Flora (1981) 171: 216-235, P 231
• H.S. Vishniac, Microbial Ecology of Extreme Environments: Antarctic Dry Valley Yeasts and Growth in Substrate-limited Habitats, PP 2 - 4
תסמונת GFER

רקע

המקרה הראשון של המחלה תועד לראשונה בשנת 2009 ונכון לשנת 2018 אובחנו מספר מקרים בודדים בלבד.

קליניקה

הקליניקה של המחלה, מבוססת על סמך המקרים הבודדים המדווחים, מתארת תרחיש של פגיעה מצטברת, ראשית ברמת התא ולאחר מכן הפגיעה באה לידי ביטוי בפגיעה במערכות שונות בגוף, לרבות פגיעה בראייה (בעקבות היווצרות קטרקט), אובדן יכולות מוטוריות, הידרדרות נוירולוגית, פגיעה בשמיעה ועוד.

תיעוד המחלה בישראל

לאחר שאובחן בישראל פעוט החולה בתסמונת, הוקמה בישראל עמותה בשם "המסע של אלון" שמטרתה לעודד מציאת תרופה למחלה.
פרנסס הודג'סון ברנט

ביוגרפיה

פרנסס אליזה הודג'סון נולדה בעיר מנצ'סטר שבאנגליה, לאב ששימש כמנהל חברת מסחר. בגיל 4 התייתמה מאביה ומשפחתה הצטמצמה לאם וארבעה אחים ואחיות. עקב מותו של אביה, מצבה הכלכלי של המשפחה היה רע, והם רעבו ללחם. בצעירותה חיברה סיפורים שהציגה בתיאטרון בובות לפני משפחתה. את ספריה הראשונים כתבה על מנת לסייע בפרנסת המשפחה.
בשנת 1864, כאשר הייתה בת 15, היגרה יחד עם משפחתה למדינת טנסי שבארצות הברית. בשנים האלו החלה ברנט בקריירה הספרותית שלה. היא החלה לפרסם סיפורים שנדפסו בשבועונים לנשים, וזכו להצלחה.
בשנת 1877 יצא ספרה הראשון, "אותה עלמה או'לאורי", שבו תיארה את חיי הכורים האנגלים. לאחר נישואיה עברה יחד עם בעלה הרופא לוושינגטון, שם חיברה כארבעים סיפורים ומחזות.
ספרה הידוע ביותר, "לורד פונטלרוי הקטן", החל כסיפורים שסיפרה לילדיה, ומאוחר יותר יצא לאור בצורת סיפור בהמשכים בעיתון הילדים האמריקאי "סנט ניקולס". בשנת 1886 יצא בתור ספר. הספר תורגם לעברית על ידי א"ל יעקבוביץ עקיבא בשנת 1922, ופעם שנייה, תחת השם "הלורד הקטן", בשנת 1951.
בערך באמצע שנות התשעים של המאה ה-19 חזרה ברנט לאנגליה, ושהתה שם כ-12 שנים, במהלכם לקחה חלק חשוב במאבק על הבטחת זכויות יוצרים לסופרים על יצירותיהם, מאבק שהוביל בסופו של דבר להכרה בזכויות הקניין הרוחני של הסופרים באנגליה. במהלך שהותה באנגליה התגרשה ברנט מבעלה הראשון, והתחתנה בשנית בשנת 1900. בשנת 1909 חזרה ברנט לארצות הברית.
ב-29 באוקטובר 1924 נפטרה פרנסס ברנט בניו יורק.
ברנד אלואיס צימרמן

חייו

צימרמן נולד בבליסהיים, ליד קלן וגדל בקהילה קתולית כפרית בגרמניה המערבית. אביו היה עובד מסילת הרכבת הקיסרית ואיכר. המפגש האמיתי הראשון שלו עם המוזיקה חל בבית הספר הקתולי הפרטי, שם החל ללמוד בשנת 1929. אחרי שהנאצים סגרו את כל בתי הספר הפרטיים, עבר ללמוד בבית ספר קתולי ציבורי בקלן וסיים אותו בשנת 1937.
אחרי סיום לימודיו נענה לקריאת השלטונות והקדיש שנה ללימודי פדגוגיה במכללה להכשרת מורים בבון.
בחורף 1938 החל צימרמן ללמוד חינוך מוזיקלי, מוזיקולוגיה והלחנה באוניברסיטה בקלן. בשנת 1940 גויס לוורמאכט אך שוחרר בשנת 1942 בגלל מחלת עור קשה. מחלתו מנעה ממנו לחזור ללימודים אצל פיליפ ז'ארנאק, תלמידו ועוזרו של פרוצ'ו בוזוני. גם ראייתו נפגמה והוא סבל מפוטופסיס (נצנוצים), מצב שהנציח ביצירה לתזמורת באותו שם ואשר עורר בו חרדה מפני עיוורון. 
בשנת 1946 החל לעבוד כמלחין עצמאי, בעיקר בשביל הרדיו. משנת 1948 עד 1950 השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, שם למד, בין השאר, אצל רנה ליבוביץ ווולפגנג פורטנר. 
בשנת 1957 קיבל מלגה לאקדמיה הגרמנית "וילה מאסימו" ברומא. במקביל התמנה למרצה לקומפוזיציה (אחרי פרנק מרטן באוניברסיטה למוזיקה של קלן. בשנות ה-60' נהנה מהצלחה ועבודתו כמלחין זכתה להכרה גוברת (כולל מלגה שנייה לווילה מאסימו ברומא בשנת 1963 וחברות באקדמיה לאמנויות בברלין), בייחוד אחרי שהאופרה שלו "החיילים" הגיעה סוף סוף להצגת בכורה בשנת 1965. האופרה לא הוצגה קודם בגלל מספר המשתתפים העצום שדרשה והקשיים המוזיקליים שהערימה - האופרה של קלן טענה, כי זו יצירה ש"אינה ניתנת לביצוע".צוות הזמרים מנה 26 אנשים, מהם 6 טנורים גבוהים, והתזמורת חייבה 100 נגנים ומספר רב של כלי הקשה. האופרה קשה לשירה ולהאזנה, אך עלילתה, המזכירה את "ווצק" של אלבן ברג, מרתקת ומכפרת על מורכבותה של המוזיקה. הן "ווצק" והן "החיילים" מבוססות על מחזות מסוף המאה ה-18, אך מביאות מסר אקטואלי ועדכני.
מצבו של צימרמן החמיר והלך. ראייתו התדרדרה והתנודות בין התרוממות נפש לדיכאון, שליוו אותו במשך שנים, השפיעו גם על בריאותו הגופנית. את הטקסט ליצירה "רקוויאם למשורר צעיר" שאב משירי משוררים, שכולם שמו קץ לחייהם (באייר, יסנין וולדימיר מאיאקובסקי). באוגוסט 1970 סיים את יצירתו "קנטטת קהלת", שלח את משפחתו לנופש והתאבד בירייה.

יצירתו

בתהליך הצמיחה היוצרת שלו, התייצב צימרמן בקדמת המוזיקה החדשה, שרוב המלחינים הגרמנים התרחקו ממנה בתקופת המשטר הנאצי. הוא החל לכתוב בסגנון נאו-קלאסי, המשיך באטונאליות חופשית ובמוזיקה דודקאפונית (שיטת שנים-עשר הטונים) ולבסוף, בשנת 1956, הגיע לסריאליזם. חיבתו לג'אז ניכרת לעיתים בכמה מיצירותיו (בפרט בקונצ'רטי לכינור ולחצוצרה). 
בניגוד לאסכולת דרמשטדט (שטוקהאוזן, בולז, נונו ועוד), צימרמן לא ניתק עצמו מן המסורת. בסוף שנות ה-50' פיתח לו סגנון הלחנה אישי משלו, ה"קלאנגקומפוזיציון" הפורליסטי (שמשמעו התמקדות במשטחי צליל וגוני טון). השילוב והחפיפה בין שכבות של חומר מוזיקלי מתקופות שונות (החל בימי הביניים, דרך תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית במוזיקה ועד לג'אז ולפופ, תוך שימוש בטכניקות מוזיקליות מתקדמות, אופייניים לקלאנגקומפוזיציון. השימוש של צימרמן בטכניקה זו נע משיבוץ מובאות מוזיקליות אינדיבידואליות (הבא לביטוי במידה מסוימת ב"נצנוצים" לתזמורת) עד אל יצירות, הבנויות כולן כמעשה טלאים (הבלט ("Musique pour les soupers du Roi Ubu"). ביצירותיו הווקאליות, בעיקר ב"רקוויאם", הטקסט משמש לקידום היצירה בדרך של חפיפה בין טקסטים ממקורות שונים. צימרמן השתמש במטאפורה "הצורה הכדורית של הזמן" ליצירת עמדה מוזיקלית משלו.
זיהוי קצוות

זיהוי קצוות היא פעולה מתמטית מרחבית שמטרתה למצוא את קוי הקצה של עצמים בתמונה דיגיטלית. קוי קצה (שפות) מוגדרים כגבול בין רמות בהירות שונות. בדרך כלל, השוני בין רמות בהירות שבינן עוברת שפה הוא חד.
זיהוי קצוות הוא כלי בסיסי בעיבוד תמונה וראייה ממוחשבת, המשמש בסיס לאלגוריתמים רבים לזיהוי עצמים וצורות בתמונות.

מוטיבציה

באמצעות גילוי שפות, ניתן להגדיר גבולות של אובייקטים בתמונה, צללים, לקבוע אוריינטציה של משטחים ועוד.
כמו כן, ניתן לחבר נקודות על שפות לכדי קונטור שלם או קו ארוך. קוים מסוג זה יכולים לשמש לזיהוי אובייקטים (כפי שאנשים מסוגלים להבחין בין חפצים שונים לפי קוי התאר שלהם בלבד).
שפות מבדילות בין אזורים בעלי צבע שונה וטקסטורה שונה ובכך זיהוי שהלן יכול לתרום לסגמנטציה של תמונה, שהיא בעיה קשה בראייה ממוחשבת.
בנוסף, העין האנושית טובה בזיהוי שפות ובאפיון תמונה אך ורק לפי השפות. מעוניינים לשחזר בתכונה משמעותית וחזקה זו בראייה ממוחשבת.

מהי שפה

שפה מוגדרת כשינוי חד בבהירות התמונה לאורך עקום.
מקורות לשפות בתמונה יכולים להיות שונים: גאומטריה של אובייקטים (קוי מתאר), הסתרות בין אובייקטים שונים בתמונה (סוס על רקע עצים מסתיר אותם ויוצר שפה בינו לבין העצים), שינויי צבע וטקסטורה וכו'.
Devoción

רקע וכתיבה

השיר נכתב והופק על ידי שאקירה וחורחה דרקסלר. השיר הוא שיר בסגנון של רוק אלטרנטיבי המושפע מסגנון הטכנו. למרות שלא יצא כסינגל, הצליח השיר להגיע אל המקום ה-40 במצעד השירים הדיגיטליים של בילבורד.   
אודיו השיר שהועלה ליוטיוב, זכה להצלחה רבה ומונה הצפיות שלו עומד על כ-2.3 מיליון צפיות.

ביקורת

מבקר המוזיקה סטיבן תומאס ארלואין מאתר האינטרנט AllMusic, סקר את השיר בחיוב ואף אמר עליו כי: "בשיר "Devoción", שאקירה מכה את כל השומעים, וההשראה היא מארנה רוקרס".

ליריקה

מילות השיר כשמו, מדברות על מסירות, בדידות ומשבר בזוגיות. בתחילת השיר, מציגה שאקירה את הפגיעה שחוותה מבן זוגה תוך שהיא אומרת, "השארת עליי רושם שאני עוד דבר כבד במזוודה שלך". בהמשך, היא מדברת על כך שהיא עדיין מאמינה באהבה שלהם, ושהיא הפכה לחסינה כנגד כאב, בעקבות כל המשברים שחוותה.
בפזמון השיר חוזרת ואומרת שאקירה לבן זוגה כי היא מאמינה רק למה שהיא רואה, והיא רואה שהוא שכח ממנה. הפזמון ממשיך כאשר היא אומרת לו כי: "אני מרגישה שאני מאבדת אותך, אין שום סימן ממך. שלום, שלום, יש שם מישהו? כל כך הרבה אדישות וכאב מעיקים עליי. שלום, שלום, אני עדיין כאן!".
בסוף השיר אומרת שאקירה כי: "אין יציאת חירום ממערכת היחסים הזו. המרחק בינינו שורף אותי מבפנים".

הופעה

עם השיר הופיעה שאקירה בטקס פרסי הגראמי הלטיני שהתקיים ב-10 בנובמבר 2013. לאחר מכן, הופיעה עם השיר בטקס פרסי "Los Premios 40 Principales" שהתקיים ב-9 בדצמבר 2011, בפלאסיו דה דפורטס דה לה קומונידד דה מדריד. באותו הטקס, שרה גם את "Antes de las Seis" ו-"Loca".
בנוסף לכך, ביצעה שאקירה את השיר במופע שהתקיים בפאלה ניקאיה שבצרפת.
הדמוקרטיה באמריקה

הביקור של דה טוקוויל באמריקה

ב-1831, אלכסיס דה טוקוויל וגוסטאב דה בומון, שניהם צרפתים, נשלחו על ידי הממשלה הצרפתית לחקור את מערכת בתי הסוהר האמריקאית. הם הגיעו לניו יורק במאי של אותה שנה ובמשך תשעת החודשים הבאים תרו את ארצות הברית, כשהם מתעניינים לא רק בבתי סוהר אלא גם בהיבטים אחרים של החברה האמריקאית. בכללם, המערכת הכלכלית והפוליטית של המדינה. הם ביקרו גם בקנדה בקיץ של 1831.
לאחר ששבו לצרפת בפברואר 1832, הם הגישו דו"ח לגבי בתי הסוהר, ("Du système pénitentaire aux États-Unis et de son application en France"), ב-1833. טוקוויל, שהוקסם מהפוליטיקה האמריקאית, כתב חיבור חברתי ופוליטי אנליטי בשם "הדמוקרטיה באמריקה", שנעשה למשפיע ביותר.

תקציר

המוקד העיקרי של הדמוקרטיה באמריקה היא ניתוח של הסיבה שהדמוקרטיה הייצוגית הרפובליקאית הצליחה בארצות הברית בזמן שנכשלה במקומות רבים אחרים.
טוקוויל גם עוסק בעתידה של ארצות הברית, כשהוא דן באיומים האפשריים על הדמוקרטיה ועל האיומים שהיא עשויה להוות בעצמה, כולל אמונתו שלדמוקרטיה יש נטייה להדרדר למה שהוא קורא "דספוטיזם מסוים". הוא גם מעיר כי התפקיד החשוב של הדת בארצות הברית הוא תוצאה של הפרדת הדת מהמדינה, הפרדה שהייתה נוחה לכל המפלגות.
בספרו מציג טוקוויל את העצמה הפוליטית באמריקה כמי שנתונה לחלוטין בידי הרוב, ורואה בכך סכנה ממשית: "שם אתה מובטח כה מעט מפני עריצות הרוב". טענתו נובעת מן העובדה שכל גורמי הכח במערכת המדינית שהכיר באמריקה מושפעים לחלוטין מדעת הרוב או כפופים לה. הרשות המחוקקת מייצגת את הרוב והרשות המבצעת נבחרת על-ידו, הצבא "אינו אלא הרוב כשהוא נושא נשק" ומערכת המשפט מבוססת על עקרון של חבר מושבעים ההופך את דעת הרוב להכרעה משפטית. לפיכך מציע טוקוויל דגם של הפרדת רשויות בו הרשויות מרסנות זו את זו, אך זוכות לחופש מסוים בפעילותן מפני הציבור ותביעותיו.

חשיבות

'הדמוקרטיה באמריקה' פורסם במהדורות רבות במהלך המאה ה-19. הספר נעשה פופולרי מאוד באירופה ובארצות הברית. עד המאה ה-20, הוא כבר נהיה לחיבור קלאסי במדע המדינה, מדעי החברה, ובהיסטוריה.
נטען כי בחיבורו טוקוויל חזה כמה התפתחויות שאכן התאמתו. טוקוויל חזה את הפוטנציאל הנפיץ של הוויכוח על העבדות, וכן את עלייתן של ארצות הברית ורוסיה כמעצמות-על.
טוקוויל לא טען כי הדמוקרטיה האמריקאית היא ללא רבב. לטענתו, הדספוטיזם של דעת הקהל, עריצות הרוב ורמה נמוכה של חירות אינטלקטואלית מורידה את רמת הספרות, הלמדנות והמדינאות לגורם המשותף הנמוך ביותר. ספר זה חזה כי תהיה אלימות במאבקי המפלגות, וכי הבורים הם שיחליטו את ההחלטות החשובות במקום ששיפוטם של החכמים יעמוד בראש. ניתן להתווכח על ההתגשמות של תחזיות אלה.