google/wiki40b huggingface dataset:
אוולין גודמן-טאו

הרבה אוולין (חוה) גודמן-טאו (נולדה בווינה ב-1934) היא פרופסור למחשבת ישראל.

ביוגרפיה

גודמן-טאו נולדה בווינה למשפחה מסורתית שמוצאה מגליציה. אביה אברהם היה בנקאי, ואמה יוטה כימאית. עם האנשלוס ברחה המשפחה להולנד, ושם התחבאה בימי השואה. לאחר המלחמה נשארה המשפחה בהולנד ואף רכשה את הבית בו התגוררו במהלך המלחמה. בשנת 1955, לאחר פטירת אמה, נסעה גודמן-טאו עם אביה ואחותה לארצות הברית, שם נישאה למשה גודמן. בשנת 1956 עלתה עם בעלה לישראל.
בשנות התשעים הקימה מחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת האלה שבגרמניה, ליד לייפציג, ועמדה בראשה במשך 6 שנים. לאחר מכן לימדה במשך שנה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. בשנת 1999 הקימה את האקדמיה ע"ש הרמן כהן לדת, מדע ואמנות בבוכן שליד קרלסרוהה.
לאחר שהתבקשה לכהן ברבנות בקהילה הרפורמית "אור חדש" בווינה, תפקיד אותו מילאה במשך שנה, חיפשה גודמן-טאו אחר רב אורתודוקסי שיסמיך אותה לרבנות. בשנת תשס"א (2000) היא הוסמכה לרבנות על ידי הרב יהונתן צ'יפמן מירושלים.
גודמן-טאו היא אחותו של הרב צבי טאו, נשיא ישיבת הר המור. אחות נוספת שלהם היא ד"ר גרדה אילתה-אלסטר, מרצה לשעבר לספרות משווה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יעקב אינגרמן

ראשית חייו

אינגרמן נולד בשפטובקה שבאוקראינה, למד מתמטיקה באוניברסיטת קייב בשנים 1937–1940 ולאחר מכן עבד כמורה.

במלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה גויס לצבא האדום, השתתף בבלימת המתקפה הגרמנית, נפצע, ובבית חולים ברוסטוב גויס למודיעין. לאחר קורס של חצי שנה הוא הופעל במסגרת המודיעין הקרבי לגיוס פעילים בארצות הכבושות על ידי גרמניה הנאצית לפעילות פרטיזנית מחתרתית. אינגרמן הוצנח בשנת 1942 באזור טגנרוג, בזהות בדויה של טרקטוריסט שאמו גרמנייה ואביו קוזאק שנשפט בטיהורים הגדולים. באמצעות ידיעותיו בשפה הגרמנית התקבל כמתורגמן ביחידה גרמנית ולאחר מכן עבר ליחידה טכנית של ורמאכט שחיברה קווי חשמל וקווי אספקת מים ושירת בה במשך שנתיים וחצי. במקביל פעל לגיוס פרטיזנים והבריח לרשותם נשק. באוגוסט 1943 בדרגת רב"ט הועבר עם היחידה לאיטליה שם השתתף בפעולות חבלה של פרטיזנים איטלקים ויוגוסלבים בסמוך לעיר טרנטו, הצליח להבריח קבוצת שבויים סובייטים. במאי 1945 הכוחות האמריקאיים הגיעו לאזור.

לאחר מלחמת העולם השנייה

באיטליה נישא לאלברטה, בתה הדוכסית האיטלקית שעזרה לפרטיזנים אולגה מָארִיני, היה פעיל בתנועת הבריחה בראשותו של מאיר דודזון ובשנת 1946 עלו בני הזוג לארץ ישראל, באניית "יאשיה ווג'ווד" במסגרת ההעפלה, והתיישבו בקיבוץ אילון, שם נולדה בתם, מרים. כעבור זמן קצר שבה רעייתו עם בתם לאירופה. 
אינגרמן התגייס לחיל המודיעין ושירת ביחידת ההאזנה 515 (לימים יחידה 8200), בה הכיר את רעייתו שולה הלפרין ויחד עמה זכה בשנת 1961 בפרס ביטחון ישראל. במסגרת יחידת ההאזנה הוקם על ידי אינגרמן "המדור הרוסי". לאחר פרישתו מצה"ל הוא הצטרף לארגון נתיב וערך את דברי הסאמיזדאט שנכתבו על ידי יהודי ברית המועצות והופצו ביניהם.

משפחתו בישראל

בתו היא הד"ר לפילוסופיה ענת מטר.
טוסון

אטימולוגיה

שם העיר הנוכחי, טוסון הגיע דרך שם המקום בספרדית Tucsón, משם המקום Cuk Ṣon בשפת הילידים אאודנם. משמעות המילה היא: 'לרגלי ההר השחור', והכוונה להר געש סמוך.

היסטוריה

קרוב לוודאי שפלאו-אינדיאנים ששכנו באזור מלפני 12,000 שנים היו הראשונים לבקר באתר. חפירות ארכאולוגיות שנערכו ליד נחל סנטה קרוז חשפו אתר של כפר שתוארך לשנת 2100 לפני הספירה. בתחילת העידן החקלאי, בין 1200 לפני הספירה ל-150 לספירה, התקיימה פעילות חקלאית נרחבת במישור ההצפה של נחל סנטה קרוז. תושבים קדומים אלו חפרו תעלות השקיה וגידלו תירס, שעועית ויבולים אחרים ובמקביל ליקטו צמחי בר וצדו. מהתקופה הקרמית המוקדמת באזור נתגלו כלי חרס ששימשו לבישול ואחסון. בני תרבות הוהוקם חיו באזור בין שנת 600 לשנת 1450 וידועים במערכת תעלות ההשקיה הנרחבות שלהם ובקדרות של כלי חרס בגוון אדום על חום.
העיר הוקמה ב-1775 על ידי מתיישבים ספרדים. לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו (1821) עברה העיר לחזקתה. ב-1853 עברה טוסון והאזור שמסביבה לארצות הברית כחלק מרכישת גדסדן. בשנים 1867 - 1877 הייתה טוסון בירת אריזונה.
בשנת 1880 הגיעה לטוסון מסילת הרכבת של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק (The Southern Pacific Railroad). הדבר תרם לגידול במספר התושבים בעיר. בסוף אותה שנה חיו בעיר כ-8,000 תושבים. בשנת 1950 הגיעה אוכלוסיית טוסון ל-120,000 איש וב-1960 לכ-220,000 תושבים.
בשנת 2010 אירע בעיר ניסיון התנקשות בחברת הקונגרס גבריאל גיפורדס, המייצגת את העיר בבית הנבחרים. גיפורדס ניצלה, אך שישה עוברי אורח, בהם שופט פדרלי וילדה בת שמונה, נהרגו.

גאוגרפיה

העיר נמצאת באזור מדברי, מוקפת בהרים. מצידה הצפון-מערבי נמצאים הרי סנטה קטלינה שהגבוה בהם הוא הר למון, מדרום נמצאים הרי סנטה ריטה המשתרעים למרחק של 65 קילומטרים מצפון לדרום. הגבוה בין ההרים ליד טוסון הוא הר ריגטסון שפסגתו היא 2,881 מטר. 
ממערב נמצאים הרי טוסון וממזרח הרי רינקון. למרות הימצאותה באזור מדברי הנוף בטוסון ומסביב לה הוא מגוון באזורים ליד טוסון אפשר למצוא כל סוג של נוף שקיים בין מקסיקו לקנדה: מדבר יבש, גבעות מדבריות, הרים (שבחלקם יורד שלג בפסגות), יערות וסוגים רבים של קקטוסים (סמלה הלאומי של אריזונה). גובה העיר הוא כ-800 מטר מעל פני הים, כך שהאוויר בה צלול ומתאים מאוד לחולי אסתמה, ורבים מגיעים לטוסון כדי לטפל בבעיות האסתמה שלהם.

אתרים בעיר ומסביבה

אוניברסיטת אריזונה היא האוניברסיטה הגדולה והחשובה באריזונה, והיא נמצאת בלבה של טוסון. אוניברסיטה זו נחשבת למכובדת מאוד ונמנית עם האוניברסיטאות הטובות בארצות הברית - תלמידים מרחבי ארצות הברית מגיעים ללמוד בה.
ליד טוסון נמצא מוזיאון חיל האוויר (Pima Air And Space Museum) שבו ניתן לראות מטוסים חדישים לצד מטוסים מתקופת מלחמת העולם השנייה. המקום הוא גם בסיס פעיל של חיל האוויר.
אטרקציה נוספת ליד טוסון היא קיט פיק (Kitt Peak). זהו מצפה כוכבים ובו נמצאים הטלסקופים הגדולים בעולם.
ברחבי העיר פזורים עשרות מוזיאונים כגון מוזיאון טוסון לאמנות (Tucson Museum Of Art) במרכז העיר, מוזיאון אריזונה (Arizona State Museum) שמספר על תולדות המדינה, ו"מוזיאון מדבר סונורה" (Sonora Desert Museum) שהוא החשוב והפופולרי שבמוזאונים. הוא נקרא על שם המדבר שבו נמצאת טוסון. המוזיאון מכיל כל מה שקשור למדבר וכולל גן חיות שבו בעלי חיים מדבריים בסביבה שהותאמה אישית להם: קיפודים, דובים, נמרי הרים, עקרבים, ארנבים ונחשים שונים.
בעיר נמצא גם גן חיות שמשלב בין גן חיות, מוזיאון טבע וגן בוטני.
אתר תיירות נוסף קרוב לטוסון הוא אולפני אולד טוסון (Old Tucson Studios). זהו אתר צילום לסרטי מערב פרוע והוא האטרקציה התיירותית הגדולה בטוסון.
גינון אנכי

גינון אנכי (נקרא גם: גינון ורטיקלי) הוא גינון במישור ניצב לקרקע, או ניצב בקירוב. משמע, גינון באופן בו צמחים יכולים לגדול זה מעל זה ולא זה לצד זה, בניגוד לגינון המקובל המקביל למישור הקרקע.
הרעיון של גינון אנכי קיים לפחות מאז הגנים התלויים בבבל. כיום, גינון אנכי נפוץ באזור עירוניים, בהם השטח הפנוי לגינה או לחקלאות הוא מוגבל. במקרים אחרים, תפקיד הצמחים הוא לקשט קיר התומך בהם. בנוסף, ישנן טכניקות שונות לניצול יעיל של מים על ידי הזרמתם מצמח לצמח, כאשר הצמחים ממוקמים זה מעל זה.
המונח "גינון אנכי" הוטבע על ידי גילברט אליס ביילי בשנת 1915 בספרו "Vertical Farming". המשמעות הנוכחית של המושג שונה: ביילי כתב על גינון תת-קרקעי, והמושג היום מתייחס לגינון בבנייני מגורים עם שימוש באור טבעי. 
ישנן מערכות הידרופוניות שמאפשרות גידול צמחים זה מעל זה. מערכות כאלה ניתנות לבנייה עצמית, או שניתן לרכוש אותן מוכנות.
וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד

ביוגרפיה

וילהלמינה נולדה ב-18 בנובמבר 1774 בפוטסדאם לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ואשתו פרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט. בילדותה היה חינוכה נתון תחת פיקוח דודה הגדול פרידריך השני, מלך פרוסיה.
ב-1 באוקטובר 1791 התחתנה וילהלמינה בברלין עם בן דודה וילם הראשון, מלך הולנד, כחלק מברית בין בית אורנז'-נסאו לפרוסיה, אולם בני הזוג התאהבו אחד בשנייה, והיו להם נישואים מאושרים.
בשנת 1795 פלשו הצרפתים לרפובליקה ההולנדית, ווילהלמינה ומשפחתה יצאו לגלות. בתחילה שהו בני המשפחה בבריטניה, ובשנת 1796 עברו לברלין. בשנת 1806 נאלצה וילהלמינה לברוח שוב מהצבא הצרפתי, והתיישבה בפולין, שם התגוררה בתנאים קשים.
בתחילת 1814 חזרה וילהלמינה להאג, ובשנת 1815 הוכתרה למלכת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. המלכה וילהלמינה הייתה צנועה ונשארה ברקע, ולא מילאה כל תפקיד דומיננטי בממלכה. וילהלמינה לא הייתה מלכה פופולרית, וספגה ביקורת על סגנון הלבוש הגרמני שלה. וילהלמינה התעניינה בציור, ביקרה בהצגות, עזרה להגן על מוזיאונים ותמכה באמנות.
בשנת 1820 החלה בריאותה של וילהלמינה להתדרדר, ומשנת 1829 כמעט לא נראתה בפומבי. ב-12 באוקטובר 1837 מתה וילהלמינה בהאג, והיא בת 63 שנים.
הסהר האדום הפלסטיני

פעילות

הארגון הוקם בשנת 1968, על ידי ד"ר פתחי ערפאת, אחיו של יאסר ערפאת. הארגון עוסק בהפעלת בתי חולים, שירותי רפואת חירום ושירותי אמבולנס ומטהו נמצא ברמאללה. הארגון מפעיל כ-41 תחנות אמבולנס בשטחי הרשות וכ-122 אמבולנסים.
בדצמבר 2005 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין הסהר האדום הפלסטיני לבין ארגון מגן דוד אדום הישראלי. ההסכם מאפשר לסהר האדום הפלסטיני להיעזר בשירותי הארגון הישראלי, שציודו מתקדם יותר, ומסדיר טוב יותר את מעבר האמבולנסים של הסהר האדום בתקופות של מתיחות ביטחונית.
בשנת 2006 הארגון הוכר רשמית על ידי הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) והפדרציה הבינלאומית של אגודות הצלב האדום והסהר האדום (The International Federation of Red Cross and Red Crescent Societies).
נשיא הסהר האדום הפלסטיני הוא ד"ר יונס אל חטיב.

פעילות טרור

ארגוני הטרור עושים שימוש באמבולנסים ובתיעוד של הסהר האדום הפלסטיני להברחת מבוקשים ואמצעי חבלה ולביצוע פעולות טרור. כמו כן, אותרו מקרים של שימוש בתיעוד רפואי, בגדי רופאים ואף גיוס הרופאים עצמם כמסייעים לפעולות טרור. הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני פרסם פוסטרים בהם הוא מתגאה בביצוע פיגוע טרור באמצעות אמבולנס עמוס חומרי נפץ.
בתקופת האינתיפאדה השנייה נתפסו מבוקשים פעילי טרור וכן אמצעי לחימה וחומרי נפץ שהוברחו באמבולנסים של הסהר האדום.
ב-27 במרץ 2002 עצר מחסום צה"ל דרומית לרמאללה אמבולנס לטיפול נמרץ. מתחת לאלונקה עליה שכב ילד חולה התגלו חגורת נפץ ומטעני חבלה. הנהג, אסלאם ג'בריל, מבוקש תנזים, עבד בסהר האדום הפלסטיני כנהג אמבולנס, והודה בחקירתו כי אמצעי הלחימה יועדו להימסר לפעילי התנזים ברמאללה. ביוני 2002 נעצר ד"ר אמג'ד עזת חסן מצטפא, רופא בבית החולים בג'נין, אשר גויס על ידי החמאס בג'נין כמבריח מחבלים מתאבדים לישראל. ב-2002 נעצר פעיל תנזים מרמאללה שהודה בחקירתו כי עסק בהברחות אמצעי לחימה באמצעות אמבולנסים. במרס 2002 עשו מבוקשים חמושים ברמאללה שימוש באמבולנסים לשם מעבר ממקום למקום. המבוקשים לבשו בגדי רופאים וחלקם אף נהגו להסתתר במחלקות השונות בבתי החולים בעיר.
במרץ 2012 נעצרו מספר עובדים בארגון בחשד לביצוע פיגוע ירי לעבר כוחות צה"ל
ב-13 בנובמבר 2015 בשעה 14:50 מחבלים פתחו באש לעבר רכב ליד עתניאל. בפיגוע הירי נרצחו הרב יעקב ליטמן ובנו נתנאל. אם המשפחה וארבעה מהילדים נפצעו. לפי תחקיר מד"א, אמבולנס של הסהר האדום הפלסטיני שהגיע לזירת הפיגוע נמנע מלהגיש עזרה לפצועים בניגוד לכללי האתיקה הרפואית, דבר שגרר מחאה חריפה מצד ישראל. הסהר האדום הכחיש את הדברים וטען שטיפל בפצועים.
יואכים ואצטיס

קריירה מוקדמת

יואכים ואצטיס נולד למשפחת איכרים ממוצא לטבי. הוא חלם על אוניברסיטה אך בחר בקריירה צבאית שאיפשרה לו ללמוד על חשבון המדינה. בשנת 1891 הוא התנדב לצבא ושירת בריגה. בשנת 1897 סיים ואצטיס את בית הספר לקצינים בווילנה ובשנת 1909 סיים אקדמיה צבאית של המטה הכללי. בשנת 1912 ואצטיס קודם לדרגת לוייטנט-קולונל.
את קרבות מלחמת העולם הראשונה ואצטיס החל בפרוסיה המזרחית. בקרבות סביב ורשה ואצטיס נפצע וכאשר בסתיו 1915 חזר לחזית קודם לדרגת קולונל. ואצטיס לחם ביחידה הרובאים הלטביים ובמהלך שנת 1917 החלו הכנות לקידומו לגנרל אך לאור שינויי השלטון הדבר לא בוצע.

הצבא האדום

מייד לאחר מהפכת אוקטובר ואצטיס ביחד עם יחידתו עבר לתמיכה בשלטון החדש. בדצמבר 1917 הוא היה ראש אגף המבצעים במטה הכללי הסובייטי. בינואר 1918 הוא פיקד על דיכוי מרד של יחידות הפולניות ובאפריל 1918 מונה למפקד חטיבה לטבית שהייתה מוצבת במוסקבה. באותה תקופה זו הייתה אחד מיחידות הכי מאורגנות בצבא האדום. ביולי 1918 ואצטיס היה בראש כוחות הצבא האדום שדיכאו מרד שאוגן על ידי המפלגה הסוציאל-רבולוציונית (שמאל) במוסקבה. לאחר דיכוי המרד, ואצטיס מונה למפקד הכוחות בחזית המזרחית. ב-1 בספטמבר 1918 ואצטיס מונה למפקד העליון של הצבא האדום והיה בתפקיד זה עד ל-9 ביולי 1919. במקביל, בינואר-אביב 1919 ואצטיס היה מפקד של צבא לטביה הסובייטית.
ביולי 1919 ואצטיס הואשם בבגידה ונעצר. לאחר מספר שבועות האשמות בוטלו, אך ואצטיס לא חזר לתפקיד הקודם ולא חזר לפיקוד של יחידה קרבית כלשהי. החל מאוגוסט 1919 הוא היה בתפקיד מטה ומשנת 1921 ואצטיס היה מלמד באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
ואצטיס היה מלמד באקדמיה צבאית עד לשנת 1937 (משנת 1927 פרופסור). בשנת 1928 הוענק לו עיטור הדגל האדום. במהלך עבודתו באקדמיה ואצטיס פרסם כמה מאמרים על קרבות מלחמת העולם הראשונה.
ב-29 בנובמבר 1937 ואצטיס נעצר והואשם בריגול לטובת גרמניה ולטביה. הוא הוצא להורג ב-28 ביולי 1938. ב-28 במרץ 1957 ואצטיס טוהר מכל אשמה.
טסמניה

האבוריג'ינים הטסמנים

קבוצה מקרב האבוריג'ינים האוסטרלים, שזמן הגירתם לאוסטרליה נאמד ב-40,000-60,000 שנים לפני זמננו, היגרה לטסמניה לפני כ-24,000 שנה לפחות, דרך מדף יבשה שנחשף כאשר גובה פני הים ירד בתקופת הקרח וחיבר את האי ליבשת אוסטרליה. כאשר פני הים עלו בחזרה בשלהי עידן הקרח, נותקו האבוריג'ינים המקומיים מאוכלוסיית היבשת ותרבותם התפתחה בבידוד ובאופן ייחודי.

גילוי טסמניה

טסמניה התגלתה על ידי מגלה הארצות ההולנדי אבל ינזון טסמן ב-24 בנובמבר 1642.
באוגוסט 1642 נשלח טסמן כמפקד משלחת לגילוי "ארצות הדרום הבלתי נודעות", אשר שיערו כי קיימות בדרום האוקיינוס השקט אולם אף אירופי לא הגיע אליהן עד אז. טסמן הפליג תחילה בכיוון ההפוך, מערבה לאי מאוריציוס, כיוון שקיווה כי משם כיוון הרוח יסייע לספינותיו להגיע ליעדן. מהיכרותו את משטר הרוחות בים הסיק כי ממאוריציוס יוכל לפנות לעבר מה ששיער שהוא חופה הדרומי של אוסטרליה. (ההולנדים הכירו באותה עת כבר חלק מן החוף המערבי של יבשת אוסטרליה אולם צורת החוף הדרומי לא הייתה ידועה).
ב-24 בנובמבר 1642 זיהה טסמן את החוף המערבי של טסמניה ליד נמל מקוארי. טסמן קרא למקום בשם ההולנדי Anthoonij van Diemenslandt (ארץ ואן דימן) על שמו של אנטוני ואן דימן, שהיה המושל הכללי של איי הודו ההולנדיים. בהפליגו דרומה עבר טסמן בקרבת הקצה הדרומי של טסמניה, ופנה לצפון-מזרח עד לכף פרדריק הנרי באיי פורסטיאר. ב-3 בדצמבר 1642 הוא ניסה לנחות במקום אולם הים הסוער מנע זאת. עם זאת, אחד מאנשי האנייה הצליח לשחות לחוף ולטעת את הדגל ההולנדי ביבשה ובכך להכריז על בעלותה במקום.

זיהוי טסמניה כאי והקמת המושבה הבריטית

רק בשנת 1798 זוהתה טסמניה כאי על ידי הבריטי מתיו פלינדרס, שהקיף את האי והוכיח שהוא אי מבודד. עד אז נחשבה טסמניה חלק מקו החוף של אוסטרליה.
בשנת 1803 הוקמה באזור מפרץ ריסדון המושבה הבריטית השנייה.

הקהילה האבוריג'ינית החדשה בטסמניה

משנת 1847 החלה להתפתח קהילה אירופאית-אבורגנית (מאוסטרליה), עם סגנון חיים מעורב.
כיום חיים אלפים מהצאצאים שלהם באיים פילינדרז, ופרנו, ובשאר חלקי טסמניה.

גאוגרפיה

טסמניה הוא אי הררי. האי הוא שורת הרי געש לא פעילים. האי מכוסה בהרים בעיקר בחלקו המרכזי והדרום מערבי. מידלנדס, החלק הדרום מזרחי של טסמניה, שטוח ומשמש לרוב לחקלאות. באזור כפרים חקלאים רבים ואין בו ערים גדולות. רוב היישובים נמצאים באזור הנהרות דרוונט והואון (שהוא הרביעי בגודלו בטסמניה) בדרום ובצפון נהר תמר ונהר מרסיי.
חלקו המערבי של האי הוא המאוכלס ביותר. לראשונה התיישבו בו אירופים באמצע המאה ה-19, לאחר שמצאו בו מרבצי מינרלים. במערב האי יורדים גשמים רבים המזינים תחנת כוח הידראולקטרית. ברכס החוף המערבי נמצאים מכרות המינרלים הגדולים במדינה, אשר תורמים רבות לכלכלת טסמניה.
חלקו הדרום מערבי של האי מכוסה ביער גשם צפוף, בין האחרונים שנשארו בחצי הדרומי של כדור הארץ.
האקלים באי הוא נוח, ללא הרבה לחות. באזורים הגבוהים, המיושבים בדלילות, יש שלג בכל ימות השנה.
טסמניה מופרדת מאוסטרליה על ידי מצר בס, אזור הקשה לשחייה ולשיט בגלל מימיו הרדודים, הגורמים למים לגעוש בגלל זרמים חזקים מהאוקיינוס השקט ומהאוקיינוס ההודי. רוחב המצר 240 ק"מ.
ג'ון טמפלטון

סר ג'ון מרקס טמפלטון (באנגלית: Sir John Templeton,‏ 29 בנובמבר 1912 - 8 ביולי 2008). משקיע, איש עסקים ופילנתרופ. 
מייסד קרן טמפלטון. הקרן הוקמה ב-1987 ומנהלת כיום 615 מיליארד דולר.
היה מהראשונים בוול סטריט שפיזרו את השקעותיהם מחוץ לארצות הברית. 
מאמרותיו המפורסמות: "מתן צדקה מעניק תמיד את התשואה הגדולה ביותר על השקעתכם".
קרחון ימי

קרחון ימי הוא גוש קרח ענק, שניתק מקרחון יבשתי או ממדף קרח וצף בים. דבר זה נגרם עקב האנומליה של המים, צפיפותו של הקרח קטנה משל המים הנוזליים, דבר המייחד את הקרחון במשקלו הקטן משל המים ומאפשר לו לא לשקוע בהם. בדרך כלל כתשיעית מהקרחון בולטת מעל פני המים, ושאר הקרחון נמצא עמוק מתחת לפני המים. מכיוון שרק קצהו גלוי לעין, קשה לשער את מלוא גודלו וצורתו של הקרחון.
התנגשות של ספינה בקרחון עלולה להיות גורלית מבחינתה של הספינה, ולכן קרחונים נחשבים לסיכון גבוה לכלי שיט. לצמצום סכנה זו נעשים מאמצים לאיתור מקומם של קרחונים, בפרט בצפון האוקיינוס האטלנטי.
האסון הנודע ביותר של טביעת אוניה עקב התנגשות בקרחון הוא טביעתה של האוניה "טיטניק" בהפלגת הבכורה שלה, ב-15 באפריל 1912.
קרחון B-15 הוא הקרחון הימי הגדול ביותר שתועד.  שטחו המקורי היה כ-11,000 קמ"ר, כמחצית שטחה של ישראל. הקרחון ניתק ממדף הקרח רוס במרץ 2000 ונשבר לאחר מכן למספר קרחוני משנה שהגדול בהם היה קרחון B-15A ששטחו 3,100 קמ"ר.
הנסיך היגשיקוני

נעוריו ותחילת דרכו

הנסיך נרוהיקו נולד בקיוטו, והיה הבן התשיעי של הנסיך קוני אסהיקו ושל טראו אוטקו. אביו, הנסיך אסהיקו, היה בנו של הנסיך פושימי קוניאי, ראש משפחת פושימי-נו-מיה ה-20. אביו היה גם המבוגר מבין ענף שיהוקה, אחד הענפים של השושלת הקיסרית שממנה ניתן לבחור קיסר בהיעדר יורש ישיר. הנסיך נרוהיקו היה אחיו החורג של הנסיך קוני קוניושי, אביה של הקיסרית קוג'ון העתידה לבוא, אשתו של הקיסר הירוהיטו. אחיו החורגים האחרים, הנסיך אסאקה יסוהיקו, הנסיך נשימוטו מורימסה והנסיך קיה קונינורי, כולם יצרו ענפים חדשים במשפחה הקיסרית בזמן תקופת מהיג'י.

הקריירה הצבאית ותקופת הכהונה בתור ראש ממשלה

לפני הקדנציה הקצרה שלו, היה היגשיקוני קצין בצבא הקבע. לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הקיסרית הצבאית (1908) ובמכללה הצבאית (1914), עבר ללמוד במכללה הצבאית העליונה (École Supérieure de Guerre) בפריז בין השנים 1920-1922. בחזרתו ליפן, הגיע בסופו של דבר לדרגת גנרל, לאחר ששירת בזה אחר זה כמפקד חטיבת חיל רגלים החמישית (1930-1934), המחלקה הצבאית הרביעית (1934-1937), אגף התעופה הצבאית (1937-1938) והצבא השני בסין (1938-1939). היגשיקוני היה לחבר במועצת המלחמה העליונה משנת 1939, ושירת כמפקד פיקוד הגנה לאומית בין השנים 1941 ל-1944. הוא שיתף פעולה עם מספר אצילים ואחרים מהמשפחה הקיסרית על מנת לסלק את הידקי טוג'ו מראשות הממשלה לאר נפילת סייפן ב-1944.
הקיסר הירוהיטו מינה את היגשיקוני לראשות הממשלה ב-16 באוגוסט 1945, במקומו של האדמירל קנטרו סוזוקי. לממשלת היגשיקוני היו שתי מטרות: האחת, להבטיח הפסקה של כל פעולות האיבה של כוחות הצבא היפנים; והשנייה, להרגיע את העם היפני כי המוסד הקיסרי עודנו מוגן. היגשיקוני התפטר באוקטובר עקב חילוקי דעות עם כוחות הכיבוש האמריקאים בקשר לביטולו של חוק שימור השלום משנת 1925.

החיים כאזרח מן השורה

היגשיקוני איבד את תואר הנסיכות ואת החברות במשפחה הקיסרית כתוצאה מרפורמה של צבא הכיבוש האמריקאי על משק הבית הקיסרי. כאזרח מן השורה, הוא הפעיל מספר עסקים קמעוניים לא מוצלחים ושירת זמן קצר ככומר ראשי במסדר דתי חדש, היגשיקוני-קיו, אשר הוחרם לאחר מכן על ידי שלטונות הכיבוש האמריקאים. הנסיך לשעבר היה לראש-כבוד האיחוד הבינלאומי לאמנויות לחימה (IMAF) ב-1957, נשיא-כבוד התאחדות כלבי הרועים היפניים וכמה ארגונים אחרים. ב-1958, היגשיקוני הוציא לאור יומני מלחמה משלו תחת השם "יומן המלחמה של חבר במשפחה הקיסרית".
הוא הוציא לאור אוטוביוגרפיה, "זיכרונותיו של היגשיקוני", ב-1968. הנסיך לשעבר היגשיקוני נרוהיקו נפטר בטוקיו ב-20 בינואר 1990 בגיל 102. הוא האריך ימים מאשתו, שניים מבניו, כל אחיו ואחיותיו, ואחיינו, הירוהיטו. היגשיקוני זכור בעיקר כראש הממשלה הראשון שלאחר מלחמה.
ריכרד שטמפל

קריירה מוקדמת

שטמפל נולד ב-18 ביוני 1891 בחמניץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1910 התגייס שטמפל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-104 (הסקסוני המלכותי ה-5 - נסיך הכתר), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שטמפל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בספטמבר 1925 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-10.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה שטמפל מפקד רגימנט הרגלים ה-10, אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-4, ולחם עמו כחלק מהקורפוס הממונע ה-15 במסגרת הארמייה העשירית. ב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-108, אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-38, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת. ב-15 באוגוסט 1940 הוא מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-14, וב-1 באפריל 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. במהלך מבצע ברברוסה לחם שטמפל עם חטיבתו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. ב-1 באפריל 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-371, וב-11 באפריל קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. הדיוויזיה לחמה במתקפת הקיץ הגרמנית, כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה ה-17, ולאחר מכן במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. בהמשך לחמה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס ה-4 בקרב סטלינגרד במסגרת הארמייה השישית, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה שטמפל לדרגת גנרל לוטננט. ב-26 בינואר 1943 נכנעו שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום, וכעבור זמן קצר התאבד שטמפל.
מפיסטו (ספר)

עיבודים

ב-1981 עובד הספר לסרט קולנוע בשם Mephisto.
הספר תורגם מגרמנית לעברית על ידי ניצה בן-ארי והופיע ב-1990 בתל אביב בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 'הספרייה החדשה למנויים', תחת השם מפיסטו: רומאן קריירה. הוא עובד למחזה "מפיסטו" על ידי הלל מיטלפונקט. המחזה הוצג ב-1988 על ידי תיאטרון באר שבע, וב-2016 על ידי התיאטרון הקאמרי.
ינס בורכרד

משפחת ספנות

ינס היה הבן הבכור של לוסי וריכרד בורכרד מהמבורג. אביו החל לעבוד בחברת סווארות, שרכשה גוררות וכלי שיט, ונעשה בעלים של החברה, אותה קרא בשם Fairplay כדי שיהיה קליט ללקוחות הבריטיים והאמריקאים. 
לאחר פטירת אביו של ינס, המשיכה אמו את ניהול החברה "אישה צנומה, קטנה, שברירית -אשת חיל. גידלה חמישה ילדים ופיתחה את העסק. רכשה לעצמה ולחברתה מוניטין בגלל חריצותה, מסירותה והגינותה."
עם עליית הנאצים לשלטון, נמלטה המשפחה לאנגליה, עם מספר גוררות ואנייה. האם החליטה שבנה הבכור הבכור ינס, שלמד משפטים באוניברסיטת וינה, יעלה לארץ ישראל במטרה לייסד חברת ספנות.
הבן השני קורט בורכרד עבד עם אמו בחברה באנגליה (Borchard Lines).

סיוע למדינה בדרך

בנוסף להיותו של בורכרד איש עסקים קשוח וקשה להתפשר היה קשוב לצורכי היישוב בארץ ישראל. אניות החברה לשירות ימי עתיד אויישו על ידי צוות יהודי ששכרם היה גבוה בהרבה משכרם של הצוותים ששירתו בחברות המתחרות.]
אניות החברה שימשו הכשרה לאנשי הפלי"ם ועסקו בהעברה בלתי ליגלית של פעילי ההעפלה לאירופה. "הצוות החופי היה לא רק בעח מקצוע כי אם נלהב ודבק ברעיון בנין ספנות עברית. נאמן היה לרעיון ואף נאמן לבעלים של החברה ינס בורכרד."

משפחה ושארים

בשנת 1923 נישא בורכרד בהמבורג לבחירת לבו עליס ממשפחה יהודית אמידה רובינסון. לזוג נולדה בת רוניה. עלו לארץ ישראל ובשנת 1934 נפרדו.
ב-22 באוגוסט 1941 נישא בורכרד בחיפה לרנטה שנולדה בברלין למשפחה אמידה. האב ריצ'רד ברנט מהנדס מים בעל מפעל משאבות. נכלא על ידי הנאצים במחנה מעצר, אך השתחרר והמשפחה נמלטה דרך צרפת והגיעה לארץ ישראל. רנטה נפרדה מבעלה וולפגנג לצרוס מנהל הפעילות החברה לשירות ימי עתיד ובאה עם ילד מיכה לצרוס. לזוג נולדה בת דניאלה בת נוספת יהודית שנפטרה לאחר לידתה ובן יונתן.
המשפחה חיה ברחוב מרגלית בחיפה בבית חולש על הסביבה שכונה "עמדת יונתן". בשנת 1966 נפרדו רנטה וינס בורכרד ומאז לא נישא שוב.
הכנסייה הסורית-אורתודוקסית

הכנסייה הסורית-אורתודוקסית (בארמית חדשה: ܥܕܬܐ ܣܘܪܝܝܬܐ ܐܪܬܘܕܟܣܝܬܐ, בערבית: الكنيسة السريانية الأرثوذكسية) היא כנסייה אוריינטלית שבסיסה בסוריה ויש לה מאמינים בכל העולם. היא אחת מהכנסיות שהתפצלו מהזרם המרכזי של הנצרות בועידת כלקדון בשנת 451. הכנסייה הסורית-אורתודוקסית היא אוטוקפאלית, או עצמאית לגמרי, והפטריארך העומד בראשה איננו כפוף לסמכות גבוהה יותר. היא מצויה באחדות (קומוניון) מלאה עם יתר הפלגים האוריינטליים. הנהגתה יושבת בדמשק, והפטריארך הנוכחי וה-123 למניין הוא איגנטיוס אפרים השני. מספר חבריה מוערך בבין 1.5 לשלושה מיליון. שלושה רבעים מהם מתגוררים בהודו, והפרובינציה של הקתוליקוס מקרלה היא המרכיב הגדול ביותר בכנסייה. הכנסייה משתמשת בשפה הארמית-סורית בטקסיה.
שורשי הכנסייה מצויים בפילוג הפטריארכיה העתיקה של אנטיוכיה בעקבות הצהרת כלקדון ב-451 באשר לשני הטבעים של ישו. שוללי כלקדון ייסדו את הכנסייה ומקבליה כנותרו כאגף אורתודוקסי נפרד. יש המכנים את הכנסייה "יעקוביטים" על שם יעקב בראדאיוס שארגן את הכנסייה המונופיזיטית בסוריה במאה ה-6, אבל הסורים אורתודוקסים אינם מוכנים שכנסייתם תיקרא על שם אדם ורואים בכינוי זה ביטוי עוין.

לבוש הכמורה

לראשם חובשים הכמרים הסורים ברדס שחור ששני חלקיו מחוברים בחוט רקמה. בכל חלק של הכובע רקומים שישה צלבים וצלב גדול בגבו. ברדס זה, הדומה לזה שחובשים הנזירים הקופטים, מכונה בפי הסורים "סקימו". מסורת שמקורה במצרים מספרת כי מייסד הנזירות אנטוניוס היה שקוע בקריאת כתבי הקודש על שפת הנילוס והשטן שלח לו פיתויים אולם אנטוניוס לא התייחס אליהם. השטן הגיע למסקנה כי הכובע שלראשו של הנזיר אוטם את חושיו וניסה לחטוף את הכובע. אנטוניוס התעשת ותפס את קצהו השני של הכובע עד שניצח ונפל ארצה כשהכובע בידו אך קרוע באמצעו. מאז משאירים הנזירים את התפר גלוי במרכז להזכירם את פיתויי השטן. הצלבים מימין ומשמאל מסמלים את שנים עשר השליחים והצלב מאחור-את ישו.

נוכחות העדה הסורית בירושלים

על-פי המסורת הסורית, נוכחותה בירושלים הייתה רצופה ומאז 1465 הבישופים הסורים מתגוררים דרך קבע במנזר מרקוס הקדוש בעיר. הם שימרו זכויות מסוימות במקומות הקדושים אולם הם כפופים לפטריארכיה הארמנית כחלק מהסטטוס קוו. מרבית חברי הקהילה הגיעו כפליטי הטבח העות'מאני במרכזים סוריים באנטוליה במלחמת העולם הראשונה. כמו הארמנים בירושלים גם הקהילה הסורית הגיעה לשיא גודלה בשנות ה-40, כשרבים מחבריה התמקמו מחוץ לעיר העתיקה. הקהילה סבלה מנסיגה גדולה לאחר מלחמת העצמאות ומספר חבריה פחת בכמחצית. ב-1990 היו כ-200 סורים בירושלים וכ-1,500 בבית לחם (זאת לעומת כ-2,000 בירושלים ב-1945). הסורים לא אימצו את הזהות הערבית והם מתרחקים מפעילות פוליטית. הם מנסים להימנע מהקונוטאציה הלאומית של המושג "סורי" ומעדיפים את המושגים "ארמאי", "אשורי" או "syriac". השימוש במונח "אשורי" יוצר בלבול עם הכנסייה האשורית הנסטוריאנית.
המרכז הסורי בירושלים הוא בכנסיית מרקוס הקדוש, בה הם מזהים את מקום הסעודה האחרונה של ישו. מסורת סורית אחרת מזהה מקום זה בביתו של מרקוס (הוא יוחנן המכונה מרקוס על פי מעשי השליחים י"ב 12). לפתח הבית הגיע פטרוס לאחר שנמלט באורח נס מחיילי הורדוס וכאן התגוררה אמו של ישו, מריה, לאחר צליבתו. לטענתם, שם התכנסו השליחים כאשר שרתה עליהם רוח הקודש ומכאן יצאו להפיץ את הנצרות. הם הטבילו איש את רעהו, ואגן הטבילה קטן הממדים שמור במזבח מוזהב עטור בכיפה.
בבעלות הכנסייה נמצאים שטחים נרחבים ברחוב הנביאים בירושלים שחלקם מוחכרים ומשמשים למגורים ולעסקים.