google/wiki40b huggingface dataset:
ראדומיר

תולדות היישוב

היישוב מוזכר לראשונה בשמו המודרני בתעודות עות'מאנית מ-1488 ואוזכר ככפר בשם אוראדמור בראשית המאה ה-15. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הפך היישוב חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה הארמייה הבולגרית ה-1 בפיקודו של סטפן נרזוב בחזית המקדונית, תחת פיקוד גרמני כולל על החזית. ב-17 בספטמבר 1918 הבקיעו כוחות סרבים וצרפתים את קווי הבולגרים בקרב דוברו פולה במקדוניה. האוגדות השנייה והשלישית של הצבא הבולגרי, אשר היו מסופחות לארמייה ה-11 הגרמנית קרסו ויחידות מתוכן נטשו את החזית ונסוגו לראדומיר הסמוכה לגבול הסרבי.
בראדומיר הכריזו החיילים על מרד כנגד המלך פרדיננד הראשון ועל הקמת "הרפובליקה של ראדומיר" בראשות ראיקו דאסקלוב ממנהיגי מפלגת האיכרים. הכוחות נעו אל עבר הבירה סופיה, שם נתקלו ביחידות צבא גרמניות ובצוערי האקדמיה הצבאית הבולגרית, אשר עשרות מהם נפלו בקרב על הגנת המלוכה, תוך שהם מצליחים לבלום את המורדים. אירועים אילו הולידו תגובת שרשרת שהובילה לכניעת הממלכה,.

כלכלה ותחבורה

בשטח הרשות המקומית קיימים מפעלים לעיבוד מתכות וייצור חלקי מכונות, לתרופות ומוצרי קוסמטיקה ומפעלי טקסטיל. בראשית המאה ה-21 ממצבת עצמה העיר גם כיעד תיירותי ובשטח הרשות המקומית קיים בית מלון ומספר בתי הארחה. בראדומיר מבקרים 10,244 תיירים בממוצע לשנה. בשטח הרשות המקומית 244 עסקים פעילים, מרביתם בגודל בינוני-קטן. 56% מכוח העבודה הם שכירים המועסקים במגזר הפרטי. 20.3% מכוח העבודה מועסקים במגזר החקלאות, 21.7% במגזר התעשייה ו-12% במגזר השירותים. העיר מקושרת באמצעות כביש מהיר ומסילת רכבת לבירה סופיה וכן לעורקי התחבורה מספר 4 ו-8 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.

דמוגרפיה

אוכלוסיית ראדומיר מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה. 6.2% מהאוכלוסייה הם בעלי השכלה על תיכונית. מרבית אוכלוסיית העיר ממוצא בולגרי ומיעוטה צוענים.
האגודה לרווחת הפלאשים

האגודה לרווחת הפלאשים (באנגלית: Falasha Welfare Association, ר"ת: FWA) הוא גוף בין ארגוני שהתקיים ומימן פעילויות רווחה וסיוע בקרב ביתא ישראל באתיופיה בהם את בתי הספר של בית ישראל, פעילות דתית, פרויקטים חקלאיים והתיישבותיים ומרפאות. 
בשנת 1960 קיבל הקונגרס היהודי העולמי בקשת עזרה מראשי ביתא ישראל ושלח את נורמן בנטוויץ' לבירור מצבם. שנה לאחר מכאן ביקר בנטוויץ' באתיופיה ולאחר זאת הקים בישראל את הוועד הציבורי לסיוע לפלשים שריכז את הפעילים למען ביתא ישראל. כנשיא כבוד של הוועד כיהן הנשיא יצחק בן-צבי כאשר יושב הראש היה אריה טרטקובר, ציר ירושלים בקונגרס היהודי. בראשיתו פעל הארגון למען עליית ביתא ישראל, אך בעקבות התנגדות ממשלת ישראל לקח על עצמו לסייע לקהילה בצורות אחרות.
במקביל לפעילות הוועד בישראל פעל בנטוויץ' בבריטניה וגייס מספר ארגונים כאשר בשלהי מאי 1967 התכנסה ועידה של הארגונים בלונדון שהפכה לאחר מכאן לגוף בין ארגוני בשם "הוועידה הנמשכת לארגונים המעוניינים ברווחת הפלאשים שבאתיופיה" (Standing Conference of Organizations Interested in the Welfare of the Falashas of Ethiopia). הארגונים שנכללו בגוף היו: אליאנס, הקרן הבריטית המרכזית לסיוע יהודי עולמי , ג'וינט, ההתאחדות האנגלו-יהודית, אוז"ה, הסוכנות היהודית, החברה היהודית להתיישבות, הקונגרס היהודי העולמי ואורט. בנוסף קיבל הארגון מימון מארגונים פילנתרופיים בצפון אמריקה בהם הוועד האמריקאי למען הפלאשים והחברים של קהילת ביתא ישראל שבאתיופיה וזאת בנוסף לזרוע הישראלית של הארגון, הוועד הציבורי לסיוע לפלשים, וממשלות זרות בהן ארצות הברית, קנדה, גרמניה המערבית, שווייץ והולנד.
לאחר מותו של בנטוויץ' ב-1971 הפך דייוויד קסלר לראש הארגון ושינה את שמו ב-1972 ל"אגודה לרווחת הפלאשים". עד ל-1971 הנציג הרשמי של הגוף באתיופיה היה יונה בוגלה ולאחר מכאן, בעקבות סכסוכים בינו לבין ראשי וכהני הקהילה, הועבר תפקידו לנציגים מחוץ לקהילה.
ב-1977 לקחו על עצמם הארגונים אורט וג'וינט מערבות גדולה יותר בגוף. 
הגוף סיים את פעילותו באתיופיה ב-1981 כאשר גורש על ידי השלטונות לאחר שעודד ועזר ביציאתם של ביתא ישראל לסודאן במסגרת מבצע אחים וזאת בעקבות הוראות שקיבל מישראל. במהלך שנות ה-80 הסתפח הארגון אל הקרן הבריטית המרכזית וחדל מלהתקיים.
פיגם מצוי

תיאור

הצמח מפריש חומרים קוטלי חרקים בעלי ריח חריף אופייני המצויים בבלוטות השמן האתרי שלו. גם חתולי בית שומרים מרחק מצמח זה, אך לעומת זאת פרפר זנב הסנונית מטיל את ביציו על צמח זה, כפי שהוא נוהג עם ההדרים בני משפחה זו. הפריחה בצבע צהוב ובה המון פרחים קטנים בצורת מסמר או ציפורן. בטבע הצמח מתרבה בעיקר ברבייה מינית, אך גננים מצליחים להרבותו גם באמצעות ייחורים.

בתרבות

צמח הפיגם כמעט תמיד נקשר לאמונות שונות בשדים, לרוב כמגרש שדים, וזאת חוקרים ובלשנים הסיקו משמותיו בשפות שונות. לדוגמה, בערבית נקרא فيجن (פיג'ן) כלומר בשד, יהודי תימן קוראים לו שדאב שפירושו שד בו, ובמרוקו קוראים לו רוטה (או רודא) על שם שד מיתולוגי. לפעמים מוזכר גם כבעל סגולות להרחקת עין הרע ושלל מחלות.

שימושים

הצמח משמש למספר תרופות עממיות, בהן לכאבי אוזניים באמצעות חימום שמן זית עם ענפי הצמח וטפטוף לאוזן הכואבת (נפוץ במדינות ערב).

תגובה אלרגית

חשיפה של העור למוהל הצמח בשילוב קרינת השמש עלולה לגרום לגירוי קשה והופעת שלפוחיות, תופעה המכונה phytophotodermatitis. התופעה נגרמת על ידי חומרים מקבוצת הפסוראלנים המצויים במוהל הצמח וקרני העל-סגול של השמש. לעיתים בחשיפה ראשונה לא מופיעה תגובה, אלא רק כעבור חשיפות חוזרות. בעלי עור בהיר רגישים יותר לתופעה זו.

מינים קרובים

המין פיגם ריחני (Ruta graveolens) גדל בר באירופה ונפוץ כצמח גינון בכל העולם. הוא דומה בתכונותיו לפיגם המצוי.
עליאא בנת אחמד אאל ת'אני

ביוגרפיה

עליאא היא בתו של אחמד בן סיף אאל ת'אני, דיפלומט ופוליטיקאי קטרי לשעבר, שהיה בין היתר שגריר קטר בנורווגיה ובשוודיה וכן שימש כשר בקטר. היא קיבלה תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת קטר ותואר שני ביחסים בינלאומיים ודיפלומטיה מבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (SOAS) באוניברסיטת לונדון בשנת 2006.
מיוני 2004 ועד מרץ 2007 עמדה בראש מחלקת זכויות הילד של המועצה העליונה לענייני משפחה בקטר. לאחר מכן ועד מאי 2009 שימשה כיועצת לענייני האו"ם, וממאי 2010 ועד יולי 2011 הייתה סגנית שגריר קטר לאו"ם. ב-24 באוקטובר 2013 מונתה לשגרירת קטר באו"ם.
פרשת מאוריציוס

תקציר העלילה

אטצל אנדרגאסט הוא נער בן 16 הגר עם אביו הקטגור העליון הברון וולף פון אנדרגאסט. החינוך שלו הוא קפדני והוא אינו מורשה ליצור קשר עם אמו החיה בנפרד. הוא מרגיש חפשי לדבר רק עם המשרתת רי ועם סבתו, אלמנת גנרל.
יום אחד הוא נתקל בכניסה לביתו בזקן המציג את עצמו לפני פון אנדרגאסט כפטר מאוריציוס. בהזדמנות מתגנב אטצל לחדר העבודה של אביו ומוצא שם בקשת חנינה למאוריציוס שבתחתיתה נכתב: "אין אפשרות לחנינה".
אטצל מגיע לביתו של מאוריציוס הזקן וזה מספר לו על הפרשה. בנו - לאונרד מאוריציוס היה מרצה מצליח לתולדות האמנות. למגינת ליבו של האב הוא נישא לאלי (אליזבת) המבוגרת ממנו בחמש עשרה שנה. למאוריציוס יש בת, הילדגרד, מיחסים שלו עם רקדנית לפני נישואיו. הרקדנית נפטרה משחפת ומאוריציוס מבקש מאנה, אחותה של אלי לבוא אליהם לטפל בילדה וללוות אותה למשפחת אומנה. אנה היא יפהפייה בת שמונה עשרה. מאוריציוס מתאהב בה למגינת ליבה של אשתו. גריגור וארמה, מרצה מבריק באוניברסיטה, הכיר את אנה מקודם וכעת מתחרה על ליבה עם מאוריציוס. השילוב הרגשי בין ארבעתם הוא קטלני. יום אחד מגיע מאוריציוס לביתו, נשמעת ירייה ואשתו נהרגת.
מאוריציוס מובא למשפט באשמת רצח והפרשה מסעירה את גרמניה. עד התביעה המרכזי הוא וארמה הנותן עדות בשבועה כי הוא הוציא את האקדח מידיו של מאוריציוס. הוא מתעלף מהתרגשות ועדותו משפיעה על המושבעים. פון אנדרגאסט שהיה אז קטגור זוטר יודע שהצלחה במשפט זה תסלול את דרכו המקצועית. למרות בקיעים בעדויות הוא מצליח בנאום מבריק לבנות במלאכת מחשבת את הרשעתו של מאוריציוס. מאוריציוס נידון למוות שהומר במאסר עולם ופון אנדרגאסט התקדם לדרגה של קטגור עליון.
אטצל מחליט לחקור את הפרשה בעצמו. הוא לווה כסף מסבתו ונוסע לברלין ליצור קשר עם וארמה הנקרא כעת ורשאואר. בשם בדוי הוא מתוודע לורשאואר ומבקש ללמד אצלו אנגלית. לאט לאט מתפתחים קשרי ידידות בין התלמיד והמורה ועולה הנושא של פרשת הרצח. בשלב מסוים כאשר אטצל קודח מחום וורשאואר מטפל בו הוא מגלה לאטצל כי את היריה ירתה אנה יאהן מאקדח שהוא נתן לה ולא מאוריציוס. לאחר המשפט הם השתלטו על רכושה של אלי שאת רובו הפסיד בהימורים ולאחר מכן נפרדו.
פון אנדרגאסט נוסע לבקר את מאוריציוס בכלא. הוא רואה מולו אדם שבור ומגלה בשיחה אתו כי יש בקיעים רבים בפסק הדין של הרשעתו. הוא מציע למאוריציוס חנינה וזה מסכים לכך למרות שעד אז לא הודה באשמתו.
אטצל חוזר לביתו, נפגש עם אביו, מגלה לו את האמת ומבקש ממנו לקיים משפט חוזר. פון אנדרגאסט אומר שיש התיישנות על שבועת שקר אבל גם אם לא הייתה התיישנות היה מסרב למשפט חוזר שיטיל הוצאה ניכרת על קופת המדינה ויפגע קשות בכבוד בית הדין והממסד המשפטי. הוא מודיע לאטצל הנדהם כי מאוריציוס הסכים לחנינה.
מאוריציוס משתחרר מהכלא ומגלה שהעולם השתנה בשמונה עשרה שנות מאסרו. האנשים לבושים ומתנהגים אחרת ומביטים בו במבט מתנכר. הוא נפגש עם אביו אשר מרוב התרגשות נפטר באותו לילה. רצונו לפגוש את בתו הילדגרד הנמצאת אצל משפחה אומנת נתקל בהתנגדות. הוא נפגש עם אנה שכעת היא נשואה ואם לשני ילדים והיא מבקשת ממנו להסתלק מיד כי אינה רוצה כל קשר לפרשה הזאת בעברה. הוא נפגש ברכבת עם אשה אבל אינו מצליח לקיים מגע אתה כי גם יצר המין אבד לו בתקופה הארוכה שהיה בכלא.
מיואש מהכל עולה מאוריציוס על רכבת וקופץ ממנה אל מותו.

לקריאה נוספת

יעקב וסרמן: פרשת מאוריציוס, תרגום: מ. ז. ולפובסקי, 432 עמ', הוצאת עם עובד, 1983.
ארנולד לובל

חייו

נולד בלוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה. לאחר שסיים לימודי אמנות, נשא לאישה את אניטה קמפלר והזוג עבר להתגורר בעיר ניו יורק עד מותו ב-1987.
בשנת 1981 זכה לובל במדליית קאלדקוט, הניתנת כפרס שנתי לספר הילדים המאוייר הטוב ביותר לאותה שנה, עבור ספרו משלים.
לובל היה מאייר מוכשר שאייר גם ספרים של סופרי ילדים אחרים, ביניהם ספרו של נתניאל בנצ'לי, "סם והמינוטמן".
בין ספריו ניתן למנות את "צפרדי וקרפד ביחד" - סדרת ספרים לגיל הרך שהחלה להתפרסם ב-1970. עלילת "צפרדי וקרפד" נסובה סביב שני חברים, צפרדי וקרפד, שאי אפשר להפריד ביניהם. הם יוצאים למסע מעבר להרים, מגלים דברים, מכינים עוגיות, מטפלים בגינות ועוד הרפתקאות דומות.
על פי בתו, אדריאן, קיים מימד נוסף שגרם לפופולריות של הסדרה: "צפרדי וקרפד הם בני אותו המין, והם אוהבים אחד את השני." בשנת 1974 לובל יצא מהארון.
לובל נפטר בשנת 1987 מדום לב, שככל הנראה נבע ממחלת האיידס בה חלה.
הסכם זוהאב

הסכם זוהאב, המכונה גם הסכם קסר-י שירין, נחתם ב-17 במאי 1639 בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הספווית.
ההסכם נחתם בין הסולטאן מוראט הרביעי לשאה הפרסי ספי הראשון .

חתימת ההסכם הביאה לסיומה של מלחמה בין שתי האימפריות שהחלה בשנת 1623 ואשר הייתה האחרונה בשרשרת מעשי איבה הדדיים שנסבו על גבולות ואזורי שליטה במאבק ביניהן שנמשך כמעט 150 שנה.
על פי ההסכם התחלקו שטחי ההשפעה במערב אסיה ובקווקז בין שתי המעצמות. ארמניה, מזרח גאורגיה, דגסטאן ואזרבייג'ן נשארו בשליטת הפרסים, ואילו מערב גאורגיה, ומערב ארמניה נותרו תחת שליטה עות'מאנית. בנוסף לכך נותרו כל שטחי מסופוטמיה, כולל בגדאד, בידי העות'מאנים.
למרות ההסכם, מחלוקות על גבולות בין הפרסים לעות'מאנים נמשכו גם לאורך השנים הבאות, ובמהלכן ועד לשנת 1918 נחתמו ביניהן 18 הסכמים נוספים לשם הסדרתן.
הסדרת וסימון הגבולות בין האימפריות החלו בפועל רק במאה ה-19 תוך השלמת קווי הגבול המדויקים בין המדינות המודרניות איראן, טורקיה ועיראק לאחר התבוסה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
כתובת גנג'נאמה

כתובת גנג'נאמה (בפרסית: گنجنامه; מילולית: "אגרת האוצר") היא כתובת עתיקה הנמצאת כחמישה קילומטרים מדרום־מערב להמדאן, לצדי הר אלוַנד באיראן. הכתובת, שנחקקה בגרניט, מורכבת משני חלקים. החלק השמאלי הוזמן על ידי דריווש הראשון (521 – 485 לפני הספירה) והחלק הימני הוזמן על ידי חשיארש הראשון (485 – 465 לפני הספירה). שני החלקים, שנחקקו בשלוש שפות עתיקות — פרסית עתיקה, בבלית חדשה ועילמית חדשה, מתחילים בשבח לאל אהורה מזדא ומתארים את הגנאלוגיה ואת המעשים של המלכים המוזכרים.
הדורות הבאים, שלא יכולים היו לקרוא את לוחות כתבי היתדות, הניחו שהם מכילים מדריך לאוצר שלא־נגלה, ולכן קראו לו גנג'נאמה — אגרת האוצר. יש גם גרסה שלפיה נקרא המקום جنگنامه (ג'נגנאמה), כלומר אגרת המלחמה.
בשנת 2011 הוצבו בחניון לוחות דומים, המתרגמים את הכתובת לאנגלית ולפרסית חדשה.
קסיפוס

קסיפוס (ביוונית: ξίφος) היא חרב קצרה מפלדה שהייתה נפוצה ביוון העתיקה. אורכה הממוצע היה כ-60-50 ס"מ. קצר יותר מהקופיס. ובניגוד לקופיס שהייתה מעוקלת מעט הייתה הקסיפוס לרוב ישרה. הנדן של הקסיפוס היה לעיתים מקושט, ונהגו לתלות את החרב מתחת לזרוע השמאלית.
את הקסיפוס היו נושאים לרוב כנשק משני, ומשתמשים בו רק כאשר החנית שהייתה לרוב הנשק העיקרי נשברת. השימוש בקסיפוס היה נפוץ יותר בקרב החיילים הרגליים, הפרשים העדיפו את הקופיס.
נקודת מבט (תוכנית טלוויזיה)

נקודת מבט (בערבית: نظره وكلمه) היא תוכנית טלוויזיה שבועית אשר משודרת בערוץ 33 בערבית. התוכנית עלתה לראשונה בחודש מאי 2011. מנחת התוכנית היא רובא ורור. התוכנית היא תוכנית ראיונות שבה מרואיינים אנשים בעלי השפעה במגזר הערבי בישראל. כל תוכנית מדברת על נושא מרכזי כלשהו במגזר הערבי, מראה בעיות הקשורות בנושא ומציעה פתרונות להן.
התוכנית זוכה לפופולריות רבה במגזר הערבי והיא נחשבת לתוכנית הנצפית ביותר בערוץ 33.
אייזיק מאיר דיק

אייזיק מאיר דִיק (אָמָ"ד; 1814 – 1893) היה משכיל וסופר יהודי ליטאי שכתב ביידיש ובעברית.

ביוגרפיה

דיק נולד בווילנה, נפטר בה, ובה העביר את רוב ימיו. היה מעין פולקלוריסט משכילי או היסטוריון עממי, שרשם בסיפוריו המוני אירועים ופרשיות מחיי היהודים בפולין ובעיקר בליטא. סיפוריו מלאי הומור ומתארים את סביבת העיירה היהודית הטיפוסית.
"הבהלה אשר הייתה בעיר ההרס בשנת תקצ"ה" הוא סיפור סאטירי המתאר את נישואי הבהלה בעיירה נייסוויז' שבפלך וילנה, לאחר השמועה על אודות הצו אשר יצא בשנת תקצ"ה (1835), ואשר אסר נישואים מוקדמים בקרב יהודים (שמונה־עשרה לנער ושש־עשרה לנערה). הסיפור התפרסם בשנת 1867 בכתב העת "המליץ".
עוד בין יצירותיו: עיבוד הספר "אוהל הדוד תום".
9Go!

2009: השקה

הרעיון להקמת הערוץ פורסם ב-23 במרץ 2009, כאשר רשת Nine הכריזה על כוונתה להקים ערוץ טלוויזיה כללי, שיושק באמצע שנת 2009. שם הערוץ ומיתוגו נחשפו כמה שבועות מאוחר יותר ב-14 באפריל 2009 על ידי TV Tonight, אתר תקשורת אוסטרלי. עם זאת ברשת אישרו את שם הערוץ ב-15 ביולי 2009, כמו גם את סמליל הערוץ שפורסם.
הערוץ עלה לאוויר בשעה 13:00 ב-5 באוגוסט 2009 עם שידור קדימון ברצף. הערוץ החל רשמית בשידוריו ב-9 באוגוסט 2009, כמה ימים מאוחר יותר, בשעה 06:30 עם שידור קדימון באורך של דקה. אחריו שודר פרק של וייפאאוט, ובכך הייתה לתוכנית הראשונה ששודרה בערוץ.

2009-2014

שיר הנושא של הערוץ, "Go" שוחרר מאוחר יותר ב-ITunes באותה שנה בה הושק.
הערוץ חגג את שנת השידורים הראשונה שלו על ידי שידור סרטים בכל ערב בשעה 22:00 במהלך חודש אוגוסט 2010. כמו כן הערוץ שידר קליפ קצר במהלך הפסקות הפרסומות, בהן הודה לקהל על צפייתו בערוץ.

2014-2016: השקה מחדש ועדכון קהל היעד

ב-2 בפברואר 2014 הערוץ השיק סמליל חדש, אריזה גרפית חדשה ורצועות שידור חדשות ובהן רצועת שידורים יומית לילדים בסופי שבוע.
הערוץ שינה את ייעודו, כשהחל לשדר במהלך רוב שעות היום תוכניות לילדים, ואת רוב התוכניות ששודרו בערבים לכוון למבוגרים.
ב-26 בנובמבר 2015 שינה הערוץ את שמו מ-!Go ל-!9Go, והועבר לאפיק 93.

2016-היום

ב-12 בדצמבר 2016 חשף הערוץ לוח שידורים חדש שכולל רצועת ילדים משעה 06:00-18:00 שנקראת Go! Kids, ושידור תוכניות כלליות ביתר היממה.
בשנת 2016 אחוז הרייטינג (מדרוג) הממוצע של הערוץ עמד על 2.2%.

סמלילים

כאשר הערוץ היה בפיתוח, שם המותג נחשף כ-!Go 99 עם סמליל בשחור לבן. ב-15 ביולי 2009 אישרה רשת Nine את השם יחד עם סמליל שונה המבוסס על הסמליל המקורי, אך צבעוני. ב-2 בפברואר 2014 הערוץ מותג מחדש עם סמליל חדש, תלת ממדי בגרסאות צבעוניות.
תחנת הרכבת של הלסינקי

היסטוריה

תחנת הרכבת הראשונה בעיר נבנתה בשנת 1860 במקביל לסלילתו של קו הרכבת הראשון במדינה, בין הלסיקי והעיר המנלינה. כשתחנה זו לא התאימה עוד לצרכים, נערכה, בשנת 1904, תחרות לתכנונה של תחנה גדולה יותר ובה זכה האדריכל אליאל סארינן (Eliel Saarinen, אביו של אירו סארינן). הצעתו של סארינן למבנה בסגנון הרומנטי עוררה פולמוס ציבורי, ובשנת 1909 השלים סארינן תוכנית חדשה לחלוטין למבנה מודרני ופונקציונלי. התחנה נחנכה בשנת 1919, ומאז שופצה מספר פעמים. בין היתר נוספה מנהרה תת-קרקעית מתחת לרציפים בשנת 1960, התחנה הותאמה לרכבות חשמליות בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ותחנת הרכבת התחתית "כיכר המסילה" הושלמה ב-1982. בשנת 2000 הוסף למבנה גג זכוכית שהופיע גם בתוכנית המקורית, ובשנת 2003 נבנו אגף קניות ובית מלון.
עץ פרי

עץ פרי הוא עץ שנותן פירות הנצרכים על ידי בני אדם ובעלי חיים מסוימים. כל העצים בעלי הפרחים מייצרים פרי, שהם שחלות של פרחים המכילים זרע אחד או יותר. בשימוש הורטיקולטורלי, המונח "עץ פרי" מוגבל לאלה המכילים פירות למאכל בני אדם.
המחקר המדעי של הפירות נקרא פומולוגיה, שמחלק את הפירות לקבוצות על פי מורפולוגיה ואנטומיה. לדוגמה, פירות בשרניים, הכוללים תפוחים ואגסים, ופירות בית גלעין, הכוללים אפרסקים, נקטרינות, שקדים, משמשים, שזיפים ודובדבנים.
עבדאללה א-נסור

עבדאללה א-נסור (בערבית: عبدالله النسور; נולד ב-20 בינואר 1939) הוא פוליטיקאי וכלכלן ירדני, אשר כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 2012 עד 2016.

ביוגרפיה

א-נסור נולד בסלט שבצפון עבר הירדן בשנת 1939‏. הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטה האמריקנית בביירות וסיים תואר שני בניהול באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. לאחר מכן סיים לימודי דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת סורבון שבפריז.
א-נסור נבחר לראשונה לפרלמנט בשנת 1989 ומאז מכהן כחבר פרלמנט עד היום. לאורך השנים כיהן בתפקידי שר התכנון (1984-1985), שר החינוך (1989), שר החוץ (1991), שר התעשייה והכלכלה (1993), השר להשכלה גבוהה (1996) וסגן ראש הממשלה (1997-1998). כמו כן א-נסור היה מהכלכלנים הבולטים של ירדן במספר ארגונים כלכליים בינלאומיים כמו הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית ו-UNESCO.
ב-10 באוקטובר 2012, לאחר התפטרות ממשלתו של פאיז א-טראונה, מינה המלך עבדאללה את א-נסור לראשות הממשלה. לאחר הבחירות הכלליות בירדן בינואר 2013 הטיל המלך עבדאללה ב-9 במרץ על א-נסור את תפקיד הרכבת הממשלה פעם נוספת. הוא סיים את תהליך ההרכבה ב-30 במרץ 2013, אז הושבעה הממשלה לתפקיד. ביוני 2016 הוחלף א-נסור בהאני אל-מולקי.
בועז בן משה

קורות חיים

בן משה נולד ב-13 באוגוסט 1962 בתל אביב לשחקנית עדנה פלידל ולמוזיקאי רפי בן משה. למד בבית הספר היסודי 'יהודה המכבי'. בן משה השתלם בצעירותו בנגינה בפסנתר אצל וולטר אופהויזר ושוש רייזמן; ובנגינה בגיטרה ככלי הנגינה המרכזי שלו אצל אגון קרטן, יוסי ירושלמי וגיל דור.
בן משה הוא בוגר ודקאן הפקולטה למוזיקה הרב-תחומית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובוגר אוניברסיטת פנסילבניה. בין מוריו ניתן לציין את ריצ'רד וורניק, מרק קופיטמן, צבי אבני וג'ורג' קראמב. 
בועז הלחין מספר רב של יצירות להרכבים שונים. רוב יצירותיו האחרונות הוזמנו ובוצעו בידי מיטב התזמורות וגופי הביצוע בארץ: התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הערבית-יהודית של נוער מוסיקלי בישראל והתזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער. בנוסף ליצירותיו הקונצרטנטיות, הוא מרבה לעבד ולהקליט מוזיקה קלה וג'אז.
כמו כן יצירותיו בוצעו בפסטיבלים ובאירועים שונים: פסטיבל מספרי סיפורים, פסטיבל ישראל, פסטיבל צלילים במדבר ופסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
בועז זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (2003), פרס מוזיקה ליטורגית (1993), פרס הלן וויס (1994), פרס בתחרות של מקהלת אמדיאוס, טורונטו (1993) ופרס ראשון בתחרות GTM בלוס אנג'לס.
בועז בן משה שימש כמנהל האמנותי של חג המוזיקה הישראלית בין השנים 2012–2017.
בעבר לימד בחוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה וכסגן מנהל לעניינים אקדמיים בית הספר "רימון" לג'אז ומוזיקה בת זמננו.
צריום

תכונות

צריום הוא יסוד מתכתי, רך, חשיל ורקיע שמזכיר בצבעו הכסוף ובברקו את היסוד ברזל. מתלקח בקלות, ניתן להצית אותו בשריטה עם סכין. מתחמצן במהירות במים חמים ובאיטיות במים קרים, באוויר ניתן להבחין בהיווצרות שכבת תחמוצת בתוך מספר דקות.
לצריום תכונות כימיות מעניינות, ניתן לשנות את דרגת חימצונו מ-3 ל-4 בעזרת קירור או דחיסה והוא היחיד ממשפחת הלנתנידים היכול להימצא בדרגת חמצון 4 באופן יציב.
צבעם של מלחי צריום תלת ערכי הוא לבן, בעוד צבעם של מלחי צריום ארבע ערכי הוא כתום-אדום.

היסטוריה

הצריום זוהה ב-1803 בשוודיה על ידי הכימאים יונס יעקב ברצליוס (Jöns Jakob Berzelius) ווילהלם פון היסינגר (Wilhelm von Hisinger), ובאופן בלתי תלוי בגרמניה על ידי מרטין היינריך קלפרות (Martin Heinrich Klaproth). ברצליוס קרא לצריום על שם האסטרואיד "קרס" (Ceres) שנתגלה שנתיים קודם כן ב-1801.

צורה בטבע

ממשפחת הלנתנידים, צריום הוא הנפוץ ביותר והוא מהווה 0.0046% מקרום כדור הארץ. הוא נמצא במספר מינרלים, והמקורות החשובים ביותר שלו הם מונזיט ובסטנסיט.
מרבצים גדולים של מונזיט ובסטנסיט מהווים מקור חשוב לצריום, תוריום ולנתנידים אחרים. ישנן מספר טכניקות להפקת צריום, אחת מהן היא חילוף יונים.

אמצעי זהירות‏

כלנתנידים אחרים, לצריום רעילות נמוכה, וחסר מידע מספק לגבי הרעילות והשפעת הצריום על גוף האדם. באוויר, צריום ניצת ספונטנית כשמחומם לטמפרטורה בין 65-80 מעלות צלזיוס. בתגובה עם אבץ, ביסמוט או אנטימון נפלטת אנרגיה רבה.
יש לשמור אותו הרחק ממים, מכיוון שהוא מגיב איתם ופולט מימן שעלול להתלקח. עובדי ייצור שנחשפו לצריום ברמה גבוהה, דיווחו על גירוי וחבורות בעור ורגישות לחום. חיות שהוזרק להן צריום במינון גבוה מתו בעקבות קריסה של הלב וכלי הדם.
סטף

מקור השם "סטף"

השם סטף הוא תעתיק עברי של השם הערבי צטאף או סטאף.
השם העברי הרשמי שניתן למקום בדצמבר 1949 היה ביכורה (בוטל בשנת 1955]).

היסטוריה

ההתיישבות באתר החלה לפני כ־6000 שנים בתקופה הכלכוליתית. חקלאות המדרגות (טראסות) החלה להתפתח לפני 4,500 שנים, ומאז ועד ימינו (בהפסקות קצרות) היה האתר מיושב. ביישוב נמצאו גם שרידים מהתקופה הביזנטית.
השם מוזכר לראשונה בכתבים מאזור עין כרם, שנכתבו בתקופה הממלוכית.

בעת החדשה

הכפר שהיה שייך לנפת ירושלים שבמחוז ירושלים (1945). על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערך שטח הכפר ב-3,775 דונם והאוכלוסייה הוערכה ב-540 נפשות.
בין צטאף לבין הכפר השכן ח'רבת לוז היה בית ספר ששימש את שני הכפרים. תושבי ח'רבת לוז היו מגיעים לכפר על מנת להביא מים לכפרם, לעצור שמן זית בבית הבד ולטחון חיטה.
בחודשים ינואר ופברואר של 1948, בתחילת מלחמת העצמאות, פעל אהרן חיים כהן, מייסד המחלקה לפועל הערבי של ההסתדרות, להסדרת הסכמי שלום עם הכפרים שבעיבורה של ירושלים ובהם הסטף. בחודשים לאחר מכן לוחמיו הבלתי סדירים של עבד אל-קאדר אל-חוסייני קיבלו קבלת פנים צוננת, לא הורשו להישאר בכפר ונאלצו לשוב לבסיסם בבית סוריק. ב-13 ביולי 1948 נכבש הכפר על ידי חיילי הגדודים השני והרביעי של חטיבת הראל במבצע דני, כחלק מהרחבת שליטת צה"ל בפרוזדור ירושלים, ביחד עם הכפרים סובא, ח'רבת אל-לוז, ח'רבת דיר עמרו ועכור. בני מוריס כותב כי הכפרים כבר היו נטושים בחלקם הגדול עקב קרבתם לחזית מאז אפריל, וכי כשהתקרבו טורי חטיבת הראל, ופגזי המרגמות שהמטירו, עזבו גם רוב הנותרים. הקומץ שנותר גורש עם כניסת צה"ל.
בתום קרבות עשרת הימים נצטוו יחידות צה"ל בקווי החזית שבאזור "למנוע את חזרתם של התושבים הערביים לעריהם וכפריהם שנכבשו על ידינו גם באש".
במהלך ההפוגה השנייה הועברו אנשי בית נקובה לכפר, אולם לבסוף התיישבו בשולי אבו גוש.
במהלך שנות ה-60, נהרס הכפר ביזמת הממשלה. במאמר בקתדרה מביא אהרון שי את דבריו של משורר צעיר, שהיה מדריך בתנועת הצופים על ההרס: "ליד המושב אבן ספיר, באזור ירושלים, היה כפר ערבי בשם 'סטף', ובו בתי אבן קרירים וסמטאות צרות מרופדות בגפנים ובתאנים והיה שם מעיין עם מים צלולים שקלחו בין הסלעים. והנה בביקורו האחרון 'לא היה שם שום דבר', רק כמה קירות וגלי אבנים. את המעיין חתמו בפחים חלודים. שמו במקומו ברז."
לאחר מלחמת העצמאות, ב-7 בנובמבר 1949 הוקם במקום כפר של עולים מצפון אפריקה בשם "ביכורה". היישוב הוקם בעזרת מפלגת הלוחמים של יוצאי ארגון הלח"י., אך הוא ננטש כעבור זמן קצר. בשנות החמישים שימש המקום כאתר אימונים של יחידה 101 ושל חטיבת הצנחנים, דבר שהאיץ את הריסת בתי הכפר. בשנות ה-60 התקיים במקום סניף של בסיס הטירונים של צה"ל, בה"ד 4.

שחזור חקלאות ההר

בשנות השמונים החלה קרן קיימת לישראל לשקם ולשחזר את מערכת המדרגות החקלאיות. במסגרת הפרויקט נחפרו ונחשפו שני מעיינות שכבה שספקו מים לכפר - עין סטף ועין ביכורה, התעלות שיצאו מהם, ובריכות האגירה. בנוסף, הונהג באתר מיזם בשם "בוסתנוף" במסגרתו שוכרים תושבי ירושלים חלקות קרקע לעיבוד עצמי. החקלאות שיש בחלקות אלו הן - חקלאות שלחין. ניתן לראות באזור הסטף גם חקלאות בעל.
ויילקיה אוצ'י

תולדות היישוב

לוויילקיה אוצ'י (מילולית: "עיניים גדולות") הוענקו זכויות עיר בשנת 1671, ונקבעו בה ירידים שנתיים וימי שוק. לצדה, הוקם מבצר. במהלך המאה ה-19 הוקמו ביישוב מספר מפעלים, ובשנת 1935 ניטלו ממנו זכויות העיר.

יהודי ויילקיה אוצ'י

יהודים ישבו בוויילקיה אוצ'י מראשיתו, ובמחצית השנייה של המאה ה-18 התקיימה במקום קהילה עצמאית ומרכזית. בסוף המאה ה-19 היגרו יהודים רבים מהיישוב לארצות הברית, ובשנת 1927 נבנה מכספם של יוצאי היישוב בארצות הברית בית כנסת חדש ביישוב. ביולי 1910 נערך ביהודי היישוב פוגרום בהסתת הכומר המקומי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר כמה עשרות פליטים יהודים ממערב פולין, ומספר יהודיו הגיע לכ-700 איש. בתחילת יולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה וכיבוש היישוב בידי הגרמנים, פרעו האוקראינים המקומיים ביהודי הכפר, וביצעו בהם מעשי רצח. לאחר מכן, הוטלו על יהודי הכפר עבודות כפייה, ורכושם נגזל מהם. בד בבד, הועברו לכפר יהודים שגורשו מכפרי הסביבה.
בסוף מאי 1942 רוכזו יהודי הכפר בכיכר המרכזית בו, ושם ערכו בהם גרמנים ואוקראינים סלקציה. רוב יהודי היישוב גורשו לגטו יבורוב, והיתר למחנה ינובסקה, וגורלם היה זהה לגורל יתר היהודים במקומות אלו. בנובמבר 1942 הוכרזה ויילקיה אוצ'י כ"נקייה מיהודים".
לאוניד קנייבסקי

קריירה

קנייבסקי נולד בקייב שבאוקראינה הסובייטית וסיים את לימודיו במכללה לתיאטרון על שם וכטנגוב. בשנת 1968 הוא הצטלם בסרט יד היהלום. הוא זכה לפופולריות כלל ארצית בברית המועצות בעקבות השתתפותו בסדרת טלוויזיה החקירה מנוהלת על ידי ידענים שהוקרנה החל משנת 1971 במשך מספר שנים.
קנייבסקי עלה לישראל ב-1990. בשנת 1994 הוא החל לשחק בישראל בתיאטרון גשר. ב-1997 כיכב את דמותו של קוליגין במחזה שלוש אחיות. ב-6 בינואר 1999 כיכב לאוניד את דמותו של אליקים במחזה אוכלים. בשנת 2001 השתתף בסרט "חתונה מאוחרת". בשנת 2002 הוא שיחק בהצגה העבד המבוססת על הספר.
ב-30 במרץ 2013 כיכב לאוניד את דמותו של חיים במחזה כפר. בנוסף שיחק במחזות טרטיף, אדם בן-כלב, אידיוט, מויילר, העבד, ושושה.
בנוסף למשחק בישראל הוא מנחה סדרה בלשית בטלוויזיה רוסית ומצטלם בסדרות טלוויזיה ברוסיה.
ניב זילברברג

קריירת משחק

קריירת המשחק של ניב החלה ב-2008, בגילום הדמות איתי נוימן בעונתה השנייה של סדרת הדרמה של HOT, "בטיפול".
בשנת 2010 שיחק בתפקיד אורח את יונתן פרידמן בסדרת הקומדיה "מעצר בית" שבה כיכבו טל פרידמן ואיל קיציס.
בשנת 2011 כיכב בתפקיד ראשי בסרט הסטודנטים "תיקו אפס", לצד אבי גרייניק ויגאל עדיקא.
בשנת 2012 שיחק את עידן בספין-אוף "עניין של זמן", המהווה המשך לסדרת הנוער המיתולוגית.
בשנת 2013 שיחק את שבת בסרט "שש פעמים".
בשנת 2014 שיחק את האח של נעמי בסדרת הדרמה "מתים לרגע". (2015) שיחק בסרט מנפאואר. 
בשנת 2016 שיחק בסרט "ארץ פצועה". 
בשנת 2017 גילם את גילי שם-טוב בסדרת הנוער "ראש גדול".בשנת 2018 גילם את ניב זילברברג בסדרת הנוער אילת.