google/wiki40b huggingface dataset:
גיל ברק (שדרן)

ביוגרפיה

ברק למד בתיכון בליך ברמת גן בין 1987 ל-1991 במגמות היסטוריה, אמנות וחינוך גופני והיה כדורסלן במסגרת התיכון (אליו הגיע לדבריו בגלל גיבור ילדותו, דורון ג'מצ'י) והכיר את אשתו בכיתה בה למד. 
לאחר מכן, למד לתואר ראשון בתקשורת, קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, והיה חלק מקבוצת הכדורסל של המוסד ששיחקה אז בדיוויז'ן 3 של ה-NCAA, אך כמעט ולא זכה לדקות משחק. לאחר שסיים את לימודיו בארצות הברית פרש מכדורסל ושב לישראל ולמד תואר שני בתקשורת פוליטית באוניברסיטת תל אביב. 
בשנת הלימודים 2000/2001 לימד בתיכון "בליך" במשך שנה כמורה לקולנוע ותקשורת.
בינואר 2013 מונה ברק ביחד עם דניאל זילברשטיין למחליפו של עפר שלח, שהצטרף למפלגת "יש עתיד", בהגשת התוכנית "חמישיות".
ברק הוא קרוב משפחה של שימי ריגר. 
אב לארבעה.
פורט לינקולן

היסטוריה

חצי האי אייר היה מקום משכנם של שבטי באנגאלה (Barngarla) אבוריג'יניים במשך עשרות אלפי שנים. שם המקום המקורי, בשפת הבאנגאלה, היה גאליניאלה (Galinyala).
קפטן מת'יו פלינדרז מהצי המלכותי הבריטי גילה את מפרץ בוסטון ב-26 בפברואר 1802. הוא קרא למקום פורט לינקולן (מבוטא פוט לינקן) על שם מקום הולדתו לינקולן שבאנגליה.

אספקת מים

המחסור במקור מים אמין היה הגורם שמנע את היותה של פורט לינקולן בירת המושבה בשנות השלושים של המאה ה-19. גם כעיר קטנה, פורט לינקולן גדלה מעבר ליכולת אספקת המים שלה. כיום אספקת המים שלה תלויה בעיקר בשאיבת מי תהום בחלקו הדרומי של חצי האי אייר.
היישובים במערב ובדרום חצי האי חולקים את מקורות המים שלהם עם פורט לינקולן. צינור מים המרכזי שואב את מימיו מנהר מארי (Murray). כחלק מראיה לטווח ארוך מתכננת ממשלת אוסטרליה הדרומית את הרחבת מקורות המים הזמינים כולל אפשרות של התפלה. בעבר קיבלה העיר את המים שלה ממאגר מים שכיום כבר לא מספק לה מים עקב חשש לחדירת דשנים חקלאיים ולמליחות.

כלכלה

כלכלת העיר מבוססת על גידול תבואה (337,500 טונות לשנה), תעשיית עיבוד דגים, גידול צאן ובקר ודייג טונה (בעיקר לשוק היפני. העורף החקלאי של העיר מקושר במסילת ברזל לנמל. הצעה של חברת מתכות גדולה להשתמש בנמל לייצוא עפרת ברזל נתקלה בהתנגדות ציבורית עקב החשש לפגיעה בתעשיית מאכלי הים של העיר וההצעה ירדה מהפרק.
העיר משמשת גם כמרכז מנהלי של משרדי הממשלה הנותנים שירות ליישובים בחצי האי אייר, אם כי רובם עדיין נמצאים באדלייד. בעשורים האחרונים עלתה הדרישה לנדל"ן בעיר הן למגורים והן למסחר. את העיר משרתים נמל ים ונמל תעופה.
מיגל אלקוביירה

קריירה

בשנת 1988 קיבל אלקוביירה תואר Licentiate בפיזיקה, ובשנת 1990 קיבל תואר MSC בפיזיקה תאורטית, שניהם באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM). בסוף 1990, אלקוביירה עבר לוויילס כדי להשתתף בבית הספר לתואר שני באוניברסיטת קרדיף, שם קיבל בשנת 1994 תואר דוקטורט ביחסות חישובית, ענף בתורת היחסות הכללית. בשנת 1996 התחיל לעבוד במכון מקס פלאנק בפוטסדאם, גרמניה, בפיתוח טכניקות נומריות חדשות המשמשות לתיאור חורים שחורים.
מאז 2002, הוא עובד במכון למדעי הגרעין של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM), שם הוא עורך מחקר תוך הפעלת מחשבים כדי לנסח ולפתור את המשוואות הפיזיקליות שהוצעו לראשונה בידי אלברט איינשטיין. הפתרונות בצורת סוליטון שהוצעו על ידי אלקוביירה למשוואות השדה של איינשטיין עשויים להראות כי תורת היחסות הכללית תואמת לעובדה שאוששה בניסויים כי מכניקת הקוונטים היא אי-לוקלית. מחקר זה מתנגד לרעיון כי האי-לוקליות של מכניקת הקוונטים מצריכה נטישה של היחסות הכללית, על מבנה המתמטי.
ב -11 ביוני 2012 מונה אלקוביירה למנהל המכון למדעי הגרעין באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM).
ב -14 ביוני 2016, לאחר תקופה מוצלחת מאוד של ארבע שנים כמנהל המכון למדעי הגרעין באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו, מיגל אלקוביירה נבחר מחדש על ידי מועצת המנהלים של האוניברסיטה כמנהל המכון למדעי הגרעין לתקופה נוספת של ארבע שנים.

פרסום במאי 1994

אלקוביירה זכה לפרסום לאחר שבמאי 1994 פורסם בכתב העת "Classical and Quantum Gravity" מאמר שכתב שכותרתו "מנוע עיוות: מהירות שיא - נסיעות בתוך תורת היחסות הכללית", שבו הוא מתאר את מנוע עיוות אלקוביירה, אמצעי תאורטי של נסיעה במהירות רבה יותר ממהירות האור אשר אינו מפר את העיקרון הפיזיקלי ששום דבר לא יכול לנוע במרחב מהר יותר מאשר מהירות האור. במאמר זה הוא בנה מודל תאורטי שמכיל שטח בתוך "בועה" של חלל מעוקל. בועה זו, המכונה "מרחב היפר-רלטיביסטי מקומי-דינמי", מונעת קדימה על ידי התרחבות מקומית של זמן-מרחב מאחוריה, וצמצום הפוך מולו, כך שתאורטית חללית שתוצב בתוך שטח בועה זו תוכל לנוע במהירות רבה יותר ממהירות האור.

הופעות במדיה

מיגל אלקוביירה הופיע בסרט התיעודי "איך ויליאם שטנר שינה את העולם", סרט העוסק במסע בזמן ובמסע בין כוכבים. ואף הופיע בתוכנית: "מדע בדיוני: פיזיקה של הבלתי אפשרי" של פרופסור מיצ'יו קאקו שבו נדונה תאוריית הבועה שלו.
אלקוביירה הוזמן פעמיים לראיונות בתחנת הרדיו (Radio Educación XEEP (1060 AM, לראשונה ב -18 בפברואר 2011, ומאוחר יותר ב -4 במארס 2011, בתוכנית הטכנולוגית בנושא ממשקים טכנולוגיים, שבה הסביר את דעותיו על המצב הנוכחי של מחקר מדעי וטכנולוגי במקסיקו, ונתן סקירה קצרה לדגם המנוע שלו.

חיים אישיים

אלקוביירה נולד במקסיקו סיטי ב -1964.
הוא נשוי למריה אמיליה באייר, ויש לו ארבעה ילדים.
סיקינדראבאד

דפוסי אקלים

עונת הקיץ בסיקינדראבאד נמשכת מסוף פברואר עד תחילת יוני, עונת המונסון נמשכת מסוף יוני ועד תחילת אוקטובר, ועונת החורף נמשכת מסוף אוקטובר עד תחילת פברואר. בערבים ובבקרים, האקלים קריר יחסית. רוב הגשמים יורדים באזור העיר בחודשי המונסון בין יוני לספטמבר.
החורף נמשך רק כחודשיים וחצי שבמהלכם הטמפרטורה יורדת מדי פעם ל-10 מעלות צלזיוס במהלך דצמבר וינואר. חודש מאי הוא החודש החם ביותר, כאשר הטמפרטורה היומית המינימלית הממוצעת היא 26 מעלות צלזיוס והטמפרטורה היומית המקסימלית הממוצעת היא 38.8 מעלות צלזיוס. ינואר הוא החודש הקר ביותר עם כאשר הטמפרטורה היומית המינימלית הממוצעת היא 14.7 מעלות צלזיוס והטמפרטורה היומית המקסימלית הממוצעת היא 28.6 מעלות צלזיוס.
הנס הרצוג

ביוגרפיה

הרצוג נולד ב-28 באוקטובר 1819 באראו שבשווייץ. הוא למד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת ז'נבה, אולם לאחר מכן החל לעבוד כסוחר בעסק של אביו. ב-1839 התגייס לצבא שווייץ במסגרת גיוס חובה, ולאחר מכן עבר לשירות קבע. הוא שרת בכוחות הארטילריה, וב-1847 השתתף במלחמת הזונדרבונד. ב-1860 כבר מונה למפקד כל כוחות הארטילריה בצבא שווייץ. בתפקידו זה הוא ארגן מחדש את חיל הארטילריה, ואף השפיע רבות על ארגונם של חילות אחרים. עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה ביולי 1870, גבר בשווייץ החשש שהמלחמה תגלוש לשטחה. לפיכך, הצבא גויס על הגבול, והרצוג מונה למפקדו העליון. במסגרת זו הוא הועלה לדרגת גנרל. דרגה זו מוענקת בשווייץ רק בעתות משבר, והיא מבוטלת כאשר המשבר מסתיים. בעתות שלום הדרגה הגבוהה ביותר בצבא שווייץ היא "מפקד קורפוס". 
לקראת סופה המלחמה אכן גלשה לשווייץ, כאשר ארמיית המזרח הצרפתית אשר כללה 87,000 חיילים בפיקודו של שארל דניס בורבאקי נמלטה לשווייץ מאימת הפרוסים. הרצוג החל להזיז את כוחותיו לכיוונם. בורבאקי חשש שעומדים להסגיר את אנשיו לפרוסים, וניסה להתאבד, אולם נכשל בכך. הרצוג הגיע להסכם עם מחליפו, יוסטין קלינצ'ט על פיו החיילים הצרפתים יניחו את נשקם ויפוזרו בקנטונים שונים. עמותות שונות קמו בשווייץ במטרה לסייע לחיילים הצרפתים. עם סיום המלחמה במרץ 1871, הוחזרו הצרפתים חזרה למולדתם. לאחר סיום המלחמה, חזר הרצוג לתפקידו הקודם כמפקד הארטילריה, והוא נותר בתפקיד זה עד מותו בעיר הולדתו אראו ב-2 בפברואר 1894. הוא היה בן 74 במותו.
האופרה הגדולה של פלורידה

האופרה הגדולה של פלורידה (באנגלית: Florida Grand Opera) היא להקת האופרה השביעית בדרגת הוותק בארצות הברית, המקיימת בשנת 2007 את העונה ה-66 שלה. את הלהקה ייסד ד"ר ארטורו די פיליפי כ"גילדת האופרה של מיאמי רבתי" בשנת 1941 ובהמשך ניהלו אותה בזה אחר זה המנהלים הכללים רוברט הרמן ורוברט מ. הויר.
האופרה הגדולה של פלורידה נוצרה בשנת 1994 באמצעות מיזוג בין האופרה של מיאמי רבתי לגילדת האופרה המאוחדת של פורט לאודרדייל, שאיחד שתי קהילות חשובות בדרום פלורידה לתמיכה באחד ממוסדות התרבות החשובים ביותר במחוז. ההנהלה ומרכז התפעול של האופרה שוכנים במיאמי, במרכז החינוכי על שם ארטורו די פיליפי ואילו פעילות האופרה עצמה מתקיימת במרכז האופרה על שם ג'וזפין ס. לייזר בפורט לאודרדייל.
המנהל הכללי הנוכחי של הלהקה הוא רוברט הויר; המנהל האמנותי והמנצח הראשי הוא סטיוארט רוברטסון. מנצח המקהלה היה, עד אוגוסט 2007, דאגלס קיני-פרוסט; מחליפו לא נקבע עדיין.
להקת האופרה הגדולה של פלורידה מזמינה ומארחת זמרים, מעצבי תפאורה, במאים ומנצחים בעלי שם בינלאומי. הרפרטואר הנרחב שלה מקיף 400 שנות אופרה וכולל יצירות סטנדרטיות, יצירות מוכרות פחות, יצירות מודרניות ויצירות של מלחינים בני ימינו.
בעבר אירחה הלהקה רבים מזמרי האופרה הראשונים במעלה בעולם, כמו לוצ'אנו פבארוטי, שהופעתו הראשונה בארצות הברית, בפברואר 1965, הייתה במה שנקרא אז האופרה של מיאמי רבתי, ב"לוצ'יה די למרמור" של גאטנו דוניצטי, לצד דיים ג'ואן סאת'רלנד. בין השאר הופיעו שם גם פלאסידו דומינגו, בירגיט נילסון, שריל מילנס וג'יימס מוריס.
עונת 2006–2007 חנכה את בית זיו לבלט ואופרה החדש בהפקות של "אאידה" מאת ורדי, עם הסופרן הנודעת אנג'לה בראון, יחד עם מקהלת האופרה הגדולה ביותר שניצבה אי פעם על בימה; החטיפה מן ההרמון של מוצרט; "מאנון לסקו" של פוצ'יני עם הסופרן הצרפתייה סילבי ואלייר; "לה סונאמבולה" של בליני; "שמשון ודלילה" של סן-סאנס בכיכובם של דניס גרייבס ויון וילארס; והצגת הבכורה העולמית של "אנה קרנינה" מאת דייוויד קרלסון.
עונת 2007–2008 נפתחה בסדרת הצגות עטורת שבחים של כך עושות כולן מאת מוצרט, עם המצו-סופרן רינת שחם, החוזרת כדורבלה, והמשיכה ב"דולי הפנינים" של ביזה, טוסקה, עם הסופרן אנג'לה בראון השבה בתפקיד הראשי, ו"לה בוהם" של פוצ'יני ו"יוליוס קיסר" של הנדל.
עונת 2010–2011 נפתחה בטורנדוט מאת פוצ'יני, ואחריה בסיפורי הופמן מאת ז'ק אופנבך. היא תמשיך בדון ג'ובאני מאת מוצרט וב"סירנו" מאת דוד דיקיארה על פי הליברטו הצרפתי מאת ברנאר אוזן.
שרה שרה (שיר)

רקע

השיר נכתב על ידי מאור אדרי, שגם היה זה שהלחין אותו, והוא הופק על ידי יעקב למאי. שיר זה הוא שיר הנושא מתוך האלבום הקרוי על שמו, והוא משלב בתוכו את הסגנון המזרחי, ביחד עם סגנון הפופ.
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, ביניהן יוסי חרסונסקי אמר עליו כי: "חג לתעשיית מוזיקת השמח הים-תיכונית. שרה שרה שיר שמח וכולם עפים".

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר בוים על ידי עוזי ג'ורג' שגם ביים את הקליפ ללהיט "לא תודה", והוא מעין הופעה. תחילה, ניתן לראות את חדד עם צוות הנגנים שלה נכנסת אל תוך מיניבוס. לאחר מכן, ניתן לראותם מנגנים בתוכו.
בהמשך, חדד עוצרת את המיניבוס ומקיימת הופעת רחוב. מיד לאחר מכן המיניבוס מגיח אל עבר הופעה באולם, שאליה הייתה צריכה חדד להגיע מלכתחילה.
אברהם דוד לבוט

תולדותיו

נולד ליהודה לייב, חסיד חב"ד, מחסידי אדמו"ר הצמח צדק. בתחילה היה רב במושבה רומנובקה, שם עמד בראש כולל שיסד רבו הצמח צדק. לאחר פטירת הצמח צדק היה לחסיד של בנו רבי  שמואל שניאורסון (המהר"ש). המהר"ש כתב הסכמה על ספרו "בית אהרן והוספות", וזו ההסכמה היחידה הידועה ממנו.
בהיותו כבן שלושים וחמש, בשנת תר"י בערך נתמנה לרב הקהילה ניקולייב, על שפת הים השחור, בה כיהן עד סוף ימיו. הקהילה בתחילת דרכה הייתה קטנה מכיוון שלא ניתנה ליהודים רשות לגור בה, מלבד למספר מצומצם של יהודים שעסקו בעבודות הקשורות בנמל. במהלך תקופת כהונתו כרב התפתחה הקהילה הודות ליהודים רבים שבאו להתיישב בעיר. הרב לבוט היה גם ממונה מטעם הממשלה הרוסית על הרבנות בארבעים יישובים נוספים בפלך חרסון. נפטר בי"ח באדר תר"נ, ונקבר בעירו ניקולייב.

משפחתו

מאשתו הראשונה הייתה לו בת, ביילא רבקה שמה, שנישאה לישראל לייב ינובסקי (בנם של ישראל לייב וביילה רבקה היה הרב מאיר שלמה ינובסקי ששימש כרב העיר אחרי פטירת סבו. בתו של הרב מאיר שלמה ינובסקי היא הרבנית חנה שניאורסון, אשת רבי לוי יצחק שניאורסון). נשא בזיווג שני את פעסיא האכשטיין, ממנה נולד לו בן אחד בשם מנשה.
מצאצאיו: בן נינו הרבי מליובאוויטש הרב מנחם מנדל שניאורסון ונינו המשורר אברהם שלונסקי (נקרא על שמו) ואחותו המלחינה והפסנתרנית ורדינה שלונסקי.
הנהג של מיס דייזי

הכנסות

הסרט הוקרן לראשונה ב-13 בדצמבר 1989, והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן מעל 146 מיליון דולר.
ג'ובאני בטיסטה סמרטיני

חייו

ג'ובאני בטיסטה סמרטיני נולד לאבובן, מהגר מצרפת, אלקסיס סן-מרטן ולג'ירולמה דה פדריצ'י במילאנו, שהייתה חלק מאוסטריה במשך רוב חייו וכיום באיטליה. הוא היה השביעי בשמונה ילדים. אביו הקנה לו ידע במוזיקה ובשנת 1725 כתב את יצירתו הראשונה, סדרה של יצירות ווקאליות (שאבדו מאז). זמן לא רב אחר כך, קיבל משרת ממונה על המוזיקה של הקהילה בשנת 1728.
סמרטיני התפרסם תוך זמן קצר כמלחין כנסייה ועשה לו שם מחוץ לאיטליה בשנות ה-30' של המאה ה-18. במהלך השנים הצטרף לכנסיות רבות לצורך עבודה (8 או יותר עד מותו)) וכתב מוזיקה לביצוע באירועים ממלכתיים ובבתי האצולה. אף כי מעולם לא רחק הרבה ממילאנו, בא בקשרים עם הרבה מלחינים ידועי-שם, ביניהם יוהאן סבסטיאן באך, מוצרט, בוקריני וגלוק, שהיה לתלמידו בשנים 1737 עד 1741. גם המלחין הגרמני כריסטיאן קאנאביך, ממשיכו של יוהאן שטאמיץ באסכולת מנהיים, היה תלמידו של סמרטיני בשנות ה-50' המאוחרות של המאה ה-18.
מותו של סמרטיני בשנת 1775 היה בלתי צפוי. אף כי נהנה מהערכה רבה בתקופתו, המוזיקה שלו נשכחה עד מהרה ורק ב-1913 באו החוקרים פאוסטו טורפרנקה, ז'ורז' דה סן-פואה וגאטנו צ'זארי והעלו את סמרטיני למחקר מחודש. האירוניה היא, שרוב יצירותיו ששרדו התגלו בהוצאות, שהתפרסמו מחוץ לעיר הולדתו מילאנו.

חידושים

תהילתו העיקרית של סמרטיני היא על חידושיו בפיתוח הסימפוניה, אולי יותר מאסכולות החשיבה במנהיים ובווינה. 
ייחודה של גישתו לחיבור הסימפוני היה בכך, שהושפעה מצורות הטריו סונאטה והקונצ'רטו, בניגוד למלחינים אחרים בתקופה, שעיצבו סימפוניות במתכונת האוברטורה האיטלקית. המניע לסימפוניות שלו היה מקצב וצורה ברורה יותר, בייחוד צורת סונאטה מוקדמת וצורה בינארית מוקדמת. כושר ההמצאה לא דלל מעולם ביצירותיו, שניבאו לעיתים את מגמת המוזיקה הקלאסית, בדומה לסגנון ה"סער והפרץ".

יצירות

סמרטיני היה מלחין פורה. בין יצירותיו 3 אופרות, כ-70 סימפוניות, 10 קונצ'רטי וכמה מן היצירות הקאמריות המוקדמות ביותר המוכרות במוזיקה המערבית. נכון לשנת 2004, ידועות כ-450 יצירות פרי עטו של סמרטיני, אף כי חלק גדול מן המוזיקה שלו אבד ואיננו, בייחוד מוזיקה כנסייתית ודרמטית. ייתכן שחלק מן היצירות האלה אבדו בגלל פרסום בשמות אחרים, בייחוד זה של אחיו, ג'וזפה. יצירותיו המוקדמות ביותר נועדו לשימוש ליטורגי.
ההתייחסות ליצירותיו של סמרטיני, בהוצאות לאור או בתקליטים, היא או במספרי אופוס שניתנו להן בתקופת חייו, או במספרי ג-ח (J-C) שקיבלו בקטלוג ג'נקינס-חורגין, הנזכר בהמשך.< ניוול ג'נקינס היה הראשון לערוך כמה מיצירותיו של סמרטיני, כולל המגניפיקט (הוא ערך גם יצירות של ויוואלדי, פאיזיילו ובוקריני, בין השאר).
המוזיקה של סמרטיני מחולקת בדרך כלל לשלוש תקופות סגנון: התקופה המוקדמת (1724-1739), המשקפת תערובת של צורות בארוקיות וקדם-קלאסיות, התקופה האמצעית (1740-1758), המעלה על הדעת את הצורה הקדם-קלאסית, והתקופה המאוחרת (1759-1774), המציגה השפעות קלאסיות, כולל מוצרט. התקופה האמצעית של סמרטיני נחשבת לתקופתו המשמעותית והחלוצית ביותר, במהלכה חיבר יצירות בסגנון 
הסטיל גאלאנט, מבשר התקופה הקלאסית.
מטרו 2

מטרו-2 במוסקבה, בירת רוסיה, היא על פי טענות שונות, מערכת רכבת תחתית סודית המקבילה לרכבת התחתית במוסקבה. קיומה אינו וודאי. המערכת נבנתה, לכאורה, במהלך שלטון סטלין ושם הקוד שלה בפי ה-ק.ג.ב. היה D-6.
עיתונאים רוסים דיווחו כי עובדת קיומה של מטרו-2 אינה מאושרת או מוכחשת על ידי שירות הביטחון הרוסי (FSB) או על ידי הנהלת הרכבת התחתית במוסקבה.
על פי השמועות אורכה של מטרו-2 עולה על זה של הרכבת התחתית ה"ציבורית". השמועות טוענות כי קיימים בה 4 קווים וכי היא שוכנת בעומק 7 קומות תחת פני האדמה. כמו כן נטען כי היא מחברת את הקרמלין עם מטה ה-FSB, את נמל התעופה הממשלתי בוונוקובו-2 ועיירה תת-קרקעית באזור רמנקי (район Раменки), כמו אתרים נוספים בעלי חשיבות לאומית.
קיימת ביקורת על כך שהמידע הזמין על מטרו-2 הוא ספקולטיבי ואינו מבוסס באמצעות מסמכים כתובים או תצלומים.
שביתת הנשק של ארזינג'אן

שביתת הנשק של ארזינג'אן היה הסכם שביתת נשק שנחתם ב-18 בדצמבר 1917 (5 בדצמבר לפי הלוח השנה הישן היוליאני), בשלהי מלחמת העולם הראשונה על ידי האימפריה העות'מאנית ורוסיה הסובייטית. ההסכם חייב גם את ממשלת טרנסקווקזיה, הוועד המיוחד של טרנסקווקזיה, שהנהיג באותם הימים מדינה פדרטיבית בהתהוות תחת חסות רוסיה הסובייטית. מן הצד העות'מאני נחתם על ידי נציגי הארמייה השלישית העות'מאנית. ההסכם הביא להפסקת הקרבות בין הצבא הטורקי לצבא הרוסי בחזית האנטולית והפרסית שנמשכה עד 12 בפברואר 1918 כשהם חודשו. 
אחרי שהגנרל והיב פאשה, מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית, הציע שביתת נשק, הנציבות הטרנסקווקזית הסמיכה את מפקד הצבא הרוסי בחזית הקווקזית, הגנרל פרז'באלסקי, לשאת ולתת בסוגיה הזאת עם הצד העות'מאני. כתוצאה מכך נסיגת הכוחות הרוסיים השאירה את השטחים שהיו אז בשליטה פורמלית של הנציבות הטרנסקווקזית לגמרי ללא הגנה. 
ב-18 בדצמבר 1917 נחתם הסכם נספח שקבע את קו שביתת הנשר בין שני הצדדים.

השלכות

הכוחות הרוסים התחילו לעזוב את החזית הקווקזית עוד לפני ההסכם, בעקבות המדיניות החדשה של השלטון הבולשביקי שהתחיל עם מהפכת 7 בנובמבר 1917. אחרי יישום שביתת הנשק נותרו באזור כמה כוחות רוסים. בנוסף שמירת הגבול הוטלה על כ-20,000 לוחמים ארמנים. בהתחלה נראה כי הצבא העות'מאני היה מותש אחרי 4 שנות מלחמה. כמה חטיבות הועברו לחזיתות אחרות בארץ ישראל ובעיראק. לעומת זאת עד חודש פברואר 1918 הנוכחות הצבאית הטורקית בחזית הקווקזית אורגנה מחדש. 
בפברואר 1918 הגנרל והיפ פאשה שלח לגנרל הרוסי לבדינסקי, מפקד הכוחות הרוסיים בקווקז, אגרת מחאה, שבה האשים קבוצות מזוינות ארמניות בפיקודו של מוראד סבאסטאצי בהפרת ההסכם ובטבח ב-15,000 תושבים טורקים ב-15- 16 בינואר 1918 באזור ואן. על בסיס האשמות אלה הפר הצבא העות'מאני את שביתת הנשק ויצא ב-26 בפברואר למתקפה על העיר ארזינג'אן.
כמה אלפי ארמנים ששבו לאזור באביב 1916, נמלטו בבהלה .
ב-24 בפברואר 1918 הסכם שביתת הנשק של ברסט ליטובסק הופר על ידי גרמניה והפך לבלתי תקף. שני הסכמי שביתת הנשק הוחלפו על ידי הסכם ברסט ליטובסק שנחתם ב-3 במרץ 1918 ועל ידי הסכמי בתומי שנחתם בין מדינות יורשות של הפדרציה הטרנסקווקזית - גאורגיה וארמניה, ב-4 ביוני 1918
גן בירה

גן בירה (בגרמנית: Biergarten (בגרמניה) או Gastgarten (באוסטריה)) הוא מקום בילוי תחת כיפת השמיים, בצל עצים, בו מוגשת בירה ומזון מסורתי גרמני המוכן במקום. הריהוט בגן בסיסי וכולל שולחנות עץ וספסלים, פעמים רבות צבועים לבן ולבוש המבלים אינו רשמי. גני בירה רבים מאפשרים למבלים בהם להביא את מזונם עמם. מקורו של גן הבירה בבוואריה והוא התפשט לרחבי העולם עם גלי מהגרים מגרמניה לארצות הברית, לאוסטרליה ולמדינות נוספות. הגן יכול להיות קטן, כגון בחצר פאב, או מקום ציבורי רחב-ידיים. גן הבירה הגדול בעולם, ההירשגארטן (Hirschgarten), נמצא במינכן ויכול לאכלס 8,000 מבלים. פתיחת גני הבירה היא תקופתית, בימי הקיץ והאביב וישנם גני בירה הפתוחים רק בימי שבתון בשעות הצהריים או במהלך ירידים.

היסטוריה

מבשלת בירה מייצרת חום רב. עקב כך אירעו בתקופת הקיץ מקרים רבים בהם פרצו שריפות באתרי מבשלות בירה. עקב כך הורו תקנות בממלכת בוואריה החל מן המאה ה-16 שאין לייצר בירה בין יום ג'ורג' הקדוש (23 באפריל) ליום הקדוש מיכאל (29 בספטמבר). על מנת לספק בירה בימי הקיץ הוקמו לגדות הנהר איזר מאגרי בירה בתוך מרתפים סמוכים לנהר, כך שהמים הקרירים ישמרו את הבירה צוננת ומעליהם ניטעו עצי ערמון נותני-צל. בראשית המאה ה-19 התפתח מנהג להגיש את הבירה במקום, בצל חורשות הערמונים. על מנת להלחם במגמת הצרכנים לעבור לגני הבירה, דחקו בעלי מסעדות וברים בממשל לתקן תקנות לפיהן נאסר על הגשת מזון בגני הבירה. בתגובה התירו בעלי גני הבירה לציבור המבקרים להביא את מזונם עמם, נוהג מקובל עד היום.

תפריט

הבירה המוגשת היא תמיד בירה מקומית ולרוב בירה בהירה, פעמים רבות בירת חיטה, המתאימה לשתייה בימים חמים. הכמויות הנמזגות גדולות ובדרך כלל הכוס הקטנה ביותר היא של חצי ליטר.
תפריט המזון הוא מסורתי ופשוט ומתבסס על הכנה טרייה במקום. התפריט כולל בעיקר נקניקים ונקניקיות, בשר צלוי על הגריל, בְּרֶצֶל (בייגלה), שפצלה (איטריות מטוגנות), גבינות וסלטים כגון סלט כרוב וסלט צנון.

ברחבי העולם

גני בירה נפוצים בטווח ההשפעה הגרמני-אוסטרי במרכז אירופה (כולל דנמרק, צ'כיה, סלובקיה, הונגריה, קרואטיה צפון איטליה ועוד).
גני בירה פופולריים ביפן וממוקמים בדרך כלל על גגות של חנויות כלבו ובפארקים.
בבריטניה מוצמדים בדרך כלל גני בירה קטנים לצידם של פאבים, הם פופולריים מאד בחודשי הקיץ ותפריטם נסמך על הפאב הסמוך. בניגוד לפאב, בגן מותר העישון.
לארצות הברית הגיעה תרבות גני הבירה עם המהגרים הגרמנים והצ'כים. בראשית המאה ה-20 היו בניו יורק 800 גני בירה. פריסת הגנים וזמני הפתיחה שלהם קשורים באופן הדוק לחוקי הרישוי של מכירת וצריכת אלכוהול תחת כיפת השמיים במדינות השונות.
פסקל אברהמי

קורות חייו

פסקל יום טוב אברהמי נולד בצרפת ב-28 במאי 1962 לאליהו וניקול אברהמי, משפחה יהודית שנמלטה מאלג'יריה בעקבות המלחמה שהתחוללה שם בשנות ה-50 של המאה ה-20 וכללה גם פוגרומים נגד יהודים. בשנת 1977, בגיל 15, עלה לישראל. עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. אברהמי לחם במלחמת לבנון הראשונה ונפצע בקרבות בביירות.
מאז פציעתו בלבנון החל פסקל תהליך של חזרה בתשובה. הוא היה נשוי ואב לשלושה בנים, וגר בפסגת זאב בירושלים.

שירותו בימ"מ

ב-1985 התגייס לימ"מ, שם שירת כלוחם במשך כ-15 שנה. אברהמי השתייך ליחידת הפריצה ול"קופים", יחידה המתמחה בפריצה באמצעות גלישה, טיפוס וסנפלינג. אברהמי היה ידוע בכושרו הגופני הגבוה, במשמעת העצמית הנוקשה ובנחישות שלו. הוא ראה בשירות בימ"מ שליחות והתעקש לצאת לכל משימה, פעולה ומבצע. בעשור האחרון לחייו ביחידה עבר הסבה לתפקיד צלף, המתמחה בירי מדויק במטרות קרובות ורחוקות כאחד, באמצעות רובה צלפים. אברהמי נחשב לאחד מבכירי הלוחמים והצלפים ביחידה, ובנוסף לפעולות המבצעיות הרבות בהן השתתף, חנך גם לוחמי וצלפי ימ"מ צעירים ממנו.
ב-1988 השתתף אברהמי בכוח הפריצה ל"אוטובוס האמהות". באחד המבצעים בחברון, כאשר כוח הימ"מ היה בנחיתות מספרית, אברהמי הסתער לבד על 4 מחבלים והרג את כולם.
במהלך שירותו בימ"מ, זכה לשני עיטורים מטעם משטרת ישראל: ב-1990 קיבל אברהמי את עיטור האומץ על חיסול חוליית מחבלים וב-1995 קיבל את עיטור המופת, כשהסתער על שלושה מחבלים שהיו בדרכם לפיגוע.
אברהמי נהרג בערב 18 באוגוסט 2011 מירי מחבלים מגבול ישראל-מצרים כחלק מאירועי מתקפת הטרור בדרום ישראל ב-2011 בזמן שאבטח כוחות סילוק פצצות שעבדו בזירה. כאשר אברהמי נהרג, בגיל 49, הוא היה מוותיקי הלוחמים ביחידה, עם שירות רציף של 26 שנה בימ"מ בתפקידי לוחם וצלף.

הנצחה

בחנוכה ה'תשע"ב (2011) זכה (לאחר מותו) בפרס בגין "עבור תרומתו לביטחון המדינה והיותו סמל למצוינות, אומץ לב והקרבה עבור המולדת". בחנוכה ה'תשע"ה (2014), לאחר מותו, עוטר על פועלו בעיטור המופת של משטרת ישראל.
בשנת 2016 התקיימה במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים הקרנת בכורה של הסרט החדש "פסקל אברהמי האיש והאגדה" (מאת הבמאי דוד שרמן).
באותו ערב הושק הספר לזכרו "עד קצה הגבול".
בנוסף לכך נקראה כיכר האירועים שברחוב יצחק טוניק שבפסגת זאב מזרח על שמו של אברהמי.
בתאריך 6 בספטמבר 2018 נחנך בית כנסת לזכרו בשכונת נווה גן בפתח תקווה. בית הכנסת נקרא "תפארת פסקל".
יוסף חיים הכהן

ביוגרפיה

נולד ליאודה ושמחה במוגדור שבמרוקו ועלה לארץ ישראל בשנת ה'תרכ"ד (1864). המשפחה התיישבה בעיר העתיקה בירושלים. נישא לפרחה (נפטרה בשנת ה'תר"פ - 1920), ולאחר שלא נולדו להם ילדים נישא בשנת ה'תרנ"ז (1897) גם לפרידי בת ר' דוד שרים (נפטרה בשנת ה'תשכ"ז - 1966). מאשתו השנייה נולדו לו ארבעה ילדים: רבקה, יאודה-נסים-שמעון, יפה-ג'אמילה ודוד.
עמד בראש ישיבת "טובי ישבעו" ולימד בישיבת פורת יוסף. בשלהי חייו ייסד וניהל את ישיבת "עז לתורה".
ב-21 במאי 1900 נבחר לראש ועד העדה המערבית בירושלים. שימש יד ימינו של הראשון לציון, הרב נחמן בטיטו. לאחר פטירתו בשנת ה'תרע"ה, נתמנה הרב הכהן במקומו לרב עדת המרוקאים בירושלים.
בשנת 1919 ניצב בראש מאות החותמים בפנייה לוועד הצירים בבקשת תמיכה בבית החולים משגב לדך בעיר העתיקה בירושלים].
נשלח כשד"ר לקהילות יהודיות באוזבקיסטן (ה'תרנ"ד, 1894), בוכרה (ה'תרנ"ט, 1899) ואלג'יר (לקצמטינא - קונסטנטין שבמזרח אלג'יר ולזריביל במחוז ווהארן שבמערב אלג'יר; ה'תרס"ג, 1903) ובין היתר העביר אליהם ספרי תורה.
הלך לעולמו בכ"ב באלול ה'תרפ"א (1921) אחרי מחלת ריאות קצרה. רבים ליווהו בדרכו האחרונה, והרב יוסף חיים זוננפלד הספידו. הוא נקבר בבית העלמין בחלקת אריאליס לעדה הספרדית במורדות הר הזיתים. אשתו, פרחה, נפטרה כשנה קודם לכן.

תלמידיו

על תלמידיו נמנו חתנו הרב עמרם אבורביע, לימים רב העדה הספרדית בפתח תקווה וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל; הרב יוסף שלוש - ראב"ד עדת המערביים בירושלים; הרב עזרא שרים, מראשי ישיבת פורת יוסף.

מנחת כהן

מנחת כהן, ב' חלקים: ה'תרס"ב-1902, ה'תר"ע-1910. הספר כולל נושאים הלכתיים שונים וכללי התלמוד, על סדר א"ב. הדפסת הספר התאפשרה הודות לתמיכת נדבנים, בהם יהודים ממצרים, הודו ואוזבקיסטן. בספר הסכמות רבנים, אשכנזים וספרדים, בארץ ובגולה, בהם הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב יעקב שאול אלישר, הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים והרב חיים חזקיהו מדיני.
ויכלכל יוסף: הרב הכהן הפקיד את כתב היד של חיבור זה (וכנראה גם כתבים נוספים) בידי חתנו, הרב עמרם אבורביע, שערך, הגיה והביא את הספר לדפוס בשנת ה'תשכ"ו (1966), בתוך ספרו שלו נתיבי עם. בשנת ה'תשס"ח (2008) יצאה לאור מהדורה חדשה של הספר (מהדורת יוסף) בתוספת הקדמה. הספר מכיל שאלות ותשובות של המחבר וכן תשובות של הרב שלמה אליעזר אלפנדרי והרב יוסף חיים זוננפלד. התשובות הם מנהגי בית הכנסת, דין מבטל כיסו של חברו, דיני אפוטרופסים ועוד.
מאמרים הלכתיים נוספים פורסמו בכתב העת התורני המאסף. חיבורים נוספים שלו, כחי וראשית אני ודרכי חיים לא נדפסו עדיין.
אדון הסליחות

תוכן הפיוט וזמני אמירתו

נהוג בקהילות הספרדים ועדות המזרח לומר את הפיוט בכל יום בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה בחודש תשרי כאשר מתקיימות ה'סליחות'. רעיונו של הפיוט הוא מניית הנהגותיו של הקדוש ברוך הוא ואת עולמו שהעניק לבני האדם.  

המחבר מעמיד בסדר הא"ב את נוראותו של הקדוש ברוך הוא תוך כדי שהוא משבח ומהלל אותו. 
המחבר עומד מול הקדוש ברוך הוא ומזכיר לו שבני האדם יודעים וזוכרים את היותו אל עליון, למרות שבני האדם חטאו ולמרות שהכל גלוי לבפני הקדוש ברוך הוא ואין אפשרות להסתיר ממנו אי משהו. בני האדם מבקשים סליחה ומתחרטים על מעשיהם לפניו: "יודע כל הנסתרות מאז ולעולם, שהכל גלוי וידוע לפניו...".
פרנק אוז

קורות חיים

אוז נולד לאב יהודי (עם שורשים מקהילות יהדות הולנד ויהדות פולין) ואם קתולית בהרפורד שבאנגליה, לשם הוריו הגרו כדי לברוח מהשואה. כשאוז היה בן חמש המשפחה עברה לאוקלנד, שבקליפורניה.
ממשלת רוסיה

ביטאון הממשלה ופורטל האינטרנט הממשלתי

ביטאון הממשלה הרשמי והיומון הממשלתי הוא "רוסיסקאיה גאזטה" (Российская газета), עיתון יומי הממומן על ידי הממשלה. בדצמבר 1999 הושק הפורטל הממשלתי באינטרנט תחת הכתובת - www.pravitelstvo.gov.ru או www.government.gov.ru.