google/wiki40b huggingface dataset:
אליעזר שפר

אליעזר שפר (שבט תרצ"ג, 1933 - י"ב בחשוון תשע"ט, 21 באוקטובר 2018) היה איש ציבור ישראלי.

ביוגרפיה

שפר נולד בטבריה. הוא היה דור שישי למשפחה של חסידי קרלין, שעלתה לארץ ישראל בשנת תקל"ז-1777 בעליית החסידים. סבו, משה לייב, הקים את מלון שפר - האכסניה היהודית הראשונה בטבריה. אביו, חיים שפר ניהל את חברת "אגד" בטבריה עשרות בשנים. אבי סבו, רבי יהושע ביין, הקים את הבית היהודי הראשון בכפר מירון], בית שבו שוכנת כיום ישיבת בני עקיבא במירון.
למד בתלמוד תורה ובישיבת "אור תורה" בטבריה, ולאחר סיום לימודיו במחזור הראשון של הישיבה הטכנולוגית בכפר אברהם המשיך ללמוד בישיבת חברון בירושלים. בשנת 1953 התגייס לצבא ההגנה לישראל. את השירות הצבאי עשה בגדוד הראשון (890) של חטיבת הצנחנים. השתתף במלחמות ישראל. הוא נשוי מאז 1958 לאסתר לבית גרוס.
היה מורה ומדריך בכפר בתיה שברעננה. למד באוניברסיטת בר-אילן פסיכולוגיה וחינוך. בתפקידו כיועץ תעסוקה בכיר במשרד הרווחה הקים רשת לייעוץ תעסוקתי והכשרה מקצועית במחוז השרון ובשירות התעסוקה לאוכלוסייה הערבית במזרח ירושלים בשנת 1968].
בשנת 1970 יצא בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית לארצות הברית. לאחר שובו מהשליחות בשנת 1973, השתתף בהקמת החטיבה לדור ההמשך ופיתוח מנהיגות בהסתדרות הציונית העולמית. כאשר נבחר לעמוד בראש החטיבה, הקים רשת עולמית של מכונים ללימודי יהדות ולפיתוח מנהיגות קהילתית יהודית ציונית].
בתפקיד ראש המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית היה אחראי על תפעול מפעלי חינוך ותרבות תורנית ועל הוצאה לאור של ספרי לימוד, עיון, הגות וערכות הוראה בשפות שונות. בתפקידו כראש המרכז לשירותים רוחניים בתפוצות הפעיל רשת של סמינרים לרבנים וראשי קהילות וייסד את "העצרת העולמית של המנהיגות האורתודוקסית" שהתכנסה בירושלים.
שפר החל את פעילותו הציבורית במשמרת הצעירה של המפד"ל, ובחודש ניסן תש"כ (אפריל 1960) עמד בראש כנס היסוד של "חוגי הצעירים" במפד"ל, שהתארגנו על ידי זבולון המר ודניאל ורמוס.
שפר עמד בראש המועצה העולמית לחינוך תורני, היה יו"ר איחוד בתי הכנסת בישראל, יו"ר הארגון העולמי של בתי הכנסת והקהילות האורתודוקסיות ונשיא לשכת בני ציון של בני ברית בירושלים. כמו כן היה חבר בתוכנית "מלווה מלכה" ששודרה במוצאי שבת ברשת ב'.
משנת 1993 למד בכולל "יום השישי" של ישיבת הכותל.
פרסם מאות מאמרים וסיפורים בעיתון "הצופה". ספרו "סיפורי הזמן והמקום" יצא לאור בהוצאה עצמית.
נפטר בירושלים בי"ב מרחשוון, תשע"ט, 21 באוקטובר 2018.
פדריקה מונטסני

תולדות חייה

נולדה במדריד לשני פעילים אנרכיסטים, חואן מונטסני   ותרזה מאניה מירווט , שערכו את המגזין האנרכיסטי La Revista Blanca ("המגזין הלבן"). ב-1912 שבו הוריה לקטלוניה, שם חיו בקהילה חקלאית ליד ברצלונה והפעילו הוצאה לאור של כתבים ליברטריאנים. כשבגרה, הצטרפה מונטסני לקונפדרציית העובדים האנרכו-סינדיקליסטית CNT וכתבה בבטאונים Solidaridad Obrera ("סולידריות עובדים"), Tierra y Libertad ("אדמה וחירות") ו-Nueva Senda ("נתיב חדש"). בכתיבתה הביעה תמיכה ברעיונות שחרור האשה וקראה לנשים לשחרור עצמי וביטוי עצמי. כאשר הוציא הרודן מיגל פרימו דה ריברה את CNT מחוץ לחוק ב-1927 והיא הפכה לתנועת מחתרת, הצטרפה מונטסני לפדרציית האנרכיסטים האיברית - FAI. בנוסף, חיברה כ-40 נובלות עד פרוץ מלחמת האזרחים.
בראשית מלחמת האזרחים ערכה מונטסני הפרדה בין שטחים המוחזקים בידי הפשיסטים, בהם הצדיקה פעולות התנגדות אלימות ואף ייסדה מיליציה בשם Tierra y Libertad ("אדמה וחירות"), לבין שטחים באחריות הרפובליקה, בהם יש להימנע מאלימות. בספטמבר 1936 מינה אותה פרנסיסקו לרגו קבלרו לשרת בריאות בממשלתו. בכך הייתה לאשה הראשונה שכיהנה בתפקיד שר בספרד והשלישית בכל מערב אירופה. במסגרת פעילותה כשרת בריאות החילה שינויים מהפכניים בהם החלת חינוך מיני בדגש על שימוש באמצעי מניעה גם לזוגות נשואים וביטול המגבלות החוקיות על הפלה מלאכותית.
ב-4 במאי 1937, הגיעה מונטסני לברצלונה יחד עם חואן גרסיה אוליבר על מנת לסייע לפתרון מלחמות הרחוב שפרצו בעיר בין נציגי מפלגות PSUC, UGT והמפלגה הקומוניסטית לבין נציגי CNT/FAI ו-POUM, מאבק שהיה שיאה של יריבות שפוררה את החזית העממית למלחמה בפשיזם. השניים נכשלו ושר האוצר, חואן נגרין שכנע את ראש הממשלה קבלרו להפעיל נגד POUM והאנרכיסטים את משמרות ההסתערות. בתגובה התפטרו מונטסני ויתר השרים האנרכיסטים מממשלת קבלרו.
עם תום המלחמה, ועלייתו של פרנקו לשלטון, נמלטה מונטסני לצרפת, שם שמשה כראש CNT בגלות עד 1942 והמשיכה לפרסם מאמרים וספרים. היא נכלאה על ידי משטרת צרפת של וישי בפריגו ובלימוז'. לאחר שחרורה המשיכה לפרסם ולהיות פעילה בקידום הפמיניזם וחיברה גם דיווחים היסטוריים, עדויות וניתוחים על שנות מלחמת האזרחים והתנועה האנרכיסטית בספרד. 
בשנת 1977 שבה לספרד, אך המשיכה לחלק את זמנה בין ספרד לצרפת. נפטרה בטולוז בגיל 89.

הנצחה

על שמה בית חולים במדריד.
אליעזר פוירמן

אליעזר פוירמן - היה דרמטולוג, פרופסור לדרמטולוגיה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ראש החוג לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקת עור ומחלות מין בבית החולים בילינסון.
פוירמן הניח היסוד בארץ, לתחום "דלקת עור ממגע"  והיה מהחוקרים הראשונים בתחום.

ביוגרפיה

פוירמן נולד בשנת 1919 לעדה ומרק, בווינה, אוסטריה
פוירמן התחיל את לימודי הרפואה ב-אוניברסיטת לבוב, בלבוב, שפולין.
עקב מלחמת העולם השנייה נאלץ להימלט לרוסיה המשיך את לימודי הרפואה בסמרקנד, אוזבקיסטן ברית המועצות, וסיים את לימודי הרפואה ב-אוניברסיטת לבוב, פולין.
בין השנים 1945–1949 התמחה פוירמן בקליניקה הדרמטולוגית האוניברסיטאית, בניהולו של הפרופ' יבלונסקה בוורשה, פולין

בישראל

בשנת 1957 עלו בני הזוג פוירמן למדינת ישראל והתיישבו בבאר שבע, בשיכון עממי ג', בית מספר 2. פוירמן היה רופא העור הראשון בבאר שבע
בין השנים 1958–1969 עבד פוירמן כרופא עור בכיר בבית החולים בילינסון במחלקה בניהולו של הפרופ' יצחק קצנלבוגן
בין השנים 1969–1985 ניהל פוירמן את המחלקה לעור ומחלות מין בבית החולים בילינסון
משנת 1985 כיהן פוירמן כיועץ למרפאות עור בקופח כללית, בערים: תל אביב, חיפה, ירושלים
בשנת 1969 התמנה פוירמן לפרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 התמנה פוירמן לפרופסור מן המנין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
פוירמן כיהן כראש החוג לרפואת עור בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב
משנת 1985 לאחר שפרש לגמלאות מונה פוירמן כיועץ למרפאות עור בקופח כללית, בערים: תל אביב, חיפה, ירושלים
עם פרישתו של פוירמן לגמלאות, מונתה למנהלת המחלקה תלמידתו הפרופ' מרים זנדבנק.
פוירמן כיהן כנשיא האיגוד הישראלי למחלות עור.
מתלמידיו: פרופ' אריה אינגבר
פוירמן נפטר בנובמבר 2011 ונטמן בבית עלמין בקיבוץ גבעת השלושה.

משפחה

פוירמן התגורר בתל אביב
רעייתו של פוירמן, ונדה פוירמן הייתה רופאת שיניים
בנו, פטר הוא רופא עיניים.
גינטר הרמן

קריירת מועדונים

הרמן ערך את הופעת הבכורה בבוגרים של ורדר ברמן בדצמבר 1982, בניצחון 2-1 על בוכום, אך הייתה זו הופעתו היחידה בבונדסליגה באותה עונה, וגם בעונה העוקבת ערך הופעה אחת בלבד. עונת הפריצה של הרמן הייתה 1984/85, כאשר בעונה זו ערך הרמן 31 הופעות. בעונה זו סיימה ורדר ברמן במקום השני בבונדסליגה, מרחק ארבע נקודות מהאלופה באיירן מינכן. לאחר מכן, הרמן המשיך להיות שחקן הרכב קבוע בקבוצה, ותופקד כקשר מרכזי לצידו של מירקו ווטאבה. בעונת 1987/88 זכה הרמן עם ורדר ברמן באליפות הבונדסליגה. בעונת 1988/89 ברמן סיימה במקום השלישי, והרמן לא החמיץ ולו משחק אחד. בתום עונה זו, הפסידה ברמן בגמר הגביע הגרמני בתוצאה 4-1 לבורוסיה דורטמונד. הרמן שיחק 90 דקות במשחק זה. גם בעונת 1989/90 הגיעו הרמן וברמן לגמר הגביע, שם הפסידו 3-2 לקייזרסלאוטרן. גם במשחק זה הרמן שיחק 90 דקות. בעונת 1990/91 הגיעו הרמן וברמן לגמר הגביע השלישי ברצף, והפעם ידם הייתה על העליונה, לאחר ניצחון בפנדלים על פ.צ. קלן. הרמן הוחלף במשחק זה בדקה ה-76 על ידי גונאר זאוור. בגין זכייה זו בגביע, ורדר ברמן השתתפה בעונת 1991/92 בגביע אירופה למחזיקות גביע, וזכתה במפעל לאחר ניצחון 2-0 בגמר על מונקו, אך הרמן לא שותף בגמר זה, על אף שערך שש הופעות בשלבים המוקדמים יותר. עונה זו הייתה מאכזבת עבור הרמן וברמן בבונדסליגה, מאחר שהקבוצה סיימה רק במקום התשיעי, להבדיל מהעונות הקודמות בהן הייתה חברה קבועה בצמרת הליגה. 
את עונת 1992/93 החל הרמן בוורדר ברמן, אך לאחר שערך חמש הופעות בלבד במחצית הראשונה של העונה, עזב הרמן את ורדר ברמן לאחר עשר עונות, וחתם בווטנשייד 09, ששיחקה אז בבונדסליגה, שם שיתף פעולה עם טורסטן פינק וסולימאן סאנה. בתום עונה זו, הצליחו ווטנשייד והרמן לשרוד בבונדסליגה. במחצית הראשונה של עונת 1993/94 המשיך הרמן לשחק בווטנשייד, אך עזב את המועדון בפגרת החורף, וחתם בהאנובר 96 מהבונדסליגה השנייה, שם שיחק שתי עונות וחצי. בתום עונת 1995/96 פרש הרמן ממשחק פעיל, בגיל 36.

קריירה בינלאומית

להרמן שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית. הראשונה בספטמבר 1988 בניצחון 1-0 על נבחרת ברית המועצות במשחק ידידות. ההופעה השנייה נערכה במאי 1990 במשחק הכנה למונדיאל 1990, בו שיחק תשע דקות כמחליף בניצחון 1-0 על נבחרת דנמרק. הרמן זומן לסגל גרמניה המערבית למונדיאל 1990, אך לא שיחק ולו דקה אחת. נבחרת גרמניה המערבית זכתה במונדיאל זה לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה.

קריירת אימון

לאחר פרישתו החל הרמן לאמן בקבוצות מליגות נמוכות. החל משנת 2000 אימן במשך 14 שנים רצופות את המועדון אוסטרהולץ-שארמבק, והחל משנת 2014 הוא המאמן של פ.צ. אוברנוילנד.
סועאד מאסי

ביוגרפיה

סועאד מאסי נולדה באלג'יר בשנת 1972 למשפחה מרובת ילדים ממוצא קבילי (אחד משבטי הברברים), בת המעמד הנמוך ולמאסי שישה אחים. מאסי החלה ללמוד מוזיקה ונגינה על גיטרה בגיל צעיר. בילדותה ונעוריה, אהבה להאזין למוזיקה עממית, ובעיקר לשעבי ומוזיקת קאנטרי. בשנת 1989, בהיותה בת 17, הצטרפה מאסי ללהקת פלמנקו אלג'יראית אך כעבור זמן-מה מאסה בסגנון זה ועזבה את הלהקה.
מאסי התקשתה להתקדם בקריירה המוזיקלית שלה היות שסגנונה המוזיקלי, שילוב של רוק, פופ ומוזיקת פולק אלג'ירית, לא היה פופולרי באלג'יריה באותה התקופה ובשנות ה-90 המוקדמות היא העדיפה להתמקד בלימודי הנדסה.
בשנת 1992, בהיותה סטודנטית, הצטרפה מאסי ללהקת רוק-פוליטי מקומית. סגנונה המוזיקלי של הלהקה הושפע מלהקות רוק מערביות כגון לד זפלין ו-U2 ושירי הלהקה היו בעיקרי שירי מחאה פוליטיים. הלהקה זכתה להצלחה רבה באלג'יריה, חברי הלהקה הקליטו אלבום מצליח וצילמו שני וידאו קליפים שזכו להצלחה גם הם. מאסי זכתה לחשיפה תקשורתית בזכות פעילותה בלהקה אך גם משום צורתה החיצונית, שיערה הקצוץ ובגדי הגברים שלבשה דאז, מראה שלא היה מקובל בקרב הנשים באלג'ריה באותה התקופה. בשנת 1999 עזבה מאסי את הלהקה ועברה להתגורר בפריז, בירת צרפת. באותה השנה החלה בקריירת סולו, היא הוזמנה להופיע בפסטיבל "Femmes d'Algerie" (נשות אלג'יריה) שנערך בפריז וחתמה על חוזה הקלטות עם חברת ההקלטות "Island Records".
מאסי שרה בעיקר בצרפתית ובניב האלג'ירי של השפה הערבית, ולה אף מספר שירים בשפה הקאבילית. בתחילת דרכה כזמרת מקצועית, שיריה היו בעיקר שירים בעלי מסרים פוליטיים מרדניים ופמיניסטיים אך באלבומיה האחרונים מרבית השירים דווקא שירים אישיים העוסקים באהבה, בדידות וערכים ושולבו בהם אלמנטים של מוזיקה קאבילית מסורתית. מאסי נודעה בזכות קולה העדין והלחנים המלנכוליים של שיריה. לחני שיריה מושפעים ממוזיקת פולק; מוזיקה הודית, פלמנקו, שאנסון צרפתי ומוזיקת קאנטרי. 
בשנת 2000, קיימה מופע משותף בפסטיבל שהתקיים בלינקולן סנטר שבניו יורק, ביחד עם הזמרת דיקלה. מאסי הוציאה שלושה אלבומים וכן אלבום הופעה, כולם זכו להצלחה רבה. בתחילה, בצרפת בלבד ומאוחר יותר במדינות נוספות מערב אירופה וגם בישראל. שיריה בשפה הערבית הפכו לפופולריים מאוד במדינות ערביות הנחשבות למתונות (במספר מדינות הוחרמו אלבומיה משום שכללו טקסטים פוליטיים), והיא זכתה לתהילה רבה בצפון אפריקה ובאלג'יריה, מולדתה, בפרט. בשנת 2003, השתמשה במאית הקולנוע הלבנונית, רנדה שהל, בשירה של מאסי, "Raoui", מאלבומה הראשון הנושא את אותו השם, בסרטה "העפיפון", אשר נחשב לסרט המוכר והמצליח ביותר של במאית זו. אלבומיה הבאים של מאסי, "Deb" ו-"Mesk Elil", זכו אף הם להצלחה רבה ומאסי קיבלה את התואר "האמנית הצפון אפריקאית המצליחה ביותר במערב". 
סגנונה המיוחד של מאסי משלב מספר רב של סגנונות מוזיקליים והיא זוכה לפופולריות רבה הן במערב והן במזרח. עם זאת מרבית מעריציה נמנים עם סקטור של חובבי ז'אנרים מוזיקליים מסוימים. במערב, היא זוכה לפופולריות בעיקר בקרב חובבי מוזיקת פולק או מוזיקה אוריינטלית ובמזרח שיריה נחשבים דווקא למוזיקה מערבית, היות שסגנונה שונה מהמוזיקה הערבית הקלאסית או הפופולרית. בזכות הצלחתה במדינות רבות, היא מרבה להופיע באירופה ובארצות ערב, בעיקר בצפון אפריקה. כמו כן, היא הופיעה בשנת 2007 ברמאללה שברשות הפלסטינית. מאסי הוזמנה להופיע בישראל במסגרת חגיגות "לילה לבן" שנערכו בעיר הלבנה בתל אביב ונענתה להזמנה, אך בעקבות לחץ מצד גורמים ערביים היא ביטלה את הופעתה בארץ.
ג'ון גלן

ראשית חייו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
גלן נולד בעיירה קיימברידג' באוהיו, ולמד הנדסה בקולג' מסקינגום במדינה.

שירות צבאי

גלן התגייס לבית הספר לטיסה של הצי האמריקאי ב־1942, וב־1944 הוצב ליחידת הנחתים VMO-155 וביצע משימות תקיפה נגד כוחות נ"מ יפניים באיי מרשל. ב־1945 עבר לבית הספר של הצי לטייסי ניסוי בפטוקסנט ריוור, מרילנד, וקודם לדרגת קפטן. אחרי סיום המלחמה הוצב גלן בגואם וביצע טיסות סיור מעל סין. ב־1948 היה מדריך טייס ב־טקסס, אולם שאף לעבור לקוריאה. כשהגיע לשם, בדרגת מייג'ור, כאיש הצי, הצליח להשתלב במשימות של חיל האוויר, להטיס מטוס F-86 סייבר ולהפיל שלושה מטוסי מיג – על כך זכה בכינוי "MiG Mad Marine". ב־1953 חזר לבית הספר לטייסי ניסוי של הצי, במסגרתו ביצע את הטיסה העל־קולית הראשונה מחוף לחוף – מקליפורניה לניו יורק ב־3 שעות, 23 דקות ו־8 שניות.

גיבור לאומי

עם שובו לכדור הארץ הפך גלן לגיבור לאומי, וזכה למצעד חגיגי לכבודו בפני קהל שיא של ארבעה מיליון איש, בו הוא נסע ברחוב ברודוויי בניו יורק כאשר סרטי נייר מושלכים לכבודו מגורדי השחקים. הוא גם נאם בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס האמריקני. אולם מעמדו כגיבור לאומי גרם לנשיא קנדי להורות לנאס"א שלא לשלוח אותו למשימות מסוכנות, וכך נמנע ממנו לחזור לחלל. גלן הפך לידיד אישי של משפחת קנדי. הוא היה עם רוברט קנדי בקליפורניה בעת רציחתו ב־5 ביוני 1968, ובהלוויתו היה אחד מנושאי ארונו, והעניק בשם ארצות הברית את הדגל המקופל לאלמנתו ובנו.

כניסה לפוליטיקה

ניסיון ראשון לפתוח בקריירה פוליטית עשה גלן ב־1964, בעודו בשירות בצי, כשניסה לרוץ לסנאט האמריקאי, אולם הוא ויתר עליו עד מהרה בשל פציעת ראש שנגרמה מהחלקה באמבטיה בביתו. הוא פרש מהצי בדרגת קולונל, ועבר לעסקים פרטיים, בהם עסקי משקאות קלים, והשקעה במלונות בפלורידה. ב־1967 צולם לתוכנית בה שיחזר את מסעו של הנרי מורטון סטנלי באפריקה בחפשו את ד"ר דייוויד ליווינגסטון. ב־1970 ניסה שוב לרוץ לסנאט, אולם אחרי מסע בחירות קשה הפסיד בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית להווארד מצנבאום, שהפסיד בסופו של דבר בבחירות הכלליות. ב־1974, מצנבאום מונה על ידי המושל להחליף סנאטור רפובליקאי שפרש, אולם בבחירות המוקדמות באותה שנה ניצח גלן את מצנבאום, וניצח בבחירות הכלליות ברוב גדול (מצנבאום נבחר לבסוף גם הוא לסנאט, שנתיים אחריו). גלן נבחר שוב שלוש פעמים, ושרת בסנאט במשך 24 שנים, עד שפרש ב־1999. בסנאט הוא לא בלט במיוחד. תרומתו העיקרית הייתה בתחום מניעת הפצת נשק גרעיני, וניקוי פסולת גרעינית. בסוף שנות השמונים הסתבך יחד עם עוד ארבעה סנאטורים, בפרשה בה הם הואשמו בהתערבות לטובת צ'ארלס קיטינג, תורם למסעות הבחירות שלהם שנחקר על התמוטטות בנק חיסכון והלוואות אותו ניהל. ועדת האתיקה של הסנאט זיכתה אותו, אך העירה על שיקול דעתו הלקוי בפרשה. אולם פרשה זו לא פגעה בבחירתו לקדנציה רביעית ב־1992.
ב־1976 היה אחד מהמועמדים הסופיים של ג'ימי קרטר להיות סגנו, אולם אחרי נאום לא מרשים בוועידת המפלגה, קרטר העדיף לבחור בוולטר מונדייל כסגנו. ב־1984 ניסה גלן לרוץ למועמדות המפלגה לנשיאות. בתחילה היה מבין המועמדים הבולטים, אולם בבחירות המקדימות עצמן לא זכה לתמיכה רבה, ופרש מהמרוץ עד מהרה, לאחר צבירת חובות כבדים.

לאחר פרישתו מהפוליטיקה

גלן סיים את תפקידו כסנאטור מטעם מדינת אוהיו בינואר 1999. גם לאחר פרישתו נשאר גלן פעיל בענייני ציבור, ובייחוד בענייני חינוך.
גלן נישא לאהובתו מימי נעוריו אן מרגרט קסטור, ולהם שני ילדים.
מאקו (עיר)

הקהילה היהודית

יהודים החלו להתיישב במאקו במאה ה-18, וב-1740 הוקצה למגוריהם רובע מיוחד. בשנת 1900 היו במאקו 1,642 יהודים. בימי זוהרה נמנו בקהילה היהודית אלפים, אשר ניהלו בה חיים יהודיים תוססים. אף היו מי שכינוה אז "ירושלים של הונגריה". הרב הראשון של הקהילה היה הרב יהודה בן אברהם הלוי (שכיהן בשנים 1778-1824), ויורשו היה הרב שלמה זלמן אולמן (1826-1863). הרב אולמן חיבר את "יריעות שלמה" (וינה, 1854), שמכיל פירושים על חלקים מהיורה דעה. הרב אולמן נטמן בבית החיים במאקאווא.
מבין רבני הקהילה היה רבי אברהם יוסף גרינוואלד בנו של הערוגת הבושם אב"ד חוסט שכיהן במאקאווא עד פטירת אביו בשנת תר"ע ועבר לחוסט כדי למלא את מקום אביו.
רבי משה פארהאנד הגיע למאקאווא לכהן כאב"ד העיר בשנת תרע"ד. הרב פארהאנד הגיע מנייטרא שם כיהן כרב ור"מ. הוא חיבר את הספר "אוהל משה" על התורה ועל חושן משפט. הרב פארהאנד נפטר בבית החולים היהודי בפעסט שבוע לפני גירוש יהודי מאקאווא מהעיר, והוא הובא לאחר מאמצים רבים למאקאווא ונטמן בבית החיים האורתודוקסי בעיר.
יורשו היה נכדו רבי משה נתן נטע לעמבערגער שניהל את הקהילה בשנות השואה ולאחריה, ושהה עמם בגטו סגד, במחנה ברגן-בלזן ובמחנה טרזיינשטט, שם השתחרר. אחרי השואה הקים את הקהילה מחדש וייסד תלמוד התורה וישיבה, עד תחילת תקופת הקומוניזם אז עלו רוב חברי הקהילה לארץ ישראל או היגרו לארצות הברית.
הרב פארהאנד עלה ארצה, וייסד את ישיבת אוהל משה מאקאווא בכפר אתא, בה כיהן כראש הישיבה עד לפטירתו. את מקומו ירש בנו רבי שמעון לעמבעגער, גאב"ד מאקאווא, מחותנו היחיד של האדמו"ר מבעלזא.
לקהילה האורתודוקסית של מאקאווא יש כיום בתי מדרש בקריית אתא, בבני ברק, באשדוד, באלעד ובבורו פארק.
בקהילה הניאלוגית כיהן חנוך פישר (1864-1896). פישר שילב גרמנית ומאוחר יותר גם הונגרית בדרשותיו.
יהודי מאקו, בדומה לקהילות אחרות היו בעלי מגוון השקפות עולם. היו בהם דתיים רגילים, נאלוגים, חסידים, משכילים, ציונים, קומוניסטים, הבונדיסטים ושאר זרמים. יהודי מאקו, המעטים ששרדו את השואה ושבו אל בתיהם, נפגעו בפרעות אנטישמיות בשנת 1946.
במאקו התקיים בית ספר יהודי (שבה כיהן כמורה מרקוס שטיינהארדט כ-40 שנה) שהוקם בשנת 1851, חברה קדישא שנוסדה בשנת 1747, ארגון נשים יהודיות, קרן מלגות המסייעת לסטודנטים יהודים, וכן בית חולים לנשים יהודיות.
היו בעיר שלושה בתי קברות יהודיים, ויש עדות לעוד בית קברות עתיק שמשמש כהיום כגן ציבורי. הראשון הוא ברחוב קאשיט, שם נמצא קבר הקדוש ממאקאווא רבי דוד שנהרג על קידוש השם בשנת תקל"א; השני ברחוב הארשפא שם נטמן הרב ראבינשטיין מתלמידי החוזה מלובלין, ורבני העיר; והשלישי הוא מחוץ לעיר, לשם הועבר בגלל שיטפון נהר מורש. הוא נחלק לשני חלקים, אורתודוקסי ונאולוגי. נמצא שם קבר של רב העיר הרב שלמה זלמן אולמן והאוהל על ציון רבי משה פארהאנד ובני משפחתו; רבי אברהם ברוך בעלז; מייסד הקהילה האורתודוקסי רבי יוסף וועבער ותלמידי חכמים נוספים.
שמירה על השלום

שמירה על השלום מתייחסת לפעולות הננקטות במטרה ליצור תנאים לשלום בר-קיימא.
בין המדינות החברות באו"ם ישנה הבנה כללית כי כוח לשמירה על השלום, שנמצא באזורים בהם הלחימה הסתיימה, יכול לסייע לצדדים ליישם את ההתחייבויות עליהם חתמו בהסכמי השלום. סיוע שכזה יכול לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות וכולל: צעדים בוני אמון, תמיכה אלקטורלית, חיזוק שלטון החוק, ופיתוח כלכלי וחברתי. בהתאם לכך, כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות (ידועים גם בכינוי "הקסדות הכחולות" או "הכומתות הכחולות") יכולים לכלול חיילים, שוטרים ואנשי צוות אזרחיים.
האו"ם אינו הגורם היחיד המשתתף במשימות לשמירה על השלום. כוחות לשמירה על השלום שאינם מקרב האו"ם כוללים את כוח קוסובו של נאט"ו ואת כוח המשקיפים הרב-לאומי בסיני וכוחות נוספים מטעם האיחוד האירופי כדוגמת EUFOR RCA ברפובליקה המרכז-אפריקאית.

הקמה

לאחר שמצרים הלאימה את תעלת סואץ, ניסו בריטניה, צרפת וישראל לפתור את הנושא ללא הצלחה. הדבר הוביל למלחמת סיני ב-1956. במהלך פגישה באו"ם ב-4 בנובמבר 1956, הציע הדיפלומט הקנדי לסטר פירסון את הרעיון בשימוש בכוח שמירת השלום החובש קסדות כחולות לזיהוי. מטרת הכוח הייתה לשמור על השלום באזורי סכסוך ולפקח על ההתרחשויות. פירסון הציע כי כל מדינה תקצה חיילים לכוח שמירת השלום של האומות המאוחדות. זו הייתה המשימה הראשונה של כוח שמירת השלום של האו"ם, וכך נולד רעיון שמירת השלום.

כוחות שמירת השלום שלא מהאומות המאוחדות

לא כל הכוחות הבינלאומיים לשמירה על השלום הם מטעם האומות המאוחדות. ב-1981 הוקם כוח המשקיפים הרב-לאומי במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, כוח זה פועל עד היום בסיני.
האיחוד האפריקאי פועל על מנת לבנות כוח שמירת שלום אפריקאי במטרה לאכוף את השלום ביבשת. במקרה של רצח עם או הפרת זכויות אדם חמורה, ניתן יהיה לשגר את הכוח אפילו אם הממשלה של המדינה שבשטחה מבוצעות ההפרות תתנגד לכך.

השתתפות בשמירת השלום

מגילת האומות המאוחדות קובעת כי על מנת לסייע בשמירה על שלום וביטחון בעולם, כל המדינות החברות באו"ם נדרשות להקצות כוחות מזוינים למועצת הביטחון. מאז 1948 כ-130 מדינות תרמו כוחות צבא ומשטרה לפעולות שמירת השלום. ההערכה היא כי מיליון חיילים ואזרחים שירתו תחת דגל האו"ם ב-56 השנים האחרונות. נכון ל-2008, 113 מדינות הקצו כ-88,862 חיילים ושוטרים למשימות האו"ם.
נכון ליוני 2014, 3,242 אנשים ממעל 100 מדינות נהרגו בעת ביצוע תפקידם במשימות שמירת השלום.
מדעי המשטרה

מדעי המשטרה הוא שם כולל לשיטות מחקר מדעיות הקשורות לעבודת המשטרה. תחת שם זה ניתן למנות מחקרים מתחומי הקרימינולוגיה, שיטות של זיהוי פלילי, אבחונים פסיכולוגיים ופסיכיאטריים, משפטים, פנולוגיה ועוד. במדעי המשטרה כלולים הן מדעים מדויקים והן מדעי החברה.

הממלכה המאוחדת

מדעי המשטרה מפותחים במיוחד בבריטניה. רשויות החוק פיתחו מערכת ממוחשבת לאומית למלחמה בפשע, ובה נתונים רבים אודות עבריינים, כלי רכב ורכוש.
כמו כן פותח מאגר נתונים ובו כ-3.4 מיליון טביעות אצבע ונתוני DNA, הנמצא בשימוש משטרת בריטניה. בכל חודש נשלפות כ-3,000 התאמות מהמאגר.
בתחום התנועה, המשטרה פיתחה מגוון רחב של טכנולוגיות כדי להתמודד עם מהירות מופרזת, נהיגה בשכרות ועבירות תנועה נוספות.

בנגלדש

בשנת 2003 נחנכה המחלקה לקרימינולוגיה ומדעי המשטרה באוניברסיטת דאקה.
שעון עצר

שעון עצר (סטופר) הוא שעון הנועד למדוד זמן שחלף מרגע הפעלתו עד לעצירתו. שעון מסוג זה משמש למדידת פרקי זמן בדיוק גדול יותר ובפשטות רבה יותר. בשונה משעון רגיל, שבו נמדד זמן יחסית לשעה מסוימת, בשעון עצר נקודת הייחוס היא אפס. שעוני עצר משמשים לרוב בתחרויות ספורט ובניסויים במעבדות.
מדידת הזמן בשעוני עצר נשלטת על פי רוב על ידי שני כפתורים: לחיצה אחת על כפתור אחד מפעילה את השעון ולחיצה שנייה על אותו כפתור עוצרת אותו, תוך השארת התוצאה מוצגת. לחיצה על הכפתור השני מאפסת את השעון. הכפתור השני משמש לעיתים למדידת זמן הקפה או זמני מתחרים שונים. כאשר כפתור זה נלחץ בעת שהשעון פועל, תצוגת השעון עומדת במקומה, כך שניתן לקרוא את התוצאה, אך מנגנוני השעון ממשיכים לפעול על מנת להמשיך ולמדוד את הזמן הכולל שעבר.
שעוני עצר מכניים פועלים מכוח קפיץ ראשי, אשר צריך להיות מכוון מעת לעת על ידי סיבוב החוגה בחלקו העליון של השעון. שעוני עצר דיגיטליים פועלים מכוח מתנד גבישי, ולכן הם מדויקים יותר משעונים מכניים. כיוון ששעונים דיגיטליים מכילים מעגל משולב, הם כוללים גם על פי רוב את היום והשעה של המדידה. לשעוני עצר מסוימים ישנם חיישנים, המאפשרים מדידת זמן בתגובה לאות חיצוני, דבר שגורם לניכוי זמן התגובה של מפעיל השעון, ובאופן כללי גורם למדידה להיות מדויקת יותר.
שעון העצר הדיגיטלי הראשון שנעשה בו שימוש רשמי בספורט היה Digitimer, שפותח על ידי חברת קוקס מערכות אלקטרוניות מסולט לייק סיטי שביוטה, ארצות הברית. שעון זה סיפק דיוק של אלפית שנייה, והשימוש הראשון בו היה במרוצי סקי. בשלב מאוחר יותר הוא גם שימש באוניברסיאדה במוסקבה, ב-NCAA ובמבחנים למשחקים האולימפיים.
פונקציית שעון עצר מותקנת לעיתים גם במכשירים אחרים, כגון שעון יד, טלפון סלולרי ונגן מדיה נייד.
ג'ואל מקהייל

ביוגרפיה

מקהייל נולד ברומא שבאיטליה לאב אמריקאי ולאם קנדית. משפחתו נוצרית-קתולית וממוצא אירי ונורווגי. מקהייל היה הילד האמצעי לאביו ג'ק ואימו לורי, הוא גדל בסיאטל. הוא קיבל את התואר בהיסטוריה מאוניברסיטת וושינגטון בשנת 1995. בתקופת לימודיו היה חלק מנבחרת החתירה ומאוחר יותר הצטרף לנבחרת הפוטבול.

סטנדאפ

מקהייל היה חלק מתוכנית סטנדאפ מקומית ששודרה בסיאטל ונקראה "Almost Live!". בשנים 1993–1997 היה מקהייל חבר באגודה לשיפור הסטנדאפ בשם "Unexpected Productions". לאחר מכן החל להופיע בסיאטל.

משחק

לאחר שסיים את התואר השני שלו במשחק עבר מקהייל להתגורר בלוס אנג'לס והשיג תפקידי משחק משניים בסדרות כדוגמת CSI: מיאמי וויל וגרייס. מקהייל הופיע בתפקיד משני בסרט ספיידרמן 2. בשנת 2004 החל מקהייל להנחות את התוכנית מרק הוליוודי. מקהייל השתתף כשופט בתחרות איירון שף אמריקה. לאחר מכן שיחק מקהייל בגרסה האמריקאית לתוכנית הבריטית "The IT Crowd". בשנת 2005 שיחק לצד הית' לדג'ר בדרמה שמספרת על תרבות הסקייטבורד, "שליטי דוגטאון" בבימויה של קתרין הארדוויק.
בשנת 2007 לקח חלק בתוכנית האלתורים "Thank God You're Here". והופיע בהופעת אורח בסדרה החיים על פי נד בנוסף הופיע בעונה השישית של התוכנית "Last Comic Standing".
בין השנים 2009-2015 גילם מקהייל את ג'ף ווינגר, הדמות הראשית בסדרה קומיוניטי של רשת NBC. בשנת 2009 שיחק מקהייל בסרט המודיע! לצידו של מאט דיימון.
בשנת 2011 שיחק בסרט "ספיי קיידס 4: כל הזמן שבעולם" לצד רוואן בלנצ'ארד וג'סיקה אלבה.
בשנת 2014 שיחק בתפקיד קטן בסרט הקומי "תקועים בחופשה" בכיכובם של אדם סנדלר ודרו ברימור.
אתר האינטרנט BuddyTV דירג אותו במקום ה-45 ברשימת הגברים הסקסיים בטלוויזיה לשנת 2009. ב-2010 עלה בדירוג למקום ה-33 וב-2011 דורג במקום ה-66 ברשימה. לאחר שב-2012 לא הופיע ברשימה בשנת 2013 דורג מקהייל במקום ה-90 ברשימה.
החל משנת 2017 מככב בקומדיה של CBS "מרחבים סגורים" בה הוא מגלם את ג'ק גורדון.
בשנת 2018 הנחה תכנית אירוח הומוריסטית בנטפליקס תחת השם "התוכנית של ג'ואל מקהייל עם ג'ואל מקהייל", אשר בוטלה לאחר 19 פרקים.

דיבוב

מקהייל מדבב בסרט הילדים משנת 2008, "Open Season 2" לאחר שאשטון קוצ'ר פרש מהתפקיד. מקהייל אף ביצע הופעות אורח בסדרה פיניאס ופרב.

חיים אישיים

ב-1996 הוא נישא לשרה ויליאמס. לזוג שני בנים: אדוארד רוי (נולד ב-2005) ואייזק היידן (נולד ב-2008). הם מתגוררים בקליפורניה.