google/wiki40b huggingface dataset:
אהרון יורן

אהרן יורן (יורקביץ'),(1942 – 23 בדצמבר 1996) היה פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אחד המומחים הבולטים בישראל בתחומי דיני מיסים ודיני חברות.

ביוגרפיה

אהרן יורן נולד בחיפה בשנת 1942. בשנת 1965 סיים לימודי כלכלה ומשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. את הדוקטורט במשפטים עשה בארצות הברית באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1971 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, והתמקד בתחום דיני מיסים ודיני חברות. פרסם מאמרים רבים וספרים בתחומי מיסים, דיני חברות, בנקאות ונירות ערך. בנוסף, החזיק קתדרה בפקולטה למשפטים.
לצד עבודתו האקדמית שימש כיועץ לחברות רבות. אהרן יורן הועסק כיועץ מיוחד לענייני מיסוי של חברת הנכסים של ההסתדרות. היה יועץ של חברת העובדים, יועץ של חברת שיכון ובינוי. בשנות השמונים טיפל במיזוג בין הקיבוץ המאוחד לקבוצת הקיבוצים. עמד בראש הצוות שמכר את מניות כור שהוחזקו בידי חברת העובדים, בשווי של 1.13 מיליארד דולר. מכירה שבגינה קיבל 700 אלף דולר בנוסף למשכורת חודשית של 10,000 דולר. הוא כיהן במועצת המנהלים של בנק הפועלים.
בשנת 1996, בגיל 54, נפטר בפתאומיות. היה נשוי פעמיים. הותיר אחריו שלושה ילדים.
אורות הבמה

תקציר עלילה

באורות הבמה מגלם צ'פלין את דמותו של קאלוֵורו, בדרן וודוויל שהיה פעם מלך הבמה. עתה, לאחר שנים רבות, חולה, עזוב ונשכח, הוא שותה עצמו למוות כדי לשכוח את עלבונו, עד שלחייו נכנסת תרזה (קלייר בלום), רקדנית צעירה, שרגליה קורסות תחתיה מפחד ההצלחה. שני ההפכים: המלך שהודח, והצעירה הפוחדת להצליח, הזקן והצעירה, מסייעים זה לזה להתגבר על פחדיהם ובדרך אף מתאהבים בדרך חרדה ומבוהלת. בסוף הסרט, עולה קאלוורו על הבמה למופע גדול אחרון עם בן זוגו משכבר הימים (באסטר קיטון). אחרי שהוא יורד מן הבמה, גווע, הוא מבקש לצפות בתרזה, המצליחה סוף-סוף לרקוד, ומת. מותו של קאלוורו הוא כמובן סמל, לצ'פלין עצמו, לדורו ולסוג האמנות שייצג.
לוסטגארטן

היסטוריה

החל מהמאה ה-16 שימש האזור בו מצוי היום הלוסטגארטן כגן מטבח (גינת תבלינים) של הארמון של האלקטור של ברנדנבורג (לימים שליטי ממלכת פרוסיה). לאחר תום מלחמת שלושים השנים החל פיתוחה של ברלין על ידי פרידריך וילהלם (האלקטור הגדול) ואשתו ההולנדית לואיזה הנרייטה מאוראניה. לואיס בקשה מהמהנדס הצבאי יוהאן מאוריץ (Johann Mauritz) ומתכנן הגנים מיכאל האנף (Michael Hanff) בשנת 1646 להפוך את גן המטבח לגן רשמי לאירוח, ונתנה לגן את שמו הנוכחי. 
בשנת 1713 הפך מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הראשון את הגן למגרש מצעדים צבאי המכוסה בחול. כל צמחי הגן נעקרו. במקביל נבנו שני מגרשי מסדרים נוספים: פאריזר פלאץ בסמוך לשער ברנדנבורג ולייפציגר פלאץ. בשנת 1790 הפך פרידריך וילהלם השני את הלוסטגארטן ממגרש מסדרים לפארק, אולם בעת כיבוש ברלין על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1806 שב הגן והפך למגרש מסדרים עבור הצבא הצרפתי.
בראשית המאה ה-19 נבנה המוזיאון הישן בסמוך לארמון המלוכה. המוזיאון נבנה בסגנון ניאו קלאסי על פי תוכניות של האדריכל קארל פרידריך שינקל, ובין השנים 1826–1829 נבנה מחדש גן ציבור בחזית המוזיאון על פי תוכניות של מתכנן הגנים פטר יוזף לני (Peter Joseph Lenné). שבילים חילקו את הגן לשישה אזורים, ובמרכז הגן נבנתה מזרקה שגובהה 13 מטרים, אשר הופעלה על ידי מנוע קיטור. 
בין השנים 1894–1905 נהרסה הקתדרלה הפרוטסטנטית בצידו הצפוני של הגן, ובמקומה נבנתה הברלינר דום בתכנונו של האדריכל יוליוס קארל רשדורף (Julius Carl Raschdorff).
בשנת 1871 הוחלפה מזרקת הקיטור בפסל רכוב של פרידריך וילהלם השלישי.
בתקופת רפובליקת ויימאר שימש הלוסטגארטן כאתר להפגנות המונים פוליטיות. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הקומוניסטית נהגו לערוך במקום עצרות המונים. באוגוסט 1921 נערכה בפארק הפגנה בה השתתפו 500,000 מפגינים כמחאה כנגד הימין הקיצוני הגרמני, וביוני 1922 250,000 מפגינים מחו על הרצחו של שר החוץ ולטר רתנאו.
בשנת 1933 בעקבות עליית הנאצים לשלטון נערכה הפגנה נגד המפלגה בה השתתפו 200,000 מפגינים. לאחר הפגנה זו חוקקו הנאצים חוק האוסר להפגין כנגדם, והפכו את הלוסטגארטן לאתר מצעדים עבור המפלגה. ב-1934 נעקרו צמחי הפארק, והפארק נסלל. פסלו של פרידריך וילהלם השלישי הוסר ממרכז הפארק, ונערכו בפארק עצרות המונים בהם אדולף היטלר נאם בפני מיליון צופים.
בעקבות הפצצות האוויר של שלהי מלחמת העולם השנייה נהרס הפארק לחלוטין. גרמניה המזרחית שבירתה הייתה ברלין המזרחית השאירה את הריצוף מתקופת היטלר, אולם שתלה עצים בצידי הכיכר, ושם הכיכר שונה למארק אנגלס פלאץ (Marx-Engels-Platz). כמו כן נהרס הברלינר שטאדטשלוס ובמקומו נבנה ארמון הרפובליקה ששימש כמקום הכינוס של הפולקסקאמר.
רק לאחר נפילת חומת ברלין ואיחוד שתי הגרמניות בשנת 1991 קמה תנועה ציבורית שקראה להקמת פארק במקום. בשנת 1997 מונה אדריכל הגנים האנס לוידל (Hans Loidl) לתכנן את הגן תוך שחזור הסגנון של לני. עבודות הקמת הפארק החלו בשנת 1998 והסתיימו לאחר שנה.
סנונה

סנונה (Senuna) היא אלה מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנה היה נפוץ בבריטניה בתקופה הרומית. 
קיומה של האלה לא היה ידוע בעת החדשה עד שנת 2002 עת התגלה אתר פולחן בבאלדוק שבהרטפורדשייר על ידי אלן מיק (Alan Meek). שמה הראשון של האלה כפי שנחשף בחפירות ארכאולוגיות זוהה בטעות כ-"סנואה", אולם קריאה חוזרת של החוקרים, שנעזרו בממצאים נוספים שהתגלו בחפירה, העלתה כי השם הנכון הוא "סנונה". 
מפסלי האלה שהתגלו ניתן ללמוד כי בעת המפגש בין התרבות הקלטית לבין התרבות הרומית, זוהתה האלה עם האלה מינרווה מהמיתולוגיה הרומית (בדומה לאלה סוליס שפולחנה היה נפוץ בבאת').

פולחן האלה

מממצאים ארכאולוגיים ניתן ללמוד כי פולחן האלה התבצע במעיין אליו נזרקו חפצים פולחניים שהוקרבו לאלה. סביב האגם היו מבני מגורים לעולי הרגל והכוהנים.
כמותם ואיכותם של חפצי הפולחן שנקברו בבאלדוק (ככל הנראה לצורך הגנה עליהם) במהלך המאה השלישית או המאה הרביעית מעידים על כך שמדובר במרכז פולחני גדול. 
חפצי הפולחן שהתגלו כללו תכשיטים עשויים זהב ומשובצים אבנים יקרות וחרוזי זכוכית, קמע המתאר אריה דורך על גוגלת שור, וכן פסלים של האלה, המתארים אותה כאישה לבושה גלימה ששערה אסוף. כמו כן התגלו חמש כתובות המוקדשות לאלה והמציינות את שמה.
ממצאים אלה מוצגים כיום בחדר 49 של המוזיאון הבריטי. 
ייתכן שמקור שמה של האלה במילה הקלטית הקדומה "seno" - "זקנה". כמו כן ייתכן קשר בין שם האלה לנהר סאונה (שמו הקדום של נהר האלדה של ימינו).
עקיבא ברוך פוזנר

ביוגרפיה


פוזנר נולד בעיירה סאמטר  שבפרובינציית פוזן , גרמניה (כיום שָמוֹטוּלי, פולין), בנו של סוחר. הוא קיבל חינוך תורני בעיר הולדתו ואחר כך בגניזן. לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים בברלין והוסמך לרבנות בשנת 1919. בהמשך למד באוניברסיטאות ברלין, גטינגן ופרייברג. בשנת 1923 לימד בקרלסרוהה, ובשנת 1924 מונה לרב קהילת קיל.
הרב ד"ר עקיבא פוזנר, היה בעל תואר ד"ר לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת הלה-ויטנברג וכיהן משנת 1924 ועד 1933 כרבה האחרון של הקהילה היהודית בקיל, גרמניה.
בחנוכה ה'תרצ"ג (1932) ערב הבחירות שהעלו את היטלר לשלטון, צילמה רחל, אשתו של הרב ד"ר עקיבא פוזנר, את מנורת החנוכה שבביתם על רקע הבניין שממול המקושט דגלים נאציים.
בגב התצלום כתבה רחל פוזנר בגרמנית:
Chanukkah 5692
(1932)
"Juda verrecke"
die Fahne spricht -
"Juda lebt ewig"
erwidert das Licht
חנוכה 5692(1932)
"יהודה התפגרי"
כך אומר הדגל
"יהודה תחיה לעד"
כך עונה האור."
מכתב גלוי שפרסם הרב פוזנר בעיתונות המקומית המוחה נגד המודעות הראשונות שנתלו בעיר בנוסח "ליהודים הכניסה אסורה", הביא לזימונו לוויכוח פומבי על ידי יו"ר סניף המפלגה הנאצית בעיר. הוויכוח הפומבי התקיים תחת משמר משטרתי כבד וזכה לפרסום בעיתונות המקומית למחרת.
עם התגברות המתיחות והאלימות בעיר, נענה הרב להפצרת בני קהילתו לברוח עם רחל ושלושת ילדיהם ולעשות את דרכם לארץ ישראל, אך בטרם עזב את העיר שכנע את בני הקהילה לעזוב גם הם, ומרביתם ברחו לארצות הברית ולארץ ישראל. לאחר עליית הנאצים לשלטון עלה לארץ ישראל. 
לאחר עלייתו לארץ התגורר בבית איסמעילוף שבשכונת הבוכרים בירושלים ועבד כספרן בבית המדרש למורים של המזרחי. בסוף 1953, בעת שאולם הקריאה של בית המדרש למורים היה גם לאולם זמני של הספרייה התורנית המרכזית שיועדה להיפתח בהיכל שלמה, עבר פוזנר להיות הספרן של הספרייה התורנית המרכזית. 
לזכרו הוציא היכל שלמה חוברת זיכרון בשם "זיכרון בספר". בשנת 1965 ספרייתו נתרמה לספרייה התורנית המרכזית.

כתיבתו

בהיותו בגרמניה הוציא לאור את ספר מיכה עם תרגום לגרמנית ופירוש. כן הוציא חוברות שונות בענייני יהדות, בהם הערכה על תהילים וסדר תפילות ליל שבת.
לאחר השואה שקד על איסוף חומר לספרים על קהילות חבל פוזנן. לפני מותו הספיק להוציא לאור את הספרים על צ'רניקוב וגנייזנו ולאחר מותו יצא הספר על קהילת ראביץ' שכבר הושלם על ידו.
יוסף אלדר

קורות חייו

אלדר גדל בתל אביב ולמד בגימנסיה גאולה. הוא התגייס לנח"ל במאי 1962. לאחר שעשה קורס מ"כים עבר הסבה לחרמ"ש שפעל אז על זחל"מים. הוא היה מפקד פלוגה בגדוד 9 של חטיבה 7 והשתתף בפעולת סמוע כמפקד מחלקת חרמ"ש שאבטחה באזור חירבת מרכז. ב-14 ביולי 1967 נפצע מפגז.
ערב מלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד 75, גדוד החרמ"ש של חטיבה 7, תפקיד אליו נכנס ביוני 1973. בגדוד הייתה פלוגת טירונים שטרם הייתה כשירה ללחימה ופלוגת סיור שלא הייתה תחת פיקודו. בערב יום כיפור החטיבה עלתה לרמת הגולן ועם פרוץ הקרבות נסע אלדר עם הזחל"ם שלו לציר הנפט וחיכה לפקודות. מפקד החטיבה יאנוש בן גל החליט לחלק את שני הגדודים שלו לארבעה כוחות משנה שיכסו את גזרת צפון רמת הגולן והעביר לפיקודו של אלדר את אחת הפלוגות של קהלני, פלוגתו של אמי פלנט. אלדר הוצב בין תל ג'ית להר חרמונית. אחר הצהריים השמיד הכח בפיקודו כ-40 טנקים סוריים ממרחק של כ-3 קילומטר. בלילה מנע הכח חדירה של טנקים סוריים לעמק הבכא בקרבות מטווח קרוב. אלדר שהיה איש חיל רגלים ולא הבין בטנקים עסק בעיקר בתיאום בין מפקד הפלוגה פלנט לבין מפקד החטיבה, בן גל. בלילה שבין ה-6 וה-7 באוקטובר הוא נפצע ופונה לבית החולים, והפלוגה של פלנט הועברה חזרה לפיקודו של קהלני. יממה וחצי לאחר שנפצע, ביום שני ב-6:00 בבוקר, הוא ברח מבית החולים יחד עם רס"ן שמואל אסקרוב וחזר עם נהגו לגדוד שלו. הוא ארגן כח של עשרה טנקים והחליף את גדוד 77 של אביגדור קהלני בעמדות עד יום שלישי בבוקר כדי שהטנקים של קהלני יוכלו להתחמש. לקראת השלב המכריע של קרב עמק הבכא הועברו הטנקים של אלדר לפיקודו של קהלני. לטענתו של אורי מילשטיין, אלדר היה האחראי לכך שהסורים הצליחו לפרוץ לתוך עמק הבכא ביום שלישי בבוקר, מכיוון שהוא לא השאיר תצפית בעת הרעשה כבדה שניחתה עליהם.
בהמשך השתתף אלדר בקרבות לכיבוש המובלעת הסורית עד לתל א-שמס. ב-16 באוקטובר נפצע שוב בהפגזה ארטילרית ופונה לבית החולים רמב"ם. לאחר שבועיים שב לחזית והחליף את קהלני, שאחיו נהרג במלחמה, כמפקד גדוד 77. על לחימתו במלחמת יום כיפור הוא קיבל את עיטור המופת. בפברואר 1974 התמנה אלדר לסגן מפקד חטיבה 7, תפקיד בו השתתף בפינוי החטיבה מהמובלעת הסורית והתמקמותה מחדש ברמת הגולן. בסוף שנות ה-70 היה מפקד חטיבה 14 בעת שזו מוקמה ממזרח למעבר הגידי שבסיני.
באוקטובר 1982 התמנה אלדר לקצין חינוך ראשי, תפקיד בו כיהן עד 1985. הוא הביע את עמדתו שעבודת החינוך צריכה להעשות כמו חרגול של באר נפט, המכה ללא הרף, ולא כמו תותח וולקן המרביץ פעם ונח לזמן ממושך. בתקופתו צומצם מערך החינוך בצה"ל לאחר השיא אליו הגיע בתקופה של רפאל איתן ששם דגש חזק על מערך החינוך. בינואר 1984 הוא הורה להקפיא את השימוש במערכי השיעור על כוח צביקה לצורך בדיקה בעקבות ערעור על אמיתות העובדות במהלך שזכה לביקורת רבה. אלדר גם התנגד להזמנתו של אורי מילשטיין להרצאות בצבא בגלל שלטענתו מילשטיין משמיץ את צה"ל.
לאחר שיחררו מצה"ל סיים תואר ראשון בחינוך, כיהן כמנכ"ל האגודה למען החייל, מנהל אגף תרבות נוער וספורט בעיריית בת ים, עיריית רעננה ומועצה מקומית סביון.
בשנים 2005–2011 היה אחראי על המכינות הקדם-צבאיות במשרד הביטחון ולאחר מכן כיהן כמנכ"ל מועצת המכינות הקדם צבאיות.
ווריור (מתאבק)

קריירת ההיאבקות

ווריור התחיל את הקריירה שלו בארגון ההיאבקות המקצועית הקטן יחסית WCCW בשנת 1985. ב-1987 עזב את הארגון ועבר לארגון המוביל באותה תקופה, ה-WWF (לימים, ה-WWE). ווריור שולב בעלילות הנפתלות של ה-WWF, אשר תיארו רבות את התחרותיות המבויימת שבין המתאבקים כמעין אופרת סבון רווית אלימות, והחל צובר פופולריות בקרב קהל המעריצים.
כבר ב-1988 החליטו התסריטאים לשתול דמותו במאבקים העיקשים שחיברו עבור התארים הפיקטיבים של הארגון ולזכותו בתואר "האלוף הביניבשתי". בעוד שתארים אלו נהגו לעיתים להחליף ידיים במהרה על פי התסריט, ווריור החזיק בו כחצי שנה לפני שהתסריט קבע כי יפסידו לדמות המתאבק ריק רוד. ארבעה חודשים לאחר מכן, שוב בעדות לפופולריות שלו, דמותו זכתה בשנית בתואר.
זכייה מתוסרטת בתואר פיקטיבי נוסף נפלה בחיקה של דמותו של ווריור במסגרת קרב מבוים עם דמות המתאבק הפופולרית ביותר בארגון - האלק הוגאן. הקרב המבוים עצמו נערך במסגרת אחד משני אירועי השיא השנתיים של הארגון - רסלמניה. בקרב זה ניצחה דמותו של ווריור את הוגאן וזכתה בתואר אלוף ה-WWF במשקל כבד. אמנם, כדרכה בקודש של עלילת ה-WWF שני התארים נלקחו מווריור בקרבות מבוימים שונים בהם הפסיד, אך דמותו הייתה לראשונה לעמוד בראש ההיררכיה ולהחזיק בשני התארים בו זמנית, מעמד בו נשארה משך חודשים מספר.
בשנת 1998 עבר לארגון ה-WCW וב-2008 פרש רשמית מהיאבקות.

מותו

הלוויג נפטר ב-8 באפריל 2014. הוא נכנס להיכל תהילה של ה-WWE ב-5 באפריל, הופיע ברסלמניה 30 ב-6 באפריל, והופיע לראשונה מזה 18 שנים ב-7 באפריל, יום לפני מותו. בשעה 5:50 התמוטט הלוויג תוך כדי הליכה למכוניתו עם אשתו באריזונה מחוץ למלון שלהם. הוא הובהל לבית החולים, שם נקבע מותו. כעבור מותו של ווריור ערכו בארגון הWWE טקס לזכרו, ועמדו לכבודו דקת דומיה.
ואדאן

היסטוריה

לפי המסורת נוסדה העיר על ידי שלושה קדושים בשנים 1141-1142 במקום בו שכנו שרידיו של מקום יישוב נטוש מהמאה ה-8. העיר הייתה עד מהרה לנקודת המסחר החשובה ביותר בסהרה המערבית, אך ב-1450 בשל מאבק בין שני שבטים, נהרס המסגד הראשון במקום. מרכז העיר החדש קם מעט מזרחה למיקומו הקודם והעיר המבוצרת שגשגה שוב. ב-1487 ניסו הפורטוגזים להקים נקודת מסחר בוואדאן, אך ללא הצלחה. העיר החלה שוקעת החל במאה ה-16 עם עליית חשיבותה של שינגטי. לאחר הכיבוש הצרפתי ב-1909 קם רובע חדש סמוך ממזרח לעיר העתיקה.

מבנה העיר

במרכזה של העיר ניצבות הריסות המסגד הישן ממנו שרדו רק בסיסי העמודים. המסגד החדש שלידו מינרט רבוע נבנה לפי תוכנית דומה לקודמו. הבתים והחצרות הולכים וגדלים ככל שהם מרוחקים מהמסגד, ולאורך הרחובות חומות מתמשכות שבהן קבועים חלונות בגובה הקרקע ודלתות. הרחובות הצרים והמפותלים יוצרים אזורים מוצלים. בתי העיר בנויים מאבן, עץ או חומר, וקירותיהם מעוטרים לעיתים בדוגמאות אבן. רוב הבתים שימשו את התושבים הנוודים למגורים במשך תקופה קצרה בשנה, ועל כן שימשו בעיקר לאחסון. לחדרי הבתים אין ייעוד מוגדר וזה משתנה בהתאם לצרכים. מביצורי העיר שסימנו את קו הגבול בין העיר העתיקה לרבעים החדשים נותרו מקטעים בודדים בלבד.
צפונית לעיר נמצא מבנה רישאת.
מרכזיט

תיאור

מקור שם המינרל משמו של המינרל פיריט בערבית. ואכן, בגלל הדמיון בין הפיריט למרכזיט טועים לעיתים ביניהם, אם כי המרכזיט קל יותר ופריך יותר. דגימות של מרכזיט מתפוררות ונשברות לעיתים קרובות ולא ניתן לשרוט את המינרל בסכין. הסיבה לפריכות הוא מבנה הגביש הבלתי יציב שלו, ומבנה גביש זה הוא ההבדל העיקרי בין מרכזיט לפיריט. למרות שלמרכזיט יש אותו הרכב כימי כשל הפיריט הוא מתגבש בתצורת גביש אורתורומבית בעוד שהפיריט הוא איזומטרי. בתכשיטנות נוהגים להשתמש בפיריט כאבן חן הקרויה בטעות "מרכזיט". זוהי שגיאה, שכן לא ניתן להשתמש במרכזיט כאבן חן.
צבעם של משטחים של המינרל מרכזיט שזה עתה נחשפו הוא צהוב חיוור עד קרוב ללבן ויש להם ברק מתכתי זוהר. במשך הזמן הברק מתעמם והגוון הופך צהבהב עד חום. כשהגבישים שצורתם לוחיות דקות, שטוחות מתחברים הם יוצרים תצורה המכונה "כרבולת התרנגול" שהיא ייחודית למרכזיט ומהווה סימן זיהוי חד־משמעי.

היווצרות המינרל ותפוצה

מרכזיט נוצר הן כמינרל ראשוני והן כמינרל שניוני.
כמינרל ראשוני נוצר המרכזיט בצורת פקעות, גושישים או גבישים במגוון סלעי משקע. כדוגמת אבן גיר, חרסית וקירטון. לדוגמה, בדובר במחוז קנט שבאנגליה נוצר מרכזיט כגבישים בודדים חדים, כקבוצות גבישים וכפקעיות (דומות לתמונה שמשמאל) בקירטון. מרכזיט נוצר כמינרל ראשוני גם בעורקים הידרותרמיים של טמפרטורה נמוכה.
כמינרל שניוני נוצר המרכזיט כתוצאה משינוי כימי של מינרל ראשוני כדוגמת פירוטיט או כלקופיריט.
המרכזיט מסוגל לבצע החלפה איטית של מינרל אחר ותוך כדי כך לשמור על צורתו של המינרל האחר (פסאודומורפיזם). כך למשל יכול המרכזיט להחליף את המינרלים גבס ופלואוריט ואחרים. המרכזיט בתורו יכול לעבור תהליך דומה שבו מחליף אותו המינרל גתיט השומר על מבנהו.
המרכזיט הוא מינרל נפוץ מאוד. מקומות בהם ניתן למצוא מרכזיט לדוגמה הם: בארצות הברית (ג'ופלין במדינת מיזורי, מחוז גרנט בויסקונסין ומחוז הרדין באילינוי) גואנאחואטו במקסיקו, אסקלה פה דה קלה בצרפת, קלאוסתל צלרפלד (Clausthal Zellerfeld) בגרמניה ומקומות בפרו, סין ורוסיה
בישראל מצויים תרכיזים קטנים של מרכזיט בקירטון מתקופת הסנון ובחרסית מתקופת הפלאוקן

דעיכת פיריט

מרכזיט מסוגל לעבור תהליך המכונה "דעיכת פיריט" שבו הדגימה מתפוררת לאיטה לאבקה לבנה. מעט מאוד ידוע על תהליך התפרקות זה. התהליך פוגע לכאורה באופן אקראי רק בדגימות מסוימות של מרכזיט, בעוד שאינו משפיע על דגימות אחרות. כאשר דגימה עוברת דעיכת פיריט, המרכזיט מגיב עם הלחות שבאוויר. הגופרית מתרכבת עם המים על מנת ליצור חומצה גופרתית התוקפת מינרלים סולפידיים אחרים כמו גם סוגי אחרים של מינרלים. לכן חשוב לסלק מיד דגימה פגועה מקרבה למינרלים אחרים על למנוע מ"מחלה" זו להתפשט.
על סמך מחקרים משערים כי חיידק עשוי לסייע ולהאיץ את התהליך בכך שהוא מעכל את המרכזיט. ידוע בוודאות שדגימות בעלות משטחים מחוספסים נוטות להתפורר מהר יותר מדגימות בעלות משטחים מבריקים ונוצצים, מן הסתם משום ששטח הפנים היכול להגיב עם המים באוויר גדול יותר. ברור גם שאם הדגימות ישמרו בסביבה יבשה (לחות נמוכה) הם יטו פחות להתפורר.
Mirror's Edge

משחקיות

ב-Mirror's Edge, השחקן משחק את פיית', פארקוריסטית מרדנית בעיר-מדינה תעשייתית ו"אוטופית" לכאורה ודמוקרטית לכאורה, כשלמעשה העיר נשלטת על ידי משטר טוטליטרי, השולט בכל כלי התקשורת, מגביל זכויות בסיסיות ומנהל משפטי ראווה למתנגדי שלטון. ערוץ התקשורת היחיד החופשי בעיר זו הוא ה"רצים", צעירים המעבירים מידע פיזי באמצעות ריצה על גגות העיר, תוך סיכון עצמי, למען קבוצות מהפכניות. עלילת המשחק מתארת את הירצחו של רוברט פופ, מתמודד על רשות העיר שדוגל בדרגולציה, וניסיונה של פיית', כאמור אחת ה"רצות", לזכות את אחותה השוטרת מאשמת הרצח. על השחקן לשוטט בעיר, לקפוץ מגג לגג, לעשות פארקור בניסיונות החקירה שלה והבריחה מהמשטרה. לדברי המפיק הבכיר או'בריאן, המשחק Mirror's Edge נועד להעביר מתח ומגע פיזי עם הסביבה, במטרה להביא חופש תנועה בלתי נראה בעבר בז'אנר של גוף-ראשון. על מנת להשיג זאת, תנועת המצלמה מביאה יותר תשומת לב לתנועת אופי. לדוגמה, המהירות של הדמות כאשר היא רצה, גורמת לתמונה לנוע כמו מבט של אדם רץ, וכאשר השחקן עושה גלגול על מנת לבלום את נפילתו, המסך מתגלגל במשחק, כמו מנקודת המבט של אדם שמתגלגל. הידיים, הרגליים והגוף עליון של הדמות נראים לעין כאשר מסתכלים לכיוון, והחשיפה שלהם משמשת להעברת תנועה ותאוצה. ולדמות יש אפשרות לקפוץ למקומות רחוקים ולקפוץ לגובה.
לואיז ליקי

לואיז ליקי (באנגלית Louise Leakey; נולדה ב-21 במרץ 1972 בניירובי) היא פלאונטולוגית קנייתית, וחוקרת מאובני אדם במזרח אפריקה. 
ליקי מצאה את המאובן הראשון שלה ב-1977, בגיל שש, והייתה לאדם הצעיר ביותר שמצא מאובני הומינידים. בשנת 1993, החליפה את אביה, ריצ'רד ליקי, כראש משלחת שדה למסע מחקר פלאונטולוגי בטורקנה, בסביבה צחיחה ועוינת. כיום, יחד עם אמה, מייב ליקי, היא מובילה את פרויקט המחקר קובי פורה (Koobi Fora), שהיה תוכנית המחקר הראשית מאחורי כמה מתגליות המאובנים ההומינידים הבולטות של שני העשורים האחרונים. ממצא ה-platyops Kenyanthropus היה האחרון בהם לעת עתה. 
ליקי נולדה בשנה שבה סבה, לואיס ליקי, נפטר. היא קיבלה את התואר הראשון במדעים בגאולוגיה וביולוגיה מאוניברסיטת בריסטול, ואחר-כך קיבלה תואר דוקטור מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון. נישאה לעמנואל דה מרודה, חוקר קופים בלגי בשנת 2003. יש להם שתי בנות.
חומר מעכב בעירה

חומר מעכב בעירה הוא כל חומר, שאינו מים, המשמש להפחתת דליקוּת של דלקים או המעכב את בעירתם. המונח מתאר בדרך כלל חומרים הפועלים באופן כימי, אך הוא כולל גם חומרים הפועלים באופן פיזי, למשל דרך קירור הדלקים.

פירמידת האש

שריפה מתקיימת בתנאי שמתקיימים ארבעה רכיבים: חום, נוכחות חמצן, דלק ותגובת השרשרת הכימית. בעבר נהוג היה להשתמש כעזר זיכרון ב"משולש האש" (או "שלושת ה-חתים": חום, חומר בעירה וחמצן) שלא כולל את תגובת השרשרת הכימית, אלא שהמשולש לא מתאר נכונה את התנאים ההכרחיים לשריפה ולכן התנאים מתוארים כפירמידה (ארבעון).
בזמן שריפה של חומר מוצק, מתפרק החומר תחת השפעת החום למולקולות ולשרשרות קצרות של מולקולות ומשחרר גז דליק. הגז מתרכב עם חמצן ובוער. רדיקלים חופשיים מסוג יוני הידרוקסיל ויוני מימן מפרקים את המולקולות ומשחררים פחמן שמגיב עם חמצן ("נשרף") ויוצר פחמן דו-חמצני. 
אם אחד מחלקי הפירמידה חסר, לא תתקיים שריפה או תדוכא שריפה קיימת.

שימושים

חומרים מעכבי בעירה מוכנסים לטקסטילים ולחלקי פלסטיק כדי לצמצם את סכנת הבעירה הנשקפת מהם. ניתן למצוא חומרים אלו גם במבנים, מיושמים כצבע מיוחד על קירות ועל אלמנטים קריטים ליציבות המבנים.
מעכבי בעירה משמשים גם לכיבוי שריפות, ומפוזרים מתוך מטפים או מתוך כלי רכב קרקעיים או אוויריים.

כיבוי שריפות יער

בפעילות לכיבוי שריפת יער, משתמשים בחומרים מעכבי בעירה בשולי השריפה בניסיון להכיל את השריפה בשטח מצומצם יותר. צוותי קרקע, ובעיקר כלי טיס המשמשים לכבאות אווירית, מפזרים את החומרים המגבילים את התפשטות האש ומקלים על צוותים קרקעיים את כיבוי האש המוחלט. במידת הצורך, מפזרים את החומרים ישירות על הלהבות כדי לקררן ולהקטינן.
חומרים מעכבי בעירה המשמשים לשריפות יער מכילים בדרך כלל תערובת של מים וחומרים כימיים שונים. החומרים בתערובת כוללי מעכבי בעירה כימיים וחומרים מסמיכים שמטרתם לשמור על התערובת מלהתפרק לרסס המתפזר ללא שליטה. התערובת כוללת גם צבע (לרוב אדום) המאפשר לזהות מהאוויר אזורים שטופלו בחומר מעכב בעירה.

השפעות סביבתיות

חלק מהחומרים מעכבי הבעירה עלולים להוות איום על הסביבה. חומרים מעכבי בעירה כגון PBDE‏ (Polybrominated diphenyl ethers) נפלטים מחומרים אליהם הם הוחדרו והם עלולים להצטבר בגוף האדם ולפגוע בו.
מעכבי בעירה המשמשים לכיבוי שריפות יער נחשבים ללא רעילים אך עדיין עלולים להוות בעיה בריכוזים גבוהים. הם עלולים לפגוע בדגה ובבעלי חיים ביערות וכן בכבאים הבאים במגע קרוב עימם. בארצות הברית, אסורה הטלת מעכבי בעירה בקרבת גופי מים אלא אם יש בה כדי להציל חיים ורכוש.
נילי שופק

נילי שוּפַּק (שצ'ופק; בכתב לטיני: Shupak) היא פרופסור אמריטה בחוג למקרא של אוניברסיטת חיפה. תחום התמחותה העיקרי הוא המחקר ההשוואתי בין ארץ ישראל למצרים בתקופת המקרא, בייחוד בהיבטים של לשון, ספרות, תפיסות עולם ודעות ואמונות.

ביוגרפיה

נילי שופק היא בתם של אווה לבית נוס, שריד למשפחה שנספתה בשואה, ומרדכי שצ'ופק, מהנדס ראשי של "שיכון עובדים". היא בוגרת בית הספר הריאלי בחיפה, ושירתה בצבא כמורה מתנדבת ביישובי ספר. ב-1968 החלה את לימודיה לתואר הראשון באוניברסיטה העברית בחוגים ארכאולוגיה ומקרא, וב-1971 המשיכה את לימודיה לתואר השני בחוגים למקרא ולמצרית. השתתפה בחפירות הכותל הדרומי בראשותו של בנימין מזר ובחפירות פרהיסטוריות בואל קמוניקה שבאיטליה, וכן עבדה במוזיאון רוקפלר. בשנים 1978–1979 למדה, כבעלת מלגה של DAAD לקראת התואר דוקטור, במכון האגיפטולוגי של אוניברסיטת טובינגן שבגרמניה, בראשותו של פרופ' הלמוט ברונר. היא המשיכה את לימודי הדוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתם של פרופ' מנחם הרן ופרופ' יעקב פולוצקי. התואר דוקטור הוענק לה ב-1984.

קריירה אקדמית

בשנים 1972– 1973 לימדה בחוג למקרא באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מאז 1977 מלמדת בחוג למקרא באוניברסיטת חיפה, שם הקימה את החטיבה ללימודי מצרים העתיקה ועמדה בראשה כ-15 שנה. פרופ' שופק כיהנה בתפקיד ראש החוג למקרא שלוש פעמים, ולִמדה ושהתה כחוקר אורח באוניברסיטאות שונות בחו"ל, ביניהן: Jewish Theological Seminary בניו יורק, וולפסון קולג' באוקספורד, החוג ללימודי שפות ותרבויות המזרח התיכון הקדום באוניברסיטת הרווארד בוסטון, אוניברסיטת טובינגן גרמניה, ועוד. כמו כן הוזמנה להרצות במעגל החוקרים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, במכון למצרית של אוניברסיטת טובינגן, במחלקה לתאולוגיה של אוניברסיטת ריקיו בטוקיו, באוניברסיטת ג'ון הופקינס בבלטימור, במכון לאורינטאליה של אוניברסיטת ורשה, במרכז האקדמי הישראלי בקהיר ועוד. פרופ' שופק הייתה חברה בוועדות שונות לקידום הוראת התנ"ך בבתי הספר מטעם משרד החינוך, וכיהנה כיו"ר וכחברה בוועדות לאישור תוכניות לימודים במכללות מטעם המועצה להשכלה גבוהה. משנת 2000 היא חברה במערכת "בית מקרא", כתב עת לחקר המקרא ועולמו (בהוצאת מוסד ביאליק).

מחקר

נילי שופק פרסמה ספרים ומאמרים רבים העוסקים בתחומי המגע השונים בין ישראל למצרים, כפי שהם באים לביטוי במקרא ובחומר הרלוונטי בתעודות המצריות, אך היא מזוהה בראש ובראשונה עם חקר ספרות החכמה המצרית והמקראית.

עריכת ספרים

שופק ערכה מספר ספרים, מביניהם יש לציין שני קובצי מאמרים: "ראשית ישראל במקרא ובמחקר", העוסק בסוגיה השנויה במחלוקת של ראשית עם ישראל מנקודות מבט שונות – מקראית, ארכאולוגית, היסטורית ואגיפטולוגית (בית מקרא 2003); "ספרות החכמה במקרא ובמזרח התיכון הקדום", המביא את החידושים האחרונים בתחום חקר החכמה המקראית והחוץ-מקראית (בית מקרא 2012).

פרסים

בשנת תשע"ח, 2018 זכתה פרופ' שופק בפרס ביאליק לחכמת ישראל. הפרס הוענק לה על ספרה "אין אדם שנולד חכם" אשר יצא לאור בשנת תשע"ו בהוצאת מוסד ביאליק.
אדגר קול

השתתפות באולימפיאדות

באולימפיאדת השחמט 1924 הגיע קול למקום השלישי בבית הגמר עם 4.5 נקודות לאחר המנצח הרמניס מטיסונס (5.5) ופריציס אפשניק עם 5 נקודות. 
באולימפיאדת השחמט 1926 חלק קול מקום 7-8 בתחרות האמנים אחרי המנצחים ארנסט גרינפלד  מריו מונטיצ'לי 
קריירת המשחק שלו נפגעה תדיר מבריאותו הלקויה. הוא שרד שלושה ניתוחים מסובכים עקב כיב פפטי ומת במהלך הניתוח הרביעי בגיל 34.

"פתיחת קול"

קול זכור כיום בעיקר בזכות מחקרו בתורת הפתיחות המכונה כיום שיטת קול. 1. ד4 ד5 2. פו3 פו6 3. ה3 לבן ממשיך בדרך כלל עם רד3, 0-0 ו-פבד2 ומנסה לפרוץ במרכז עם רגלי ה4. הפתיחה היא למעשה הגנה סלבית למחצה בהיפוך צבעים. בתשובה למסע ג5 עונה הלבן בדרך כלל ג3. שיטת קול הייתה נפוצה במחצית השנייה של שנות ה-20' ושנות ה-30'. קול עצמו שיחק כך משנת 1925 ועד מותו בשנת 1932, בנצחו משחקים רבים בשימוש בפתיחה זו, כולל מספר משחקי מופת. אחד המשחקים המפורסמים הוא קול-אוהנלון מתחרות ניצה בשנת 1930. 
שיטת קול זכתה לפופולריות רבה בארצות הברית, בזכות מאמציו של השחמטאי ג'ורג' קולטנובסקי  שנשאר נאמן לפתיחה זו במהלך הקריירה הארוכה שלו, וכתב מספר ספרים על הפתיחה. קולטנובסקי אמר שהוא שיחק את הפתיחה כמחווה לידידו קול, והיום יש שמכנים את הפתיחה קול-קולטנובסקי. 
שיטת קול איבדה בהדרגה את מעמדה כאשר נמצאו הגנות טובות לשחור. תיאורית השחמט העכשווית מתייחסת לפתיחה כסולידית אך פסיבית. עקב מבנה הרגלים החזק, המיקום ההגיוני של הכלים והאסטרטגיה העומדת מאחורי הפתיחה, מלמדים פתיחה זו לשחמטאים מתחילים כדרך בטוחה לעבור בשלום את שלב הפתיחה ולהגיע למשחק מציעה שניתן להמשיך ולשחק אותו בצורה שקולה. עד היום רואים את שיטת קול לעיתים קרובות במשחקי חובבים ובתחרויות בבתי ספר, אך לא במשחקים מקצועניים. למרות זאת ישנם רבי אמנים שממשיכים לשחק בפתיחה זו כגון פיה קרמלינג, סוזאן פולגאר וארתור יוסופוב שמעדיף לשחק ב3 ולהוציא את הרץ מ-ב-2, מהלך שקרוי קול-צוקרטורט.