google/wiki40b huggingface dataset:
תנועות עיניים

שליטה סופר-נוקלארית על תנועות העיניים

שליטה סופר-נוקלארית על תנועות העיניים מאפשרת לשתי העיניים לפעול יחד כדי ליצור תנועה מתואמת.
לדוגמה: כאשר אנו רוצים להתבונן ימינה, עין ימין שלנו פונה הצידה לצד ימין, כלומר פעולה זו מתבצעת על ידי שריר ה- lateral rectus הימני. עין שמאל גם היא מתבוננת ימינה, כלומר פונה לכיוון האף, ופעולה זו מתבצעת על ידי שריר ה- medial rectus השמאלי. מכאן, שיש שני שרירים שונים הפועלים לצורך הסטת המבט לאותו הצד. על מנת לתאם את פעולת שני השרירים הללו, יש צורך במערכת אשר תפקח על תנועות מתואמות של העיניים.
שריר ה- medial rectus השמאלי, כאמור, מעוצבב על ידי עצב שלוש (oculomotor), בעוד ששריר ה- lateral rectus הימני, מעוצבב על ידי עצב שש (abducens). על מנת ששתי העיניים יסתכלו לאותו הכיוון, יש צורך בכך שיהיה תיאום של פעולת שני העצבים הללו, על מנת ששתי העיניים יפנו לאותו הצד. פעולה זו מתבצעת באזור הקרוי - paramedian pontine reticular formation (או בראשי תיבות - PPRF). אזור זה אחראי למעשה על תנועת עיניים מתואמת לצדדים דרך הקשר שלו הן לעצב השישי האיפסילטרלי והן לעצב השלישי הקונטרה-לטרלי. אזור זה ממוקם בגזע המוח, ספציפית בפונס ובמוח האמצעי, ומקבל מידע עצבי מקליפת המוח. אזור זה קרוב לגרעין העצב השישי.
פגיעה ב- PPRF באזור הימני, אם כן, תביא לחוסר יכולת להסתכל לכיוון שדה הראייה הימני, ולהפך. במילים אחרות, פגיעה באזור גזע המוח תביא לסטיית מבט לכיוון הנגדי מכיוון הפגיעה עצמו.
אזור ה- PPRF מקבל גם מידע מקליפת המוח, מהאונה המצחית בצד הנגדי (כך למשל, PPRF ימני מקבל מידע מהאונה המצחית השמאלית). מידע זה שולט על תנועות עיניים מהירות, הנקראות גם "סקאדות" (Saccades). כמו כן, אזור ה-PPRF מקבל מידע מאונה פאריאטו-אוקסיפיטלית של אותו הצד, השולטת על תנועות עיניים איטיות (pursuits). נגע באונה המצחית, למשל, עלול להביא לכך שתהיה סטיית מבט אל הצד הפגוע עצמו: נגע באונה מצחית שמאלית תביא לסטיית מבט לכיוון שמאל (זאת, בשונה מנגע ב- PPRF שמאלי, המאופיין בסטיית מבט לכיוון ימין). בשונה מכך, פרכוס באונה המצחית יביא לסטיית מבט לצד הנגדי מהצד בו חל הפרכוס.
רמי הוד

רמי הוד (נולד ב-13 בינואר 1985) מנכ"ל המרכז הרעיוני בקרן ברל כצנלסון והמכללה החברתית-כלכלית. פעיל פוליטי בשמאל הציוני ומנהל ארגוני חברה אזרחית.

ביוגרפיה

הוד נולד לנורית הוד ולשאול ביבר. הוא גדל בתל אביב כבן יחיד לאמו שגידלה אותו לבדה, ואת אביו הכיר לראשונה רק בגיל 18. נשוי לנעה, פסיכולוגית קלינית, אב לבת, ומתגורר בשכונת יד אליהו בתל אביב.
הוד הוא בוגר תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל וסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה ותואר שני בסוציולוגיה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כתב עבודת תזה על תהליכי הפרטה ואי שוויון במערכת החינוך בישראל, ולימד סוציולוגיה, חינוך ומדיניות ציבורית באוניברסיטת בן-גוריון, באוניברסיטה הפתוחה ובמכללת בית ברל.

פעילות ציבורית

הוד מנהל את המרכז הרעיוני-חינוכי בקרן ברל כצנלסון ואת המכללה החברתית-כלכלית. במרץ 2017 הוביל את החיבור בין הארגונים והפך למנהל המשותף שלהם, לאחר שניהל משנת 2013 את המכללה. במסגרת תפקידו, ייסד הוד את התוכנית הכלכלנים חברתיים המכשירה כלכלנים צעירים לשירות הציבורי, את "כנס האחד במאי" השנתי, ואת תוכנית 'דרך', המכשירה חוקרים ופעילים חברתיים צעירים בולטים.
בשנת 2015 ערך הוד שני מסעות הרצאות בארצות-הברית, שם דיבר בקהילות יהודיות, ארגוני עובדים וארגונים חברתיים נגד תנועת החרם על ישראל. הוד חבר בוועד המנהל של המכינה הקדם צבאית בארי וחבר בחוג יסו"ד- ישראל סוציאל-דמוקרטית. מרצה וכותב בנושאי ציונות, שמאל, סוציאל-דמוקרטיה, חברה, כלכלה, ושינוי חברתי, ומפרסם באופן קבוע מאמרים בעיתון הארץ, ובבמות נוספות. הוד נחשב לתומך של העבודה המאורגנת בישראל, ולמתנגד לניסיונות לפגוע בה.
בשנת 2008 היה הוד לעובד הראשון של ארגון ”כוח לעובדים" עם הקמתו, לקח חלק מוביל בפיתוח המערך הארגוני של הארגון, המייצג כ-40,000 עובדים במשק, וליווה התארגנויות עובדים של עובדים בהוסטלים לפגועי נפש ונוער בסיכון, עובדות ניקיון, עובדי חברת הוט, ועובדי הרכבת. כמו כן, עמד בראש המטה הציבורי נגד הפרטת הרכבת, שניהל בשנת 2012 מאבק נגד ניסיונות ההפרטה של רכבת ישראל. בשנת 2015, במחאה נגד מתווה הגז, נאם הוד בהפגנות שהתקיימו בירושלים, באר שבע ורחובות.
במהלך לימודי התואר הראשון ריכז הוד את תוכנית מנהיגים קהילתיים יהודים וערבים באוניברסיטת חיפה. ריכז וליווה את פעילותם הקהילתית של 40 סטודנטים יהודים וערבים בשכונות מוחלשים בחיפה ובקריות. עבד כמחנך בחברת הילדים בקיבוץ ברעם ובפנימית "נתיבי אחווה" ביפו.
עושה הנפלאות מלובלין

עלילה

יאשה הוא דמות בעלת מאפיינים מוכרים בכתיבתו של בשביס זינגר. כבספרים אחרים כגון הסרטיפיקט, חלאה, וכן באוטוביוגרפיה מוורשה לניו יורק, מתואר גבר יהודי שהתחנך על ברכי היהדות האדוקה אך נטש אותה, מלווה ספקות וסייגים, לטובת תענוגות העולם וההיצע החילוני רחב האופקים שלו.
במסעו של יאשה מלובלין אל ורשה, אנו מתוודעים לאיש רב-כשרונות ובעל כריזמה עצומה, המהלך קסם על כל הפוגש אותו, ומפיח תקווה והתרגשות בקרב כל מכריו. יאשה מסובך בקשרים עם כמה וכמה נשים בו-זמנית, שכל אחת מהן רואה אותו כמרכז עולמה. הוא מפזר כספים שאין לו והבטחות שאינו יכול לקיים, דורש נאמנות שאינו מקיימה בעצמו ואינו מסוגל לסרב או להודות בכישלון. במהלך ימים בודדים מתרחשת התמוטטותו הידועה מראש של עולם הבדיה והכזב שבנה סביבו יאשה. נשותיו מאבדות את סבלנותן, שקריו ופשיטת הרגל שלו נחשפים, מוסריותו שהיה גאה עליה מתמוטטת ופציעה מחריבה את פרנסתו.
במהלך הרומן כולו מנהל יאשה החילוני דיאלוג בלתי פוסק עם היהדות שנטש מאחור. הוא בז לה, לחוקיה ולבעלות שנטלה לעצמה על האל האוניברסלי. אולם שוב ושוב הוא מוצא עצמו מסתופף בכניסתו של בית מדרש או מאחורי ספסל בית כנסת, אוחז סידור בידו. אותם שורשים יהודיים הקיימים בו מתפקדים כמפלט מנתיב האבדון עליו מצוי יאשה.
גאולתו של יאשה מגיעה לאחר שהגיע לתחתית כל התחתיות. הוא גרם עוול לידידיו, הוליך שולל אנשים רבים שהיטיבו עמו, פשט רגל מבחינה מוסרית ואף הביא למותה של נערה. וכאשר נראה כי דבר פרט להתאבדות איננו סביר, מוצא יאשה את הדרך וחוזר לחיק הדת. כמיהתו למשמעות, לטוהר ולרוחניות מוליכה אותו אל עיר מולדתו לובלין ולבית אשתו העקרה. הוא מוצא דרך לכפר על חטאיו הרבים על ידי הסתגפות ובידוד שהוא כופה על עצמו בתוך מבנה לבנים אטום שנבנה סביבו. גם כאן מתפלפל יאשה עם היהדות, טוען שכל כולה בריחה מן הפיתוי – וממציא לעצמו גרסה קיצונית שלה.
כך, סגור מפני העולם, הולך שמו של יאשה ומתפרסם מחדש, הפעם כעושה-נפלאות מסוג אחר. הוא נתפס כקדוש ובעל סגולות, ובהדרגה הופך החדר הקטן בו הוא כלוא למוקד מעשי נפלאות ועליה לרגל.
בשנת 1980 עובד הרומן לסרט קולנוע בבימויו של מנחם גולן, הקוסם מלובלין, בכיכובם של אלן ארקין וזוכת האוסקר לואיז פלטשר.
עזרא גולדין

עזרא גולדין (בכתיב יידי: גאָלדין; לונה, 1868 תרכ"ח – ריגה, 2 במאי 1915) היה סופר ומשורר עברי.
נולד בעיר לונה שבמחוז הורדנה, בלארוס ליצחק. עד גיל עשר למד בעירו, ולאחר מכן נסע לוולקוביסק ללמוד אצל הרב אברהם פסח סג"ל. רב העיר אברהם שמואל דיסקין מחבר הספר "לבני בנימין" בחנו, והתרשם ממנו לטובה. כשהיה בן 12 עבר לביאליסטוק כדי ללמוד אצל צבי הירש שור, מחבר הספר "צבי וחמיד", שם שהה שנה. בשנת 1886 עבר לעיר ורשה, שם גרה אחותו, ושנה לאחר מכן כתב את ספר שיריו "שירי נוער". בספר שירים מקוריים, וכן שירים מתורגמים מרוסית, ונושאיו ציוניים. גולדין הושפע משירת רוסיה. בוורשה למד פולנית וגרמנית. במהרה עבר לכתוב ספרות פרוזה, וכתב סיפורים ביידיש ובעברית בעיתונות התקופה. ב-1893 עבר לעיר לודז', ועד סוף אותו עשור חיבר בה את עיקר יצירתו הסיפורית. בראשית המאה העשרים הפסיק לכתוב ספרות והחל לעבוד בטקסטיל. כמו כן נשא באותה תקופה נאומים באסיפות וכתב פילטונים לעיתון מלודז'. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לפני הכיבוש הגרמני, ברח מלודז', ולאחר זמן התיישב בריגה, שם נפטר כעבור שנה.
סיפוריו שראו אור כספרים הם: "שכול ואלמון" (1893), "אם ובת" (1893), "למקום תורה" (1894), "קרח מכאן ומכאן" (1896) ו"דמון יהודי" (1900). ב-1896 ערך קובץ ספרותי בשם "הזמן" (ווארשא תרנ"ו), בהשתתפותם של סופרי הדור, בהם ביאליק, טשרניחובסקי וי"ל פרץ.
ליאו וינר

קורות חיים

וינר נולד ברוסיה להורים יהודים פולנים. הוא היגר לארצות הברית לבדו ב-1880 במטרה להקים מושבה של צמחונים בבליז. אחרי שנסע ועבד שם הוא עבר לקנזס סיטי, מיזורי והתחיל לעבוד כמורה ללטינית ויוונית עתיקה שם הוא התחתן וקיבל דרגת פרופסור באוניברסיטה המקומית, אך אחרי כמה שנים פוטר.

קריירה אקדמית

וינר היה פוליגלוט וידע יותר משלושים שפות. לפני שעסק בפילולוגיה למד רפואה והנדסה. בנוסף לכך רכש לו ידע נרחב בתחומים רבים נוספים. פרופסור קולידג' מאוניברסיטת הרווארד, באותו זמן, והתעניין מאוד ברוסיה ביקש מוינר להעביר קורס בתחילת 1896 על תרבות סלאבית והיה בכך לפרופסור האמריקאי הראשון לספרות ושפות סלאביות. 
עם זאת, הפרויקט המחקרי הראשון של וינר היה בנושא יידיש. הוא מצא בספריית אוניברסיטת הרווארד כמה מאות ספרים ביידיש אבל לא חומר ביבליוגרפי ולא מדריך לספרות זאת. לשם כך הוא החליט לצאת למסע במזרח אירופה כדי להתוודע לשפה. בתחילה נסע לאנגליה ושם עבר על הספרים ביידיש בספרייה הבודליינית אך גילה שאין שם ספרות מודרנית. משם נסע לאמסטרדם וברלין אבל לא מצא ספרים ביידיש. תחנתו הבאה הייתה ורשה. בוורשה נפגש עם י"ל פרץ, יעקב דינזון, מרדכי ספקטור. בהיותו בסנקט פטרבורג קיבל מאברהם אליהו הרכבי מתנה של כ-1000 ספרים ביידיש מאוספו הפרטי. בביאליסטוק נפגש עם אברהם בר גוטלובר שהיה כבר קרוב ל-90. בקייב נפגש עם שלום עליכם ובאודסה קיבל מידע רב על ספרות יידיש ממנדלי מוכר ספרים, יצחק יואל לינצקי. כמו כן הוא נסע לרומניה וגליציה. הוא התחיל לכתוב את תולדות ספרות יידיש מיד עם חזרתו לארצות הברית.
לדעתו של וינר, שהושפעה ככל הנראה משיחותיו עם שלום עליכם לא הייתה ספרות יידיש מתפתחת אחרי הפריחה הראשונית אלמלא הסופות בנגב 1881-‏1882 ששינו את דעתם של הסופרים הצעירים ושכנעו אותם שאם הם רוצים להתקרב להמון העם הם צריכים לעבור ולכתוב ביידיש – שפת העם.
וינר סבר שספרות היידיש תעבור מהמרכז במזרח אירופה לאמריקה, בייחוד בשל ההגירה הגדולה באותן שנים. המשורר שאותו הוא העריך יותר מכל היה מוריס רוזנפלד והוא הציג אותו לעולם בכך שתרגם את שיריו ומאמריו לאנגלית.
וינר עסק גם בתרגום של ספרות רוסית לאנגלית. הוא תרגם 24 ספרים של טולסטוי לאנגלית. הוא גם כתב היסטוריה של הספרות הרוסית עד ימיו.
הוא כתב על נושאים שונים בפילולוגיה: "ההיסטוריה הפילולוגית של טבק באמריקה, ספר על פילולוגיה רומאנית וגרמאנית. וכן על נושאים שונים כמו על המאיה במקסיקו וכדומה.
בנו הוא נורברט וינר המתמטיקאי מייסד הקיברנטיקה.
הקלויז בפראג

היסטוריה

על גבול בית הקברות היהודי העתיק, הקים הגביר מרדכי מייזל בין השנים 1590–1592 מתחם בתי כנסת שכלל בתוכו גם את ישיבתו של המהר"ל מפראג. ב-1689 נשרף הרובע היהודי בפראג כליל ובתוכו גם מתחם בתי הכנסת, הקלויז נבנה מחדש בסגנון הבארוק ובנייתו הושלמה בשנת 1694. בערך באותו זמן נבנו בפראג עוד שלושה בתי כנסת בסגנון דומה אך עם שיפוץ הרובע היהודי בסוף המאה ה-19 נהרסו כולם, ורק הקלויז של מייזל נותר כנציג לסגנון הבנייה בתקופתו.
הקלויז היה לאחד מהמרכזיים שבבתי הכנסת של הקהילה היהודית בפראג. נישאו בו הספדים על אישים חשובים והתכנסו בו אסיפות עם. רבני בית הכנסת נמנו עם חשובי הרבנים בקהילת פראג, בהם: רבי אלעזר פלקלס, רבי שמואל קוידר, רבי אפרים ליב טעוועלס ורבי ברוך ייטלס.
בין השנים 1883–1884 שופץ המבנה בידי האדריכל בדְרְזִ'יך מינצברגר (Bedřich Münzberger), נעשו בו שינויים מבניים ונבנתה גלריה רחבה יותר עבור עזרת הנשים. חלונות הוויטראז' נוספו בתקופה זו, וכך גם עיצוב החזית כפי שהיא נראית עד היום.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הושחת פנים בית הכנסת. והמבנה שימש כמחסן של המוזיאון היהודי המרכזי, אליו נאספו תשמישי קדושה יהודיים בידי אנשי האס-אס.
לאחר המלחמה נערכו במבנה שיפוצים אחדים. וכיום הוא משמש כאחד מחללי התצוגה של המוזיאון היהודי בפראג.
משפחה חד-הורית

משפחה חד-הורית, הקרויה באחדים מחוקי ישראל "משפחה שבראשה הורה עצמאי", היא משפחה שבה יש, בנוסף לילד אחד לפחות, הורה אחד או שני הורים המתגוררים בנפרד זה מזה. "משפחה חד-הורית" נוצרת בדיעבד עקב גירושים, פרידה, נטישה של אחד ההורים, התאלמנות או שנוצרת מלכתחילה כאשר ילד נולד, מאומץ או נמסר בעקבות פונדקאות להורה יחיד (שאינו נשוי או מתגורר עם ידוע בציבור), או בשל תרומת זרע.
המונחים "משפחה חד-הורית" ו"הורה יחיד" היו בשימוש בחוק הישראלי עד שהוחלפו ב-19 במאי 2014, בחמישה חוקים, במונחים "משפחה שבראשה הורה עצמאי" ו"הורה עצמאי" בהתאמה.
המניע לשינוי זה נבע גם מהשימוש הנרחב במונח "אם חד הורית" כדי לתאר אמהות גרושות או פרודות, כאשר ברור לכל שיש לילדיהן שני הורים. כדי לא לפגוע בילדים וכדי לא לאיין את מקומו של האב בחייהם, הוחלף המונח ל"הורה עצמאי". סעיף 40 לפקודת מס הכנסה וחוק ביטוח בריאות ממלכתי ממשיכים להשתמש במושג "משפחה חד-הורית". מונח מקובל נוסף הוא הורה יחידני.

נתונים

על-פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2005 היו בישראל 93 אלף משפחות "חד הוריות" עם ילדים עד גיל 17. 91% מההורים היחידים היו אמהות.
התפלגות המשפחות ה"חד הוריות" לפי גורם היווצרותן: 
59% גרושות/גרושים, 13% אלמנות/אלמנים, 13% רווקות/רווקים, 15% חיים בנפרד.
משפחות שבהן הורה יחיד עם ילדים עד גיל 17 הן בישראל 5.7% מכלל המשפחות, לעומת 16% בארצות הברית, 10% בנורווגיה, 8% בקנדה ובאנגליה ו-6% בהולנד.
בשנת 2011 נמנו 131,000 משפחות "חד הוריות" ובהן כ- 219,000 ילדים. ב 85.3% מהמשפחות ה"חד הוריות" היו ילד אחד או שניים וב 10.3% שלושה ילדים.
בשנת 2010 רק ב-3.3% מהמשפחות ה"חד הוריות" היה הגבר ראש המשפחה. באותה שנה 92.4% מהמשפחות ה"חד הוריות" היו במגזר היהודי.
בשנת 2011 חיו 30.8% מהמשפחות ה"חד הוריות" בעוני בהשוואה ל-26.8% מכלל המשפחות. בחישוב הכנסה לפני תשלומי העברה ומיסים היו 47.5% מהמשפחות ה"חד הוריות" מתחת לקו העוני בהשוואה ל-32.4% בכלל האוכלוסייה, כלומר תשלומי ההעברה הפחיתו את תכולת העוני של משפחות אלו ב-35.2%, השפעה ניכרת יותר מבקרב המשפחות ה"חד הוריות"" בכל גודל משפחה.
בשנת 2011 היו 59,000 משפחות "חד הוריות" (45% ממשפחות אלו) בטיפול המחלקות לשירותים חברתיים ברשויות המקומיות והן היוו כשליש מהמטופלים במחלקות אלו.
משרד הכלכלה מפעיל תוכניות לעידוד תעסוקה בקרב "הורים עצמאיים" (יחידים). מבקר המדינה קבע בשנת 2011 כי תוכניות אלו, שהושקעו בהן משאבים ניכרים, אינן יעילות "תכניות המשנה תוקצבו לאורך זמן בסכומים ניכרים, אך ניצולן היה אפסי או זניח", הסיבה לכישלון הייתה חוסר הכדאיות הכלכלי של יציאה לעבודה שפרושה ויתור על קצבאות.
אנדרה דה גראס

ביוגרפיה

דה גראס נולד במרקאם שבאונטריו, בנם של בוורלי דה גראס ואלכס ווית'. אמו, ילידת טרינידד וטובגו, הייתה אצנית מצטיינת בתקופת התיכון ועברה לקנדה בגיל 26. כנער שיחק בעיקר כדורסל ולאחר שבשנתו האחרונה בתיכון שלו פורקה קבוצת הכדורסל של בית הספר, הוא החל להתאמן באתלטיקה קלה. ב-2012 סיים את לימודי התיכון והחל ללמוד בקולג' הקהילתי קופיוויל בקנזס.

תחילת הקריירה

הוא היה אלוף קנדה לנוער בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. במשחקים הפאן-אמריקאיים לגיל הנוער ב-2013 שהתקיימו במדיין שבקולומביה, זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר ובמדליית ארד בריצת 200 מטר. ב-2015 החל ללמוד תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת דרום קליפורניה. ב-16 במאי 2015 שבר את השיא הקנדי בריצת 200 מטר כשקבע תוצאה של 20.03 שניות, למחרת קבע את שיא אישי בריצת 100 מטר, 9.97 שניות. ביוני 2015 זכה באליפות ה-NCAA בריצת 100 מטר, בתוצאה של 9.75 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 19.58 שניות. שתי התוצאות נקבעו עם רוח גבית מעל המותר.

2015

במשחקים הפאן-אמריקאיים ב-2015 זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.05 שניות ובריצת 200 מטר בשיא קנדה חדש של 19.88 שניות.

שתי מדליות ארד באליפות העולם

באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג באוגוסט 2015 זכה דה גראס בשתי מדליות ארד, בריצת 100 מטר בצוותא עם טרייבון ברומל מארצות הברית בשיא אישי חדש של 9.92 שניות, אחרי יוסיין בולט מג'מייקה (9.79 שניות) וג'סטין גטלין מארצות הברית (9.80 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.13 שניות, אחרי ג'מייקה (37.36 שניות) וסין (38.01 שניות).

סגן אלוף אולימפי

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה דה גראס ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.02 שניות, אחרי יוסיין בולט (19.78 שניות) ולפני כריסטוף למטר מצרפת (20.12 שניות). מדליות ארד, בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 9.91 שניות, אחרי יוסיין בולט (9.81 שניות) וג'סטין גטלין (9.89 שניות) ובריצת שליחים 4X100 מטר בשיא קנדה חדש של 37.64 שניות, אחרי ג'מייקה (37.27 שניות) ויפן שקבעה שיא אסיה חדש של 37.60 שניות.

2017

ב-2017 זכה בפעם השלישית ברציפות באליפות קנדה בריצת 100 מטר, ובפעם הראשונה בריצת 200 מטר.

סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בדוחה בספטמבר 2019 זכה דה גראס בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.95 שניות, אחרי נואה ליילס מארצות הברית (19.83 שניות) ולפני אלכס קיניונס מאקוודור (19.98 שניות) ומדליית ארד בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 9.90 שניות, אחרי כריסטיאן קולמן מארצות הברית (9.76 שניות) וג'סטין גטלין (9.89 שניות).

חיים אישיים

דה גראס הוא בן זוגה של האצנית האמריקאית ניה אלי, לזוג בת שנולדה ב-2018.
הולנדי מעופף (מפרשית)

הולנדי מעופף היא מפרשית תחרותית המציגה ביצועים משופרים. הסירה מצוידת בגוף מעוגל, רצועת איזון להגאי וטרפז לאיש הצוות.
הולנדי מעופף היה דגם אולימפי לזוג מאולימפיאדת רומא (1960) עד אולימפיאדת ברצלונה (1992).
מירי חנוך

ביוגרפיה

שירתה בצבא ככתבת בביטאון חיל האוויר, החלה ללמוד בבית צבי אך עזבה באמצע. כתבה ב"דבר" וב"על המשמר", ערכה את עמודי התרבות במקומון "תל אביב" וחיברה תסריטים לתוכניות טלוויזיה. הייתה נשואה לחבר להקת תיסלם צוף פילוסוף, ולשניים שתי בנות: השחקנית ליה פילוסוף וגייל. נשואה משנת 2005 לשף אייל שני, ולהם בת אחת, אנה. כיום היא מלמדת כתיבה בפקולטה לתקשורת במכללה למנהל. 
משנת 2005 ועד 2009 כתבה את טור האוכל של "הארץ" יחד עם בעלה השף אייל שני.
בשנת 2003 הוציאה את הספר "להורים שלום" (הוצאת כתר) שהיה אוסף של טורים שהתפרסמו בין השנים 1999–2000 בעיתון "עכבר העיר". הספר עוסק בחוויות הלידה וההורות.
בשנת 2008 השתתפה חנוך בסרט הדוקומנטרי "פיצה באושוויץ" בהפקתה של אסנת טרבלסי, בו יצאה עם אביה ניצול השואה דני חנוך, ואחיה, שגי חנוך, למסע שורשים בפולין. הסרט הוקרן בערוץ 8 ביום השואה 2009.
במהלך 2009 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "מחוברות", ששודרה בערוץ הוט 3 במהלך החודשים יולי-אוגוסט 2009. ב-2010 הנחתה את התוכנית "דיבור חדיש" בערוץ 8 לצד אסף הראל.
בשנת 2010 יצא לאור ספרה "מה כל כך מצחיק בפאני" בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
יוגי דב (סרט)

עלילה

כאשר פארק ג'ליסטון מאבד פופולריות, מחליט ראש העיר למכור אותו לחוטבי עצים, ולפנות את תושביו החיות. יוגי ובובו, שזה ביתם היחיד, מחליטים להצטרף ליריבם שומר היער סמית' ולהציל את הפארק.
פראם (אונייה)

פראם ("קדימה") (בנורווגית: Fram) הוא שמה של אוניית משלחות חקר נורווגיות בחוג הארקטי ובאנטארקטיקה, שבראשן עמדו חוקרי הארצות פריטיוף ננסן, אוטו סוורדרופ, אוסקר ויסטינג ורואלד אמונדסן, בשנים 1893 עד 1912. תיכנן ובנה אותה בונה הספינות קולין ארצ'ר למשלחת הארקטית של פריטיוף ננסן ב-1893, שתוכניתו הייתה לתת ל"פראם" להילכד בקרח ארקטי ולהיסחף עמו לכיוון הקוטב הצפוני. 
"פראם" הרחיקה צפונה ('57 85° צפון) ודרומה  ('41 78°) יותר מכל ספינת עץ אחרת. "פראם" שמורה במוזיאון פראם באוסלו, נורווגיה.

מבנה

שאיפתו של ננסן הייתה להרחיק צפונה יותר מכל קודמיו בחקר האזור הארקטי. לשם כך היה עליו להתמודד עם בעיה, שרבים מן המפליגים באוקיינוס הקוטב נתקלו בה לפניו: הקרח הקפוא עלול למחוץ את הספינה. הרעיון של ננסן היה לבנות ספינה, שתוכל לעמוד בלחץ, לא הודות לחוזקה בלבד, אלא משום שצורתה תעוצב כך שתאפשר לקרח לדחוף אותה למעלה, כך שתוכל "לצוף" על פניו. ננסן שכר את בונה הספינות קולין ארצ'ר מלרוויק לבנות אונייה בעלת מאפיינים אלה. 
"פראם" היא ספינה תלת-תורנית, באורך כולל של 39 מטר ורוחב של 11 מטרים. הספינה רחבה ונמוכת-שוקע שלא כרגיל, כדי לשפר את יכולתה לעמוד בלחץ הקרח העצום. "פראם" נבנתה עם ליווח חיצוני מעץ גרינהארט, כדי שתעמוד בלחץ הקרח, ועם תחתית כמעט שטוחה, על מנת לאפשר לה לשוט במים הרדודים שננסן ציפה לפגוש בדרכו. ההגה והמדחף נבנו כך שניתן לפרקם. תשומת לב רבה ניתנה לבידוד תאי הספינה, על מנת לאפשר לצוות לחיות בה עד חמש שנים. הספינה צוידה גם בגנרטור חשמלי שהופעל בכוח הרוח וסיפק חשמל לתאורה באמצעות נורות קשת.
"פראם" צוידה תחילה במנוע קיטור. לקראת יציאת משלחת אמונדסן לקוטב הדרומי ב-1910 הוחלף מנוע הקיטור במנוע דיזל, הראשון מסוגו שהותקן בספינה לחקר הקטבים.

משלחות

"פראם" הייתה בשימוש במשלחות אחדות:

משלחת ננסן לחוג הארקטי, 1896-1893

שברי אונייה שנמצאו בגרנלנד, מאוניית הקיטור האמריקאית "ז'אנט" (1878), שאבדה סמוך לחופי סיביר, וסחופת עצים שנמצאה במחוזות סוולבארד וגרנלנד, רמזו על הימצאות זרם אוקיינוס הנובע מתחת לכסות הקרח הארקטי ממזרח למערב ונושא עמו סחופת עצים ממחוזות סיביריים אל סוולבארד ומערבה משם. ננסן הורה לבנות את "פראם" כדי לחקור את התאוריה הזאת.
ננסן התייצב בראש משלחת, שנמשכה שלוש שנים. כשהתחוור לו, ש"פראם" לא תגיע אל הקוטב הצפוני ישירות בכוח הזרם, יצאו הוא והיאלמר יוהנסן בכיוון הקוטב על מגלשי סקי. אחרי שהגיעו אל '14 86° צפון, נאלצו לשוב על עקבותיהם ולעשות את החורף בארץ פרנץ יוזף. ננסן ויוהנסן התקיימו על בשר ניבתן ודוב קוטב ועל שומן. לבסוף פגשו חוקרי ארצות בריטים, משלחת ג'קסון-הרמסוורת', וחזרו לנורווגיה ימים ספורים לפני ש"פראם" חזרה לשם גם היא. הספינה הייתה לכודה קרוב לשלוש שנים בקרח, והגיעה ל-'57 85° צפון.

המשלחת של סוורדרופ לאיים הארקטיים הקנדיים 1902-1898

בשנת 1898 הנהיג אוטו סוורדרופ, שהחזיר את "פראם" ממסעה הארקטי הראשון, משלחת מדעית אל הארכיפלג הארקטי הקנדי. "פראם" עברה שינויים קלים לקראת המסע הזה, שהתבטאו בהרחבת הגוף החופשי (freeboard) (החלק שבין קו המים לסיפון). "פראם" הפליגה מן הנמל ב-24 ביוני 1898, עם 17 איש על סיפונה. מטרתם הייתה למפות את שטחי האיים הארקטיים ולאסוף דגימות מן הקרקע, מן הצומח ומן החי. המשלחת נמשכה עד 1902 והצליחה למפות שטח של 260,000 ק"מ, יותר מכל משלחת ארקטית אחרת.

הנצחה

על שמה של הספינה נקראת הרמה פראם מסה; מישור נילסן נקרא על שם קפטן תורוואלד נילסן, מפקד הספינה.
שחמט לואיס

שחמט לואיס (באנגלית: Lewis chessmen) הוא אוסף כלי שחמט מימי הביניים.

תיאור כלי המשחק

המומחים סבורים כי כלי השח נוצרו בנורווגיה, ככל הנראה בטרונדהיים (מקום בו נמצאו כלי שח דומים), במהלך המאה ה-12. באותה תקופה היו איי ההברידים החיצוניים וחלק גדול מאיי סקוטלנד בשליטת נורווגיה. ההיסטוריונים סבורים כי מערכת כלי השחמט הוחבאה במהלך העברתם להתיישבות נורדית בחופה המזרחי של אירלנד.
מרבית כלי השחמט עשויים משנהב של ניבתן, ויתרתם עשויה משן לוויתן. 93 הכלים שנתגלו יוצרים יחד ארבע או חמש מערכות של כלי שחמט - שתי מערכות מהן מלאות. סה"כ ישנם שמונה מלכים, שמונה מלכות, 16 רצים, 15 פרשים, 12 צריחים ו-19 רגליים. כל כלי המשחק הם בדמות אנשים, למעט הרגליים. הפרשים מפוסלים כדמויות אדם הרכובות על סוסים קטנים ומחזיקות בידיים חניתות ומגינים.
על חלק מכלי המשחק נמצאו כתמים אדומים - דבר המעיד כנראה שבאמצעות צבעים אדומים הבדילו בין הצדדים המשחקים (בניגוד לכלי המשחק המודרניים הצבועים שחור ולבן).
כלי המשחק התגלו בשנת 1831 על חוף חולי במפרץ איג על האי לואיס, בהברידים החיצוניים שבסקוטלנד. אין תעוד מפורט באשר לאופן מציאת הכלים, אולם על פי עדויות שנשמרו הם נמצאו בתוך מבנה עשוי אבן שנקבר על ידי החולות.
כלי השחמט הוצגו בפגישה של האגודה לעתיקות של סקוטלנד ב-11 באפריל 1831. לאחר מכן נרכשו 10 מכלי המשחק על ידי קירקפטריק שארפ (Kirkpatrick Sharpe), והיתרה על ידי המוזיאון הבריטי. שארפ רכש כלי נוסף ומכר את כלי השח שברשותו ללורד לונסבורו, אשר מכר את הכלים בשנת 1888 לאגודת העתיקות של סקוטלנד. אגודת העתיקות תרמה את כלי השח למוזיאון המלכותי שבאדינבורו.

השפעות תרבותיות

הסגנון הייחודי של כלי המשחק היווה השראה לסדרת ההנפשה "Noggin the Nog".
כלי המשחק היוו השראה לכלי משחק שחמט הקוסמים בסרט הקולנוע הארי פוטר ואבן החכמים משנת 2001.
דאגי מקלין כתב שיר בשם Marching Mystery המתבסס על כלי המשחק.
פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין

ביוגרפיה

פרידריך פרדיננד נולד ב-12 באוקטובר 1855 בקיל שבדוכסות הולשטיין, לפרידריך, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זודרבורג-גליקסבורג ולאדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ואידה, נסיכת ולדק ופירמונט. פרידריך פרדיננד שירת בצבא הקיסרות הגרמנית, ובמהלך שירותו הגיע לדרגת גנרל חיל הפרשים.
בשנת 1863 עלה דודו כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק לשלטון בדנמרק, ובשנת 1878 מת דודו קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ללא ילדים, ואביו ירש את נחלותיו ותאריו. בשנת 1885 מת אביו פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ופרידריך פרדיננד ירש את נחלותיו ותאריו. בשנת 1931 מת אלברט, דוכס שלזוויג-הולשטיין ללא יורשים, ובעקבות כך הפך פרידריך פרדיננד לראש בית אולדנבורג, והחל לשאת בתואר "דוכס שלזוויג-הולשטיין". ב-21 בינואר 1934 מת פרידריך פרדיננד בפרימקנאו, ובנו וילהלם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין ירש את נחלותיו ותאריו.
אוואלד פון קלייסט

קריירה מוקדמת

קלייסט נולד בבראונפלס למשפחה אריסטוקרטית. הוא קיבל חינוך צבאי ושירת כמפקד גדוד במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה שירת כמפקד דיוויזיית הפרשים ה-2 בין השנים 1932 ל-1934, ובאוקטובר 1934 מונה למפקד הקורפוס ה-8. בשנת 1938 הועבר קלייסט למסלול פרישה לאחר פרשת בלומברג-פריטש, אך נקרא מחדש לשירות פעיל בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.

מלחמת העולם השנייה

במהלך המערכה בפולין, פיקד קלייסט על הקורפוס ה-22. במהלך המערכה על צרפת פיקד קלייסט על "פאנצרגרופה פון קלייסט" יחידת שריון עצמאית כמעט, המורכבת משני קורפוסים שתפקידה היה לבצע את המבקע הדרומי דרך יער הארדנים אל מעבר לנהר המאס לסדאן ומשם אל תעלת למאנש, מבקע שכונה "איבחת מגל", וביצועו איפשר לכתר את עיקר הצבא הצרפתי, וחיל המשלוח הבריטי על אדמת בלגיה. קלייסט שפיקד על אחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בוורמאכט, היינץ גודריאן, חשש במהלך המערכה מהתקדמותם המהירה של הטנקים מערבה, והורה לגודריאן לעצור את התנופה מערבה לאחר צליחת המאס. גודריאן סירב לפקודה זו. קלייסט הורה על פיטוריו של גודריאן, אך התערבות הדרג העליון של הוורמאכט, ומפקד קבוצת הארמיות לה היה כפוף קלייסט, גרד פון רונדשטט, איפשרה את המשך ההתקדמות מערבה, ונתנה לגודריאן את חופש הפעולה שאיפשר את המשך המבצע. 
באפריל 1941 פיקד קלייסט על "קבוצת הפאנצר הראשונה" שכללה שני קורפוסים משוריינים, שהובילו את הפלישה ליוגוסלביה ויוון. גם במבצע ברברוסה פיקד קלייסט על קבוצת הפאנצר הראשונה כחלק מ"קבוצת ארמיות דרום".
בשנת 1942 מונה למפקד "קבוצת ארמיות A", שנשלחה אל הקווקז והייתה במרכז הקרב על קווקז, שמטרתו היה לתפוס את שדות הנפט החשובים באזור. בשנת 1943 קיבל דרגת גנרל-פלדמרשל לאור הצלחה בפינוי הכוח הגרמני מהאזור. במרץ 1944 הודח מתפקידו על ידי היטלר, לאחר שהורה, בניגוד לפקודות היטלר על נסיגת הארמייה השמינית שהייתה תחת פיקודו, מחשש כי תושמד על ידי הצבא האדום במסגרת מבצע דנייפר-קרפטי.

לאחר המלחמה

קלייסט נתפס על ידי צבא ארצות הברית ב-1945. בספטמבר 1946 הוסגר ליוגוסלביה, שם באוגוסט 1948 נידון ל-15 שנות של עבודות פרך בגין פשעי מלחמה. במרץ 1949 הוא הועבר לברית המועצות, שם נשפט שוב ובפברואר 1952 נידון ל-25 שנות מאסר בעוון פשעי מלחמה. הוא מת בכלא בעיר ולדימיר בשנת 1954, והיה לקצין הצבא הגרמני הבכיר ביותר שמת בעודו בשבי הסובייטי.