נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות

נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות היא יחידה במשרד המשפטים, אשר פועלת לקידום שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, למניעת הפלייתם, ולקידום עקרונות היסוד של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, במטרה לשלבם בחברה הישראלית, כאזרחים שווי זכויות.
בראש הנציבות עומד נציב ממונה, והיא כוללת שלוש מחלקות מרכזיות: לשכה משפטית, מחלקת שילוב בקהילה ומחלקת נגישות. בנציבות פועלת ועדה מייעצת שרוב חבריה הם אנשים עם מוגבלות.

היסטוריה

מאז שנות השבעים החלה במדינות מערביות שונות חקיקה בתחום זכויות האדם של אנשים עם מוגבלות. בישראל, לדוגמה, חוק התכנון והבנייה משנת 1974 קובע שיש להנגיש מבני ציבור לאנשים עם מוגבלות. עם התקדמות החקיקה במערב ומתוקפה, קמו במדינות שונות נציבויות שתפקידן להגן על זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות. לחוקים וללקחים מאכיפתם הייתה השפעה חוצת גבולות, ובשנות התשעים החברה הישראלית יכלה לבסס את החקיקה בתחום זה על ניסיון שנצבר בחוץ לארץ (למשל, מארצות הברית: Americans with Disabilities Act of 1990 (אנ'), המגן על מקבל שירות עם מוגבלות, ומבריטניה: Disability Discrimination Act, 1995 (אנ')).
בשנת 1995 ניסחה עמותת "בזכות" הצעת חוק על מנת להבטיח את שילובם של אנשים עם מוגבלות בכל תחומי החיים. חבר הכנסת דדי צוקר הגיש הצעה זו בכנסת, והיא עברה קריאה ראשונה במרץ 1996. בעקבותיה, כונסה ועדה ציבורית בראשות ד"ר ישראל כץ, שהמליצה בשנת 1997 על חקיקה "מקיפה ומפורטת" לצמצום הפער הקיים בין עקרונות השוויון וכבוד האדם לבין מציאות חייהם של אנשים עם מוגבלות בישראל. בעקבות המלצה זו הוחזרה ההצעה לדיון בכנסת, ובחודש פברואר 1998 התקבל חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות. נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות הוקמה כיחידה במשרד המשפטים בשנת 2000. בשנת 2005 נחקק פרק הנגישות לחוק זה, ובשנת 2016 בוצע בחוק תיקון חשוב בנוגע ליצוג הולם בגופים ציבוריים גדולים.

נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות

נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מתמנה על פי החלטת ממשלה, אחרי התייעצות עם שר המשפטים ועם שר העבודה והרווחה, ותפקידו/ה (המוגדר גם הוא בחוק) להיות ממונה על ביצוע תפקידי הנציבות. תפקיד הנציב הוא המשרה הבכירה ביותר האמונה על זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות. הנציב/ה מתמנה לקדנציה בת 6 שנים. הנציבה הראשונה (2000–2002) הייתה עו"ד אריאלה אופיר, שהייתה קודם לכן מנכ"לית ארגון בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות. הנציבה השנייה (2002–2007) הייתה ד"ר דינה פלדמן, קודם לכן פסיכולוגית קלינית במשרד הבריאות, ששרתה גם במערך בריאות הנפש בצה"ל. הנציב השלישי היה עו"ס יונה קסטל (2008) אשר קודם לכן ניהל ופיתח שירותי שיקום ותעסוקה בדרום הארץ. הנציב הרביעי היה אחיה קמארה (2010–2016), שהיה קודם לכן מנכ"ל ארגון בקול - ארגון כבדי שמיעה ומתחרשים. הנציב החמישי הוא אברהם (אברמי) טורם (מכהן מאז 2016), שהיה עד מינויו מנכ"ל עמותת "בית הגלגלים" , עמותה הפועלת ברחבי הארץ לקידום מעמד שווה זכויות לילדים ובוגרים עם מוגבלות פיסית.

בג"ץ נגד הנציבות

ב-15 ביוני 2016 הגישו מרכז השלטון המקומי בישראל ושש רשויות מקומיות עתירה לבג"ץ (מס' 4840/16) נגד ממשלת ישראל ונגד הנציבות, וביקשו מבית המשפט העליון להורות לנציבות לחדול מאכיפת נגישות על הרשויות המקומיות. בעתירתן דרשו הרשויות המקומיות ממשרדי הממשלה (משרד האוצר ומשרד הפנים) לספק תקציב הולם ליישום תקנות הנגישות, ובהיעדר תקציב זה על הנציבות להפסיק בפעולות אכיפה. תגובת המדינה הייתה, כי בקשת הרשויות להקפאת האכיפה הקבועה בחוק, שנועדה לשמור על זכויות יסוד של אנשים עם מוגבלות, הייתה בקשה חריגה. לפי המדינה, לרשויות המקומיות ניתן פרק זמן של עשר שנים עד שנת 2021 ליישום החוק, שהיה פרק הזמן הארוך ביותר שניתן ביחס לגופים אחרים, פרטיים וציבוריים. עיקר האכיפה שבוצעה על ידי הנציבות, עסקה באי-הגשה של תוכניות עבודה ושל רשימות מבנים, שאותם צריך להנגיש כחוק, ואין "טענה תקציבית" שתצדיק אי-ביצוע של הוראות החוק, שלא עסקו בביצוע פיזי של ההנגשה עצמה, ולכן לא היו כרוכות בעלויות כלכליות מיוחדות. נטען כי לא הייתה הצדקה למנוע מהנציבות את סמכותה כחוק, שאותה הפעילה באופן סביר וזהיר, משום שהיעדר אכיפה הוביל לפגיעה באנשים עם מוגבלות, שעל זכותם לנגישות במרחב הציבורי, בא החוק להגן.
ב-4 באוגוסט 2016 דחה בית המשפט את בקשת הרשויות לצו על תנאי נגד הנציבות, וב-2 בינואר 2017 דחה את העתירה כולה בהסכמת הרשויות המקומיות  .