google/wiki40b huggingface dataset:
משה מנו

משה מנו (נולד ב-1955 בחיפה) הוא איש עסקים שעוסק בתחומי הספנות, המלונאות והנדל"ן. המייסד, הבעלים של קבוצת האחזקות "מנו הולדינגס", המאגדת כמה חברות עסקית כ"מנו ספנות בע"מ", "מנו הולידייס בע"מ" ו"במבוק נכסים בע"מ".

ביוגרפיה

מרדכי מנו, אביו של משה מנו, עלה לארץ ישראל עם הוריו בתחילת שנות ה-30 של המאה הקודמת יחד עם הפועלים הראשונים שהקימו את נמל חיפה. אבא חושי, אשר כיהן באותם ימים כראש מועצת הפועלים בחיפה נסע לסלוניקי לשכנע פועלים יהודיים לעלות ארצה. מבין 100 המשפחות שהסכימו למהלך, היו אחדים ממשפחת מנו וביניהם היה מרדכי מנו, שהיה אז בן 12 שנים. עלייתם לארץ הצילה משפחות אלה מהסוף המר של יהדות סלוניקי שרובה נכחד בשואה.
מרדכי מנו הקים משפחה בישראל והיה מחלוצי ענף הספנות, כשייסד וניהל חברת ספנות משנת 1945. מרדכי מנו נפטר בשנת 1969 כשבנו משה, היה בן 14 שנים.
משה מנו, נולד בעיר חיפה בשנת 1955. בשנות ה-30 לחייו החליט להגשים את חזון אביו ולייסד חברת ספנות חדשה בשם "מנו ספנות", תחת המטרייה של קבוצת "מנו הולדינגס" שבבעלותו. במרוצת השנים פיתח משה מנו תחומים עסקיים נוספים בענף הספנות, אוניות מטען מסוגים שונים ואוניות נוסעים, כמו גם תחומים עסקיים נוספים כגון נדל"ן, בתי מלון בישראל ומחוצה לה, עסקי טכנולוגיה ותקשורת.
מחברת ספנות קטנה, הפך משה מנו את "מנו ספנות" לחברה גדולה ומשמעותית במשק הישראלי, ורקם קשרים ושיתופי פעולה בינלאומיים עם חברות ספנות גלובליות כמו חברת הענק היפנית "קיי- ליין". צי אוניות המטען של החברה, מסוגים שונים, פועל בכל תחומי ההובלה הימית: מכולות, צובר, שינוע מכוניות ועוד אוניות הנוסעים מובילות את ענף הקרוזים הימיים של ישראל.
בענף הנדל"ן רכש מבני מסחר ומשרדים להשכרה ומשנת 2012 נכנס לענף המלונאות ברכישת בתי מלון בישראל ומחוצה לה.
בין השנים 1991 עד אמצע שנות ה-2000, תקופת העלייה הגדולה של יהודי מדינות ברית המועצות לשעבר, פעל יחד עם ארגון EEF באמצעות אוניות הנוסעים של מנו ספנות, להביא לישראל למעלה מ-120,000 עולים מברית המועצות לשעבר.
משה מנו היה חבר בוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה, מספר שנים ואף הוענק לו תואר "יקיר פורום בכירי המשק" של אוניברסיטת חיפה על תרומתו למשק הישראלי. כמו כן היה במשך שנים חבר הנהלת לשכת המסחר והתעשייה חיפה והצפון.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 יזם את הקמתה של תחנת הרדיו האזורית הראשונה בישראל, ששידרה לאזור חיפה והצפון.
הוא תורם ותומך בפעילות למען הקהילה: מארח ניצולי שואה, ילדים חולי סרטן, ילדים בסיכון ואחרים בהפלגות נופש באוניות הנוסעים.
חיל הים הישראלי העניק לו את התואר "יקיר חיל הים" על תרומתו רבת השנים לחיילים וסיועו לחיל הים בתחומים שונים. בין השאר באירוח משפחות חללי הצוללת "דקר" בהפלגת זיכרון למקום טביעת הצוללת.
משה מנו, קבוצת האחזקות שבבעלותו וחברת "מנו ספנות בע"מ", מדורגים במשך שנים בדירוג "החברות המובילות בישראל" ומופיעים בדירוג "100 הקבוצות המובילות בכלכלה הישראלית" של D&B.
משנת 1995 מכהן משה מנו כקונסול כבוד של רוסיה בחיפה וצפון ישראל.
בשנת 2018 הוענק למשה מנו אות כבוד ויקיר העיר לרנקה שבקפריסין.
מנו מתגורר בחיפה, משה נשוי לאיריס מנו, שמנהלת את תחום התיירות בקבוצת "מנו הולדינגס". בנו מורן השתלב בעסקי הספנות של הקבוצה ובנו לירן השתלב בעסקי הנדל"ן והמלונאות של הקבוצה.
אלכסנדרוס קוריזיס

אלכסנדרוס קוריזיס (Ἀλέξανδρος Κορυζής) ‏(1885 - 18 באפריל 1941) היה פוליטיקאי וכלכלן יווני, שכיהן כראש ממשלת יוון במשך תקופה קצרה במהלך מלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה

קוריזיס נולד באי פורוס. בשנים 1901-‏1905 למד משפטים באוניברסיטת אתונה. הוא החל לעבוד בבנק המרכזי של יוון והתקדם בתפקידים בבנק. השתתף כקצין במלחמת הבלקן הראשונה וזכה לעיטור על שירותו. לקוריזיס ולאשתו נולדו ארבעה ילדים.
ב-1936, לאחר כינון משטר ה-4 באוגוסט הדיקטטורי, מינה ראש הממשלה יואניס מטאקסס את קוריזיס לשר הרווחה בממשלתו. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1939.

במלחמת העולם השנייה

לאחר מותו של מטאקסס, בעיצומה של מלחמת איטליה-יוון, בחר המלך גאורגיוס השני כמחליפו בקוריזיס, ששימש באותה עת כנגיד הבנק המרכזי של יוון. הוא החל בתפקידו ב-29 בינואר 1941 ושימש גם כשר החוץ וכשר המלחמה, אך בפועל היה הכוח הפוליטי במדינה נתון בידי המלך.
ב-6 באפריל 1941 דחה קוריזיס את האולטימטום שהגיש לו השגריר הגרמני ביוון להסיג ממנה את הכוחות הבריטים. באותו יום החלה הפלישה הגרמנית ליוון. ב-18 באפריל, בעת שהגרמנים קרבו אל אתונה, התאבד קורידיס בירייה בביתו בעיר. בתחילה דווח לציבור כי הוא מת מהתקף לב וזאת על מנת שלא לחולל פאניקה. במקומו כראש הממשלה מונה אמנואל צודרוס (Emmanouil Tsouderos).
מוזיאון המוקדש לקוריזיס מצוי באי הולדתו פורוס.
סלים אל-זענון

ביוגרפיה

זענון החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קהיר בשנת 1955. הוא בעל תואר במשפטים משנת 1957 ותואר בפוליטיקה ובכלכלה בשנת 1958. הוא נבחר בהסכמה כללית לנשיאות המועצה הלאומית הפלסטינית ב-1993 במושב ה-21 שלה אשר נערך בעזה. הוא הוביל את הפרלמנט הערבי בקונגרס ה-16 שלו במרץ 2010.
בתאריך 2 בפברואר 2001 פורסם בעיתון "אל-חיאת אל-ג'דידה", שנחשב כמביע את העמדות הרשמיות של הרשות הפלסטינית, כי אל-זענון הקים בקהיר פורום חדש של נציגים מן הרשות ומן הפזורה הפלסטינית. הפורום נקרא "הרשות לעצמאות לאומית", אשר תהיה כפופה למועצה הלאומית, ותגשים את עצמאות המדינה הפלסטינית. על פי הדיווח הפורום רואה את האמנה הלאומית הפלסטינית כתקפה, ומתבסס על ההחלטה ה-181 של העצרת הכללית של האו"ם (תוכנית החלוקה) ועל ההחלטה ה-194 (העוסקת בין היתר בנושא בעיית הפליטים הפלסטינים). אף שהחלטה 181 סותרת לכאורה את האמנה הלאומית הפלסטינית, משרד ההסברה של הרשות ובכירים פלסטינים פרסמו הודעות המתנערות ממנה.
בשנת 2000 טען זענון כי אהוד ברק טירפד כינוס של אש"ף בו תכנן ערפאת להכריז על מדינה פלסטינית עצמאית.
בשנת 2005 סוריה לא התירה לו להיכנס לתחומה כדי להיפגש עם ראשי חמאס והג'יהאד האיסלאמי. זאת מאחר שנציגיהם שהו בדמשק והיו אמורים לדון עמו על הצטרפות הארגונים לאש"ף.
שקעניתיים

מאפיינים

מראם החיצוני של השקעניתיים דומה לזה של חסר זנב רגיל. המשפחה קשורה למשפחת המגופריים, אך שונה ממנה בצורה החיצונית באופן בולט. בשונה מהמגופריים, צבעיהם של השקעניתיים אינם צבעי הסוואה. למרות היותם חסרי זנב חופרים, כמו החפריתיים, הם חסרים את הבליטה שקיימת לחפריתיים בכפות הרגליים. לרוב השקעניתיים הם חסרי זנב רזים יחסית.
גודלם לרוב קטן, ואורכם מגיע לערך מרבי של חמישה סנטימטרים. עורם חלק. היא בין המשפחות הבודדות בסדרת חסרי הזנב המכילות יותר סוגים ומינים נכחדים מאשר סוגים וזנים קיימים.
רוב גרונקובסקי

ביוגרפיה

גרונקובסקי נולד באמהרסט, פרבר של באפלו שבמדינת ניו יורק, בנם של דיאנה וגורדון. יש לו ארבעה אחים, כולם ספורטאים מצטיינים, שניים מהם שיחקו גם הם ב-NFL. בתיכון הצטיין בפוטבול ובכדורסל. ב-2007 החל לשחק בקבוצת הפוטבול של אוניברסיטת אריזונה, הוא שיחק בקבוצה במשך שתי עונות בטרם נפצע והחמיץ את כל עונת 2009. 
ב-2010 עזב את האוניברסיטה והעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NFL. הוא נבחר על ידי קבוצת ניו אינגלנד פטריוטס בבחירה ה-42 בסיבוב השני.
בעונתו הראשונה הוביל את שחקני הפטריוטס עם 10 תפיסות לטאצ'דאון, בעונתו השנייה הוביל את הליגה עם 17 תפיסות לטאצ'דאון וסיים שישי ביארדים בתפיסה עם 1,327. שניהם שיאי כל הזמנים לעונה עבור שחקן בעמדת הטייט אנד. הוא סייע לפטריוטס להגיע לסופרבול XLVI בו הפסידו לניו יורק ג'איינטס. במהלך משחק הפלייאוף נגד בולטימור רייבנס נפגע בקרסולו ובתום העונה נאלץ לעבור ניתוח. עונה לאחר מכן שבר את ידו במחזור ה-11, הוא חזר לשחק בפלייאוף אך נפצע שוב ביד. השיקום מפציעה זו התארך בעקבות זיהום והוא נאלץ לעבור סדרת ניתוחים שגרמה לו להחמיץ את פתיחת עונת 2013, כמו כן עבר ניתוח בגבו. הוא חזר לשחק במחזור השביעי והיה מהשחקנים הבולטים בפטריוטס, עד שבמחזור ה-13 נפצע בברכו, קרע את שתי רצועות הצולבות שלו והחמיץ את שאר העונה. 
בעונת 2014 השיג 1,124 יארד בתפיסה ו-12 טאצ'דאונים במהלך העונה הסדירה. הוא נבחר לקאמבק של השנה ולנבחרת העונה ב-NFL. בפלייאוף סייע לפטריוטס לזכות בסופרבול XLIX, כשבכל אחד מהמשחקים תפס מסירה אחת לטאצ'דאון. בעונת 2015 היה שוב הטייט אנד המוביל בליגה עם 1,176 יארד בתפיסה ו-11 טאצ'דאונים. בניצחון בפלייאוף על קנזס סיטי צ'יפס השיג שני טאצ'דאונים והיה בכך לתופס המצטיין בפלייאוף בכל הזמנים של הפטריוטס, ולטייט אנד עם מספר הטאצ'דאונים הגבוה ביותר בפלייאוף בכל הזמנים מכל קבוצות הליגה. 
בעונת 2016 שבר את שיא הקריירה לטאצ'דאונים לשחקן במדי ניו אינגלנד פטריוטס. בעקבות פציעה בגבו נאלץ לעבור ניתוח ולאחר המחזור ה-12 סיים את העונה. כשהוא מושבת, המשיכה הקבוצה וזכתה בסופרבול LI.
לפני עונת 2017 שיפר את חוזהו בפטריוטס, באופן שיתבסס על תמריצי הצלחה גבוהים עם אפשרות להפוך אותו לבעל המשכורת הגבוהה ביותר בליגה לעמדתו. במהלך העונה השיג 1,084 יארד ו-8 טאצ'דאונים, הוא נבחר בפעם החמישית לאול-פרו (נבחרת העונה). במשחק מול באפלו בילס פגע גרונקובסקי בשחקן שהיה שרוע על השדה וגרם לו לזעזוע מוח. בעקבות הפגיעה הושעה ממשחק אחד. בניצחון החוץ של הפטריוטס על פיטסבורג סטילרס שקבע את יתרון הביתיות בפלייאוף, השיג גרונקובסקי שיא קריירה של 168 יארד ולכך הוסיף גם תפיסה לבונוס של 2 נקודות שקבעה את תוצאת המשחק. במשחק גמר ה-AFC סבל מזעזוע מוח במהלך הרבע השני ולא חזר למשחק. בסופרבול LII השיג 9 תפיסות ל-119 ושני טאצ'דאונים בהפסד הקבוצה לפילדלפיה איגלס. בעונת 2018 זכה עם ניו אינגלנד בסופרבול LIII, הוא הצטיין במשחק גמר ה-AFC נגד קנזס סיטי צ'יפס ובסופרבול, כשהשיג בכל אחד מהמשחקים שש תפיסות, כולל תפיסות מכריעות שהובילו לניצחון קבוצתו. בתום העונה הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
גרונקובסקי הוא מבעלי מניות המיעוט בקבוצת ההוקי קרח החדשה בליגת ה-NHL, וגאס גולדן נייטס.
בוני מקאלבין האנטר

ביוגרפיה

האנטר נולדה בקולומביה שבדרום קרוליינה, אמה הייתה מורה ואביה היה טייס בצבא ארצות הברית, בילדותה עברה לגור במספר מקומות ולבסוף סיימה תיכון בנברסקה, ב-1970 נבחרה למיס נברסקה והתמודדה בתחרות מיס ארצות הברית.
היא הלכה ללמוד עיצוב אופנה במכללה לנשים במיזורי אך לבסוף עברה ללימודי שיווק ודיני תאגידים, ב-1972 היא עברה לצפון קרוליינה על מנת לעבוד עבור חבר הקונגרס האמריקאי, ב-1973 ייסדה את הארגון "Pace Communications, Inc", בנוסף היא גם שימשה בצוות ההנהלה של המוזיאון הלאומי של ארצות הברית לנשים באומנות.
ב-2001 מונתה על ידי ג'ורג' ווקר בוש לשגרירת ארצות הברית בפינלנד, במהלך כהונתה ארגנה את ועידת הפסגה למנהיגות נשים, היא גם קיבלה אות מטעם נשיאת פינלנד טריה הלונן.
גבולות

היסטוריה

קיבוץ גבולות, השוכן בצפון מערב הנגב, באזור חבל אשכול (חבל הבשור), עלה לקרקע ב-12 במאי 1943 כתחנת ניסיון חקלאית (מצפה) - הראשון משלושת המצפים בנגב. מצפה גבולות שימש בסיס יציאה במבצע להקמת 11 הנקודות במוצאי יום כיפור 1946, ממנו יצאו מקימי הקיבוצים אורים ונירים. חברי הקיבוץ הפעילו מאפייה אזורית אשר סיפקה לחם ליישובים בעת המצור על הנגב. לאחר מלחמת העצמאות הועתק היישוב למקומו הנוכחי, כקילומטר צפונית מזרחית למצפה. כיום מצפה גבולות הוא אתר לאומי המקיים ביקורים ופעילויות חינוכיות חווייתיות.
הקיבוץ הוקם בשנת 1946 על ידי חברי גרעין "אלמגור". באוגוסט 1947 הותקף טנדר של הקיבוץ על ידי ערבים. אחד מחברי הקיבוץ, בנימין רוזנברג, נרצח, ושלושה אחרים נפצעו מדקירות סכין.
אנזו שיפו

נבחרת לאומית

שיפו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה בשנת 1984 במשחק כנגד נבחרת יוגוסלביה. הוא שותף בטורנירי הגמר של המונדיאל ב-1986, ב-1990, ב-1994 וב-1998, שבהם שיחק ב-16 משחקים. בסך הכל, הופיע שיפו ב-84 משחקים של הנבחרת שבהם הבקיע 18 שערים.

קריירת אימון

בעונת 2000/2001 החל את קריירת האימון שלו בשרלרואה. כתוצאה מהישגים דלים בקבוצה, התפטר שיפו ביוני 2002. בהמשך אימן את קבוצת טוביז מבלגיה ואת קבוצת מוסקרון מליגת העל הבלגית. בשנת 2009 התפטר מאימון קבוצת מוסקרון.
FPSRussia

היסטוריה

לערוץ FPSRussia קדמו ערוצי היוטיוב "klm5986" ו-"FPSKylesletsplays". באחרון השתמש מאיירס לפרסום קטעים בהם הוא משחק משחקי יריות מגוף ראשון, בדרך כלל ב-call of duty. מאוחר יותר ביקש לבדוק עד כמה פעולת רובים אמתיים דומה לפעולתם המצטיירת ממשחקי וידאו, סרטים וטלוויזיה. הוא קיבל את הרעיון למבטא רוסי במהלך עבודתו בסוכנות רכב, שם נהג לחקות את המבטא הרוסי של אחד מעמיתיו לעבודה. דודו גם כן היה מדבר איתו בלצון במבטא רוסי כשהיה בן חמש. הוא השתמש במבטא כדי לבנות את הדמות "דימטרי פטרוב", ובהמשך צילם את עצמו יורה באקדח בחוה של משפחתו בגאורגיה. מאיירס מפעיל גם ערוץ שלישי המכונה "FPSRussiaTV".
נדבת החזיר

נדבת החזיר (ברומנית: pomana porcului או tochitură) היא ארוחה מסורתית, ברומניה, המוגשת על ידי בעליו של חזיר שזה עתה נשחט, בחג איגנאט, בתום העבודה הכרוכה בשחיטת החזיר, צריבת שיערו באש, פירוק הגופה ושימור המרכיבים בצורות שונות.
הארוחה מורכבת מנתחי בשר, שנלקחו מהחלקים השונים של גוף החזיר (בשריר, לב, טחול, כבד, ריאות, בשר מצלע ולחי) וטוגנו באש המדורה (המדורה ששימשה לחריכת שערות החזיר) בכלי בעל דפנות עבות שהכיל שומן חזיר. המנה מוגשת עם ממליגה וחמוצים לכל מי שעזר בעבודות השחיטה והפירוק. יחד עם האוכל מוגשת צויקה מורתחת או יין. הסועדים אוכלים בעמידה ובשתיקה.
אם נותרה עבודת שימור רבה (יש חזירים שחוטים במשקל עד 300 קילוגרמים) ובעלת הבית מזמינה קרובות או ידידות להמשך העבודה, נהוג להגיש ארוחת "נדבת החזיר" גם למחרת החג, אך המנה תהיה הפעם מורכבת מבשר טחון מעורב בקמח או בשר חי קצוץ עם הרבה בצל קצוץ.
מתכונים שונים של "נדבת החזיר" הם מוקד משיכה במסעדות רומניות.
ירכתי הספינה (קבוצת כוכבים)

כוכבים מעניינים

נאוס (ζ בירכתי הספינה) הוא אחד הכוכבים החמים ביותר המוכרים כיום - טמפרטורת פני השטח שלו היא כ-42,000 קלווין. זהו ענק כחול במרחק של כ-1400 שנות אור, שמסתו כמעט פי 60 ממסת השמש ועוצמת הקרינה שלו בתחום הנראה היא פי 21,000 מהשמש.
ξ בירכתי הספינה הוא ענק צהוב בבהירות מדרגה 3 עם בן זוג כתום בבהירות מדרגה 5 הניתן לצפייה במשקפת.
דהיישה

היסטוריה

המחנה הוקם בשנת 1949 על שטח של 430 דונם, שנרכש בשנת 1943 בידי הקרן הקיימת לישראל שהתכוונה להקים בו יישוב יהודי ומפעל, אך בעקבות מלחמת העצמאות הועבר לידי "האפוטרופוס הירדני על נכסי אויב". המחנה הוקם במטרה לאכלס זמנית 3,400 תושבי כפרים מן האזורים שממערב לירושלים ולחברון. לפי עדות תושבי המחנה, נקבצו בו פליטי 45 כפרים שנעזבו בעקבות מלחמת העצמאות. תחילה יושבו הפליטים באוהלים, ומשהפך מצב הפליטות לקבוע בנה עבורם אונר"א באמצע שנות ה-50 מבני קבע קטנים בשטח 6 מ"ר. ברבות השנים הרחיבו תושבי המחנה את בתיהם או בנו חדשים ומשופרים תחתיהם, אך הצפיפות במחנה עדיין רבה, שכן מספר תושביו גדול פי שלושה מזה שעבורו נועד מלכתחילה. בשנת 1972, בשל צורך לפנות מקום בדהיישה, הורשו תושבי ואדי פוכין לחזור לכפרם ולבנות שם את בתיהם מחדש. רבים מהצעירים במחנה הגרו למדינות אחרות, בעיקר מדינות ערביות עשירות.
המחנה נמצא בטיפולה של עיריית בית לחם ונודע בהיותו מקומם של פעילים של האחים המוסלמים והחזית העממית לשחרור פלסטין.
המחנה גובל בכביש ירושלים-חברון (בעבר כביש 60), בקטעו העובר בסמוך לבית לחם. בעבר שימש כביש זה את התנועה בין ירושלים ליישובי גוש עציון, ומכוניות ישראליות בקטע זה היו תדיר מטרה ליידוי אבנים ובקבוקי תבערה מצד תושבי המחנה. צה"ל השתדל להתמודד עם יידויי האבנים אך לא הצליח למנוע את התופעה והמתנחלים באזור הפגינו נגד אזלת ידו של צה"ל. הרב משה לוינגר אף קיים שביתת שבת מול המחנה, אשר הסתיים לאחר שצה"ל השיג הסכמות עם נכבדי המחנה שהם ידאגו לשקט בגזרה וצה"ל יקל על התושבים. ההסכמה נשמרה לזמן מה, אולם עם הזמן ההבנות התרופפו ושוב אירעו ידויי אבנים מהמחנה. בעקבות זאת הקים צה"ל גדר מתכת בגובה 6 מטר שנועדה לחצוץ בין המחנה לבין הכביש. 
לאחר שאשה הרה נפצעה ביום שישי אחר הצהריים ליד המחנה, ארגנו אנשי תנועת כך הפגנה מול המחנה במוצאי שבת, 6 ביוני 1987. במהלך ההפגנה התפתחו יידויי אבנים הדדיים, זגוגיות של בתים ורכבים של תושבי המחנה נופצו, נורו יריות ונפגע דוד מים על אחד הגגות. איש מתושבי המחנה לא נפגע. המפגינים התעמתו עם חיילי צה"ל שביקשו לפנות אותם מהמקום. אלוף הפיקוד עמרם מצנע כינה את האירוע "מעשה נבלה", והסופר חנוך ברטוב כינה אותו פוגרום. המפגינים לעומת זאת טענו שההפגנה התדרדרה למהומה בגלל אזלת ידם של חיילי צה"ל שלא טיפלו בידויי אבנים של הערבים. המנהל האזרחי תיקן נזקים לרכוש בדהיישה בהיקף של כמה אלפי שקלים. המשטרה עצרה 13 חשודים ולבסוף ששה מהם הועמדו לדין. בציבור הישראלי התעורר ויכוח סביב דבריו של מצנע. מספר ימים לאחר האירוע התארגנו תושבים של המחנה לפגוע שוב בתחבורה היהודית. צה"ל הגיב ביד קשה, הרחיב את הגדר של המחנה, חסם כניסות למחנה וביצע בו מעצרים. כן הטיל צה"ל עוצר על המחנה. בסוף אוקטובר 1987 נכנס צה"ל לדהיישה, ריכז את כל הצעירים בגילאי 16-30 וביצע מעצרים.
בעיית יידויי האבנים החריפה בעת האינתיפאדה הראשונה. ב-17 באפריל 1989 נורתה למוות ילדה בת 13 תושבת המחנה בעורפה מקליע פלסטיק, בשעה שהתרחקה ממוקד עימות בין חיילים למקומיים. לאחר משא ומתן שילמה מדינת ישראל 40 אלף ש"ח פיצויים להוריה.
עם מסירת השטח לידי הרשות הפלסטינית וסלילת כביש המנהרות כאלטרנטיבה לתנועה בין ירושלים לגוש עציון, הוסרה הגדר. גם בעת האינתיפאדה השנייה היווה מחנה דהיישה זירת התנגשויות אלימות בין תושביו לבין כוחות צה"ל. 
ועד תושבי המחנה פועל מאז הקמתו ב-1995 בשיתוף פעולה עם אונר"א לשיפור תנאי המחיה של תושבי המחנה. כמו כן מהווה המחנה את מרכז פעילותם של ארגון כראמה העושה לרווחת ילדים ונשים, ומרכז התרבות איבדאע הפועל למען ילדי המחנה.
אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד

ביוגרפיה

אנטוינטה נולדה ב-28 באוגוסט 1779 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לפרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ולאוגוסטה, רוזנת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף וקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג. אנטוינטה הייתה אחותם של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, לאופולד הראשון, מלך בלגיה וויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד - אמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-17 בנובמבר 1798 התחתנה אנטוינטה עם אלכסנדר, דוכס וירטמברג, בנו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 5 ילדים. זמן קצר לאחר חתונתם השתקעו השניים ברוסיה, שם מילא בעלה אלכסנדר תפקידים בכירים בצבא האימפריה הרוסית ובממשל הרוסי. ב-14 במרץ 1824 מתה אנטוינטה בסנקט פטרבורג, ונקברה בקריפטה המשפחתית בגותה.
אביגדר נבנצל

תולדות חייו

נולד בישראל לד"ר יצחק נבנצל והלדה (לבית הולנדר). למד בישיבת חורב ובישיבת קול תורה, שם היה תלמידו של הרב שלמה זלמן אוירבך ובהמשך היה לתלמידו המובהק, ושם גם שמע שיעורי מוסר מהמשגיח, הרב גדליה אייזמן. נישא לשפרה, בתו של הרב חיים זאב פינקל, המשגיח בישיבת מיר.
שירת בצה"ל ביחידת זיהוי וקבורה של הרבנות הצבאית, ובמסגרת זו שירת במלחמת יום כיפור. לאחר מלחמת שלום הגליל שהה תקופה ארוכה בקרב תלמידיו בגדוד שריון בגזרה המזרחית של לבנון והעביר שיעורים לחיילי ישיבות ההסדר.
שימש "רבה של ירושלים שבין החומות", מאז תשל"ג, ושותף לחידוש היישוב היהודי בין החומות, בעקבות מלחמת ששת הימים.
מאז שנותיה הראשונות של ישיבת הכותל משמש בה הרב נבנצל כר"מ. הרב נבנצל ידוע בדרשותיו ובשיחותיו על פרשת השבוע. שיחותיו הועלו על הכתב בסדרה "שיחות הרב נבנצל". בשנים האחרונות הוא משמש גם כר"מ בישיבת נתיב אריה הסמוכה לכותל המערבי. נודע במנהגו להניח תפילין בכל שעות היום, כמנהג הגר"א.
באדר א' ה'תשס"ח (2008) פרש מתפקידו כרבו של הרובע היהודי ותחתיו הוכתר בנו, הרב חזקיהו נבנצל.
אשתו שפרה נפטרה באדר א' ה'תשע"ו, פברואר 2016. בתשרי ה'תשע"ט התארס ללאה גלינדר, תושבת אנגליה.

מפסיקותיו

הרב נבנצל פוסק במרבית המקרים כפסקים שלמד מרבו, הרב שלמה זלמן אוירבך.
כדרכו של רבו, הוא מקל בענייני פיקוח נפש. בהתאם לכך, הוא פוסק שמיניקות תאכלנה ביום כיפור בשיעורים מתחילת הצום, אם עלולה להיות פגיעה בייצור החלב.

על חשמל בשבת אמר:
"שמעתי מהגרש"ז אוירבך זצ"ל לגבי הדלקת וכיבוי כלי חשמלי ללא חוט להט, שמעיקר הדין לא סבר כבית יצחק שיש בזה איסור מוליד, ולא כחזון איש שיש בזה איסור בונה וסותר. אמנם למעשה ודאי לא התיר הגרש"ז אוירבך זצ"ל הדלקת וכיבוי מכשירים אלה בשבת".

לעניין סעודות שבת כתב שיוצאים ידי חובה באכילת פת הבאה בכיסנין:
"הגרשז"א זללה"ה אית ליה בפת הבאה בכסנין (אפילו פחות משיעור קביעות סעודה) הויא פת לענין יציאה ידי חובת סעודה".
לקראת יישום תוכנית ההתנתקות חתם על כרוז הקובע כי אסור להשתתף בפינוי יישובים.

משפחתו

הרב נבנצל הוא בנו של יצחק ארנסט נבנצל ואחיהם של פליאה אלבק, שהייתה מנהלת המחלקה האזרחית במשרד המשפטים, ושל פרופסור ישעיהו נבנצל, פיזיקאי.
מגדה אוליברו

ביוגרפיה

מגדה אוליברו נולדה בסאלוצו, איטליה. מוריה ראשונים לא התרשמו ביותר מקולה, אך היא התמידה במאמציה ולבסוף החלה ללמוד אצל לואיג'י ג'רוסי. אוליברו הופיעה לראשונה בפומבי בשנת 1932, ברדיו טורינו, באורטוריה של קאטוזו בשם "ייסורים מסתוריים". היא הרבתה להופיע, בהצלחה גדלה והולכת, עד 1941, כאשר נישאה ופרשה מן השירה. כעבור עשר שנים חזרה להופיע, לבקשתו של פרנצ'סקו צ'ילאה, שהזמינה לשיר את התפקיד הראשי באופרה שלו "אדריאנה לקוברר".
משנת 1951 עד לפרישתה הסופית שרה אוליברו בבתי אופרה בכל רחבי העולם. עם שיבתה לבימה, נשמע קולה עתיר רגש וניואנסים, וכן חזק במידה ניכרת משהיה קודם לכן. בין פרשנויותיה הנודעות ביותר היו התפקידים הראשיים ב"אדריאנה לקוברר", "איריס", "פדורה", "לה בוהם", "הנערה מן המערב", לה טרוויאטה, "לה ואלי", מאדאם בטרפליי, מנון לסקו, מפיסטופלה וטורנדוט (בתפקיד ליו).
אוליברו שרה ב"מדיאה" של כרוביני בדאלאס, טקסס ב-1967. ב-1975, אחרי שני עשורים ככוכבת בינלאומית, הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה ב"טוסקה". הופעותיה האחרונות על הבימה היו במרץ 1981 באופרה של אישה אחת, "הקול האנושי" של פולנק. מכאן שהקריירה שלה הסתיימה בגיל 71 והקיפה קרוב ל-50 שנה. היא המשיכה לשיר מוזיקה כנסייתית במקום מגוריה ובשנות השמונים לחייה הקליטה אריות אחדות. ההקלטה הזו מלמדת, שעל אף הזדקנות קולה, כישורי הפרשנות שלה וביטחונה העצמי בטכניקה שרכשה לא נטשו אותה מעולם. קיימות הקלטות של רבות מהופעותיה, הן באופרות שלמות והן באריות ותמונות מאופרות.
קולה של אוליברו הצטיין ביופיו ובעושרו, אם כי ייתכן שקשה להעריכו נכונה בתחילה. לא תמיד השתדלה להפיק צלילים בעלי יופי מקובל, אך הצלילים שהפיקה היו תמיד אקספרסיביים. ביטוי רגשי היה תמיד בראש מעייניה. היקף קולה מפליא ביכולתו לבטא כל רגש בעוצמה אינדיבידואלית. יותר מכל זמרת, יכלה לשוות לצליל קולה את הגוון המתאים למשמעות המילים. כמו במקרה של מריה קאלאס וליילה גנג'ר, הכישרון הזה להתיך דרמה ומוזיקה לשלמות שהיא מקשה אחת עשה את מגדה אוליברו לאחת הזמרות הגדולות ביותר בכל הזמנים. סגנון משחקה עז ונלהב בה במידה.
בין הקלטות האולפן שלה "טורנדוט" (כליו, עם ג'ינה צ'יניה כצ'טרה, 1938), "פדורה" (עם מריו דל מונקו וטיטו גובי, בניצוח למברטו גארדלי, לחברת דקה, 1969) וקטעים נבחרים מתוך "פרנצ'סקה דה רימיני" (עם דל מונקו, בניצוח ניקולא רשיניו לחברת דקה, 1969).
נפטרה ב-8 בספטמבר 2014 בגיל 104.
יחסי ג'מייקה–פקיסטן

סקירה כללית

פקיסטן וג'מייקה מנהלות דיאלוגים פוליטיים באופן אינטנסיבי ורציף. שתי המדינות עושות מאמצים על מנת לחזק את היחסים ביניהן ואת שיתופי הפעולה בין המדינות. פקיסטן הדגישה כי היחסים הבילטרליים בין פקיסטן לג'מייקה נחשבים "מצוינים", מאז כינון היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בשנת 1962. שתי המדינות משתפות פעולה בתחומי התיירות, המסחר, ההשקעה, בחינוך, הבריאות, המדע והטכנולוגיה.

יחסים כלכליים

בשנת 2016, ייצאה ג'מייקה לפקיסטן סחורה בשווי 870 אלף דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם מכוניות, אוטובוסים, כלי רכב להרכבה, חלקי רכב, גרוטאות ברזל, כלים רפואיים, חוברות, מוצרי גומי ומקררים. לעומתה, פקיסטן ייצאה לג'מייקה סחורה בשווי 2.53 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם בגדים ומוצרי כותנה, ממתיקי סוכר, מוצרי אלומיניום ומוצרי ברזל.
יואב טוקר

ביוגרפיה

טוקר נולד בשנת 1949 בתל אביב, בן יחיד להוריו. אביו, אלחנן טוקר (1915–2011), היה עורך דין יליד ליטא, ואמו, רות לבית ווֹלוֹבֶלְסקי (1915–1987), פסיכולוגית חינוכית ילידת שווייץ.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון נסע במסגרת משלחת נוער לפריז ונקשר אל העיר, התרבות והשפה הצרפתית. שירת בצה"ל ככתב העיתון "במחנה" וגלי צה"ל. לאחר שחרורו החל לעבוד ככתב בערוץ הראשון, וערך את התוכנית "מבט לחדשות". למד לתואר שני ושלישי ביחסים בינלאומיים וכלכלה בניו יורק, ובמקביל דיווח לערוץ הראשון מהאו"ם.  
ב-1978 עבר להתגורר באיל סן לואי שבפריז, ולדווח משם במקביל לעבודתו על הדוקטורט, תחילה כפרילנסר ואחר כך ככתב החוץ של הערוץ הראשון בצרפת. לאחר צמצום משרות כתבי החוץ באירופה בתחילת שנות ה-90, עבר טוקר לדווח גם מאירועים חדשותיים שהתרחשו בתקופה זו ברוסיה, גרמניה, רומניה וצ'כיה. המשפט בו נהג לסיים את דיווחיו מפריז, "כאן יואב טוקר, פריז", במבטא צרפתי קל, הפך למשפט קאלט בקרב הציבור בישראל. במסגרת תוכנית הסאטירה "החמישייה הקאמרית", ששודרה בשנות ה-90, שודר מערכון ידוע בו חיקה רמי הויברגר את טוקר, הסופג תלונות על כך שהוא שוהה כבר שנים רבות בתפקידו בפריז ואינו חוזר לישראל.
ב-2003 הסתיים תפקידו ככתב הקבוע בפריז בעקבות קיצוצים כספיים ברשות השידור. לאחר מכן עבד חצי שנה עבור ערוץ 10, ובהמשך עסק מדי פעם בדיווחים או פרשנויות לכלי תקשורת ישראלים ורשתות תקשורת זרות.
כיום מרצה טוקר בתחומי תקשורת ויחסי חוץ במכון למדע המדינה פריז (סיאנס פּוֹ) ובבית הספר האמריקאי הגבוה בפריז. בנוסף הוא משמש כפרשן בערוץ הטלוויזיה הצרפתי TV5Monde. טוקר הוא אזרח צרפתי, והוא מתגורר בסמוך למונפרנאס בפריז. 
לטוקר בן אחד בשם איתי מבת זוגו לשעבר, האמנית והפסיכואנליטיקאית פרופ' ברכה אטינגר, איתה גם גידל את בתה מנישואיה הקודמים, לנה אטינגר.
אומברטו סאבה

אומברטו סאבה (איטלקית Umberto Saba;‏ 9 במרץ 1883 - 26 באוגוסט 1957) היה שם העט של המשורר והסופר האיטלקי אומברטו פולי (Umberto Poli).

חייו

סאבה נולד בטריאסטה לאב איטלקי ולאם יהודיה. אביו נטש את אימו בטרם סאבה נולד והוא גודל וחונך על ידי אומנת סלובנית אליה היה סאבה קשור עד מאוד. הוא למד ארכאולוגיה, גרמנית ולטינית באוניברסיטת פיזה בין השנים 1903-1904, ובתקופה זו החל לסבול ממחלת נפש שהלכה והחמירה עם השנים. סאבה עזב את לימודיו ועבד כנער סיפון באוניית סוחר. בשנים 1907-1908 שירת בצבא האיטלקי, וב-1909 נישא לקרולינה וולפר (Carolina Wölfler) ונולדה להם בת שנה לאחר מכן. 
באותה שנה אימץ סאבה את שם העט שלו, ייתכן שבהשפעת שמה של האומנת שגידלה אותו "פפה סאבז" (Peppa Sabaz) או כתעתיק של המילה העברית "סבא".
ב-1911 הגיע לפירנצה ופרסם את קובץ השירה הראשון שלו בשמו החדש. מאוחר יותר עבר לבולוניה והמשיך לפרסם שירה אך ללא הצלחה מרובה. במלחמת העולם הראשונה התגייס שוב לצבא אך לא נשלח אל החזית. לאחר המלחמה, ב-1919, שב סאבה לטריאסטה ופתח חנות לספרים עתיקים, ממנה הצליח להוציא את פרנסתו, וב-1922 הוציא לאור בעצמו את קובץ השירים "Canzoniere 1900-1921". 
אולם מחלתו החמירה והחל מסוף שנות השלושים של המאה ה-20 סבל סאבה מדיכאון ואיים מספר פעמים בהתאבדות. ב-1938 נאלץ סאבה למכור את חנותו ולהסתתר מפני חוקי הגזע באיטליה. הוא נדד תחילה לפריז, ובסוף 1939 עבר לרומא והסתתר בעליית גג של חבר. משם חזר לטרייסטה ובספטמבר 1943, בעקבות הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה, ברח יחד עם משפחתו לפירנצה, שם החליף מקומות מסתור באופן תכוף, בין היתר, בסיועו של אאוג'ניו מונטאלה. לאחר המלחמה שב לטריאסטה וזכה להכרה ובשני פרסים סיפרותיים - פרס ויארג'ו (1946) ופרס אקדמיית לינצ'יי (Accademia dei Lincei) ברומא ב-1953. 
מצבו הבריאותי המשיך להתדרדר והוא התאשפז במוסדות רפואיים לתקופות ארוכות. הוא נפטר בגיל 74 בגוריציה כשנה לאחר מות אשתו ולאחר שלקה בליבו.