כללי הגישה הדומסטית בכלכלה הפוליטית הבינלאומית

מודל גורמי הייצור (The Factor Model)

מודל זה מתבסס על ההנחה שלליברליזציה מסחרית ישנן השלכות חלוקתיות, אשר יוצרות תחרות פוליטית בין המרוויחים והמפסידים מכך, השואפים לקדם או להגן על האינטרסים הכלכליים שלהם. אחת מהנחות המוצא כאן היא שהעלאה או הורדה של מכסים יוצרת חלוקה מחדש של ההכנסה, אשר בתורה משפיעה על העדפות במדיניות הסחר. מודל זה מציע הסבר אחד למכניזם המאפשר זאת (מודל ענפי הייצור שלהלן מציע הסבר אחר).
הטענה המרכזית של מודל גורמי הייצור היא שמדיניות סחר מעוצבת כתוצאה מהתחרות, הקיימת בכל מדינה, בין שני גורמי ייצור – הון ועבודה. גורמי ייצור אלו יעדיפו תמיד מדיניות סחר שונה ואף מנוגדת, ולכן לעולם יתחרו על חלוקת ההכנסות הלאומית. טענה זו מתיישבת עם מודל רוגובסקי ותיאורמת סטולפר-סמואלסון, שהוצגו לעיל: פתיחה לסחר מעלה את ההכנסה עבור גורם הייצור שנמצא בשפע ומקטינה את הרווחים של גורם הייצור הנדיר, ולהפך. במצב זה נוצרים אינטרסים פוליטיים לבעלי ההון ולעובדים בכל הקשור לקביעת מדיניות הסחר. לפי המודל, על פי רוב במדינות המתפתחות ישנו שפע של כוח עבודה ונדירות של הון בעוד במדינות מפותחות ישנו שפע בהון ונדירות בעובדים. כך, בעלי ההון במדינות המפותחות ישאפו לליברליזציה בעוד העובדים במדינות אלו ישאפו לפרוטקציוניזם. ולהפך – במדינות מתפתחות, בעלי ההון ישאפו לפרוטקציוניזם בעוד העובדים ישאפו לליברליזציה. תהליכים אלו יתרחשו עם פתיחת השווקים, אך תאורטית, לאחר זמן מה ללא חסמים כלל יווצר איזון בין המדינות המתפתחות והמפותחות וכל מדינה תממש את יתרונה היחסי.
גישה זו הינה פרסמונית ומתארת את התפלגות הכוחות הדומסטיים בצורה ברורה. יחד עם זאת, לגישה זו מספר חסרונות בולטים. ראשית, מדובר בגישה מאוד תאורטית המרוחקת במידה רבה מהמציאות האמפירית. הנחת היסוד של מודל זה היא כי גורמי הייצור הם ניידים לחלוטין, וכך, העובדים בהכרח ימצאו עצמם מתניידים בשוק העבודה עם פתיחת השווקים ואילו הון ינתב עצמו בהתאם לכוחות השוק. כלומר, תאורטית אין כל הגבלה על התניידותם של גורמי הייצור מלבד הגורם הכלכלי – הימצאותם של גורמי ייצור בשפע או בנדירות. לעובדים לכאורה לא תהיה כל מגבלה במעבר לעבודה מסוג שונה לחלוטין, בתנועה גאוגרפית בארצם ובהתניידות חברתית. כמו כן, המודל מניח הומוגניות של העובדים ואינו מבחין בין עובדים מיומנים או לא מיומנים, מומחים או חסרי מומחיות, בעלי רקע, השכלה ויכולות שונות. נוסף על כך, המודל הוא כלכלי ותו לא ואינו לוקח בחשבון גורמים פוליטיים, חברתיים ואחרים, אשר ימנעו על פי רוב פתיחה מלאה ומוחלטת של השווקים.

בעיית הפעולה הקולקטיבית (The Collective Action Problem)

עד כה דובר על מערכת האינטרסים הדומסטית במדינות המעצבת את מדיניות הסחר ומושפעת ממנה. אך האם אינטרס משותף של קבוצה רחבה בהכרח בא לידי ביטוי בלחץ פוליטי משמעותי? האם קבוצה בעלת אינטרס משותף בהכרח תתארגן לכדי קבוצת אינטרס בעלת עוצמה? לעיתים קרובות נלקח הדבר כמובן מאליו, כי אם לקבוצה מסוימת יהיה אינטרס משותף, הרי שנטייתה תהיה לקדם אינטרס זה. עם זאת, טוען מנסור אולסון (Mancur Olson) כי על פי רוב, בני האדם הרציונליים, השואפים לקדם את האינטרסים העצמיים שלהם, דווקא לא יפעלו לקידום אינטרס קבוצתי.
בעיית הפעולה הקולקטיבית היא תוצאה של "טרמפיסטיוּת"(free riding), כלומר מצב שבו בני אדם מסתמכים על אחרים שיישאו במחיר עבור תוצאה שממנה הם נהנים. בכל קבוצה גדולה בעלת מטרה משותפת, חברי הקבוצה יחושו ברווחים רק אם המטרה המשותפת תושג, אך התרומה של כל אדם למאמץ המשותף תהיה קטנה מדי מכדי להשפיע על קידומה. כך, למשל, על פי אוטלי, בארצות הברית ישנו ציבור צרכנים שגודלו כ-200 מיליון איש, אשר חולק אינטרס משותף בסחר חופשי; אך כדי לקדם אינטרס משותף יש צורך בקבוצת אינטרס, המצריכה השקעה כספית. חרף גודלו של הציבור שיהנה מייצוג האינטרס של הצרכנים, אין לאינדיבידואלים תמריץ לתרום מזמנם או מכספם לקידום המטרה של קבוצה כה גדולה. מעבר לכך, גם אם קבוצת אינטרס תצליח בפעילותה, הרי שהרווחים יגיעו לכל חברי הקבוצה הרלוונטית, בין אם תרמו למאמץ הקבוצתי ובין אם לאו, וחלקו של כל פרט יהיה קטן.
לעומת זאת, בקבוצות קטנות בעלות אינטרס משותף הדינאמיקה מורכבת יותר; בקבוצות קטנות קיים סיכוי גבוה יותר לפעילות וולונטארית לטובת הקבוצה, בין היתר משום שרווחים המתחלקים בין פחות פרטים משאירים יותר רווח לכל פרט. כתוצאה מכך, עלול להיווצר מצב שבו למעטים יש כוח פוליטי רב יותר מאשר לרבים; ייתכן מצב שבו לתעשיינים, למשל, תהיה קבוצת אינטרס חזקה לקידום מדיניות פרוטקציוניסטית, בעוד לצרכנים, שייפגעו מהעדר התחרותיות, לא תהיה קבוצת אינטרס כלל.
לבעיית הפעולה הקולקטיבית ישנן מספר השלכות בתחום מדיניות הסחר. ראשית, ליצרנים ישנה השפעה רבה יותר מאשר לצרכנים, שכן בעוד הצרכנים הם קבוצה גדולה הנוטה ל"טרמפיסטיות", היצרנים הם קבוצה קטנה בעלת תמריץ חזק לפעולה משותפת. שנית, למדיניות סחר תהיה נטייה טבעית לכיוון פרוטקציוניזם. הסיבה לכך היא שמכסים מיטיבים עם קבוצה קטנה של תעשיות, בעוד שעלותם מתחלקת בין קבוצה גדולה מאוד של צרכנים. על פי הרציונל שלעיל, קבוצות קטנות יצליחו לקדם את האינטרס המשותף שלהן יותר מאשר קבוצות גדולות. שלישית, ממשלות ינקטו בליברליזציה חד-צדדית לעיתים רחוקות מאוד.

הפוליטיקה הדומסטית בסדר המוניטארי הבינלאומי: תקן הזהב

סוגיה זו מבוססת על מאמרו של לורנס ברוז (Lawrence Broz), המנתח את התנהגותן של מעצמות אירופה – בריטניה, צרפת וגרמניה – בשלהי המאה ה-19 ביחס לתקן הזהב. טענתו של ברוז היא כי משטר מוניטארי בינלאומי יכול להתקיים רק אם הוא תואם להעדפות דומסטיות במדינות החברות בו. בהמשך לכך, יציבותו של תקן הזהב הייתה תלויה למעשה ביצירתן של קואליציות דומסטיות תומכות במדינות אלו.
משטר מוניטארי בינלאומי הוא מערכת של עקרונות, כללים והסכמות המסדירים את התנהגותן מוניטארית של מדינות. מבחינה כלכלית, מדובר במוצר ציבורי חיובי, שכן בהיעדר פערי שערי מטבע, יכולים סחורות, שירותים והון לחצות גבולות וכך להעלות את הרווחה הכללית ולקדם יעילות. ואולם, מבחינה פוליטית, הדבר אינו טבעי כלל וכלל שכן מדינאים מתמודדים עם כוחות דומסטיים הטרוגניים, המשפיעים על קבלת החלטות. בכל מדינה ישנו מבנה דומסטי מעט שונה, המבוסס על היסטוריה, תרבות, מוסדות וכו', אשר משפיע על התנהגותה של המדינה בכלכלה העולמית. על פי רוב, הנטייה במחקר היא לראות במדינות החברות במשטר מוניטארי משותף כמי שחולקות מטרות וסדרי עדיפויות דומים. טענה זו היא בעייתית, על פי ברוז, שכן ישנם כאמור פערים בין המדינות, כפי שבא לידי ביטוי, בין היתר, בסדרי עדיפויות שונים.
ניתן לסווג מדינות, בין היתר, על פי האוריינטציה הכלכלית שלהן. מדינות המעורבות עמוקות במסחר הבינלאומי יעדיפו יציבות בשערי חליפין על חשבון גמישות בקביעת השער, בעוד מדינות בעלות חשיפה נמוכה יחסית למסחר בינלאומי יעדיפו גמישות בשער המטבע המקומי, שתאפשר להן להתמודד עם תנודות בכלכלה המקומית והבינלאומית. כבר כעת, אם כן, ניתן לראות שלקבוצות שונות בתוך המדינות עשויים להיות אינטרסים סותרים ביחס למדיניות מוניטארית. מבחינת המדינה, ישנו אינטרס ברור לשמור על שביעות רצון של קואליציות דומסטיות (מוצר פרטי) – ובו-זמנית ישנו אינטרס לשמור על יציבות המערכת המוניטארית הבינלאומית (מוצר ציבורי). במקרים שבהם האינטרסים הללו סותרים זה את זה, מחפשות המדינות את האיזון, על פי יכולתן.
תקן הזהב הקלאסי הוא משטר מוניטארי בינלאומי אשר כלל מדינות המוכנות להתחייב לשני עקרונות התנהגותיים ברורים: ראשית, על המדינות לאפשר קנייה ומכירה של זהב במטבע המקומי שלהן במחיר קבוע ללא כל תנאי או מגבלה; שנית, על הרשויות המוניטאריות לאפשר חרות מלאה לייבא ולייצא זהב, ללא מגבלה כמותית וללא קשר לאזרחות או נתינות. כלומר, על המדינות לשמור על שער חליפין יציב ולהימנע מכל מגבלה על תנועת הון. ועם זאת, יש להדגיש כי מדובר במודל תאורטי, אשר גם בתקופות בהן היה קיים באופן רשמי, הוא לא מומש על ידי המדינות בצורה מיטבית. להלן מקרי הבוחן של בריטניה, צרפת וגרמניה במאה ה-19.

המקרה של בריטניה

בריטניה הפגינה מחויבות גבוהה לתקן הזהב ולעקרונות המחייבים הנגזרים ממנו. החל ממחצית המאה ה-19 שימש הפאונד הבריטי, שנחשב עקב כך למטבע יציב ובטוח, כמטבע העיקרי במסחר הבינלאומי ובמערכת הפיננסית הבינלאומית. בריטניה אף נתנה ערבות למשטר מוניטארי זה. מבחינה דומסטית, הייתה קואליציה שתמכה בכך בין הבנקים ובעלי הקרקעות האריסטוקרטים. הגורמים שהתנגדו לתקן הזהב ותמכו בהשהייתו בשנות המשבר של 1821–1879 היו חקלאים (שאינם בעלי הקרקעות) ובעלי מלאכה שונים; ברור אפוא שהכוח הפוליטי היה בידי הבנקאים ובעלי הקרקעות העשירים. הסקטורים שהתנגדו לתקן הזהב היו קשורים בגורמי הייצור ובענפי הייצור שנפגעו מפתיחת השווקים, ועל אף שהמתנגדים היו קבוצה גדולה בבריטניה, נבצר מהם מליצור קבוצת אינטרס חזקה שתשפיע על מדיניות הסחר של המדינה.

המקרה של צרפת

מחויבותה של צרפת לתמיכה בתקן הזהב הייתה נמוכה בשנות קיומו, כפי שבא לידי ביטוי בהגבלות על תנועת הון ובניסיון להגן על שער החליפין על ידי הגדלת עתודות הזהב במדינה. כתוצאה מכך, מערכת הבנקאות הצרפתית והפרנק הצרפתי לא היו אטרקטיביים באופן יחסי. מבחינה דומסטית, לאחר המהפכה הצרפתית לא נשארה שכבה של בעלי קרקעות אריסטוקרטים, והקרקעות חולקו לחקלאים קטנים שעיבדו אותן בעצמם ומכרו בשוק המקומי. התעשייה הצרפתית הייתה אף היא בעד פרוטקציוניזם יחסי, לאור היעדר תחרותיות מספקת ביחס לעולם. למערכת הבנקאות הצרפתית, ששרתה בעיקר את הכלכלה המקומית, היה אינטרס לשמר את ההגבלה על תנועת הון ואת הריבית היציבה. כך, המבנה החברתי-פוליטי בצרפת מנע שיתוף פעולה מלא עם תקן הזהב.

המקרה של גרמניה

מחויבותה של גרמניה לתקן הזהב הייתה אף היא נמוכה מסיבות פוליטיות דומסטיות. בעיית הפעולה הקולקטיבית בולטת במיוחד בגרמניה, שכן סקטור התעשייה וסקטור הבנקאות היו מרוויחים רבות אם המחויבות לתקן הזהב הייתה מלאה, אך בעלי הכוח הפוליטי היו דווקא בעלי הקרקעות הפרוסים – היונקרים. בגרמניה היה קשר הדוק בין התעשייה למערכת הבנקאות, שנתנה מימון לתעשיות המתפתחות. עם זאת, התעשייה לא הייתה תחרותית בעולם, ולכן העדיפה לקבל הגנה מהמדינה. ליונקרים היה כח פוליטי רב בהרבה מגודלם באוכלוסייה, והם היו מקושרים דווקא לחקלאים עצמם. מאחר שהחקלאות הגרמנית לא הייתה תחרותית בעולם, הם לחצו לפרוטקציוניזם ואכן הצליחו בקידומו.

המשבר הכלכלי של 1873–1896

דוגמה זו מבוססת על מאמרו של גורביץ' (Gourevitch)‏ בנושא סחר בינלאומי וקואליציות דומסטיות כפי שבא לידי ביטוי במשבר הכלכלי של 1873–1896. גורביץ' טוען כי בשנות המיתון הללו נקטו גרמניה, בריטניה, צרפת וארצות הברית במדיניות מכס שנבעה מאינטרסים דומסטיים של קבוצות שונות. גורביץ' מציע ארבעה הסברים שונים (הסבר כלכלי, הסבר פוליטי, הסבר הבוחן את המערכת הבינלאומית והסבר אידאולוגי), וכך מראה שדווקא ההסבר הכלכלי והפוליטי הדומסטי, הבוחן קבוצות אינטרס וחלוקת כוח פוליטי, הוא ההסבר המשמעותי ביותר, לצד ההסברים האחרים.
בגרמניה, שהייתה מאוד חקלאית בשנים אלו, החקלאות לא הייתה תחרותית ולכן ביקשה הגנות מהמדינה. גם התעשייה התפתחה באיטיות ובפיגור מסוים מבריטניה, ולכן ביקשה אף היא הגנות. יחד עם זאת, כל סקטור ביקש הגנה לעצמו והתנגד להגנה על הסקטור האחר. היו סקטורים שהתנגדו לפרוטקציוניזם, כמו תעשיינים קטנים בעלי יתרון יחסי, אך הם היו נטולי כוח פוליטי. בסופו של דבר ניתנה הגנה הן לחקלאים (באמצעות היונקרים) והן לתעשייה – "קואליציית השיפון והפלדה", בעיקר בזכות מנהיגותו של ביסמרק.
בצרפת המערכת הפוליטית הייתה מאוד שונה מבגרמניה, אך הכוחות הכלכליים-חברתיים פעלו בה בצורה די דומה והשיגו תוצאה דומה. התעשייה הצרפתית לא הייתה תחרותית ברמה בינלאומית, וסקטור החקלאות, שהיה שונה לחלוטין במבנהו מהסקטור המקביל בגרמניה, נפגע קשות מהמיתון הכלכלי העולמי. על כן, מסיבות מעט שונות מאשר בגרמניה, שני הסקטורים הללו ביקשו הגנות מהמדינה. החל משנות ה-80 של המאה ה-19 החלה צרפת להעלות מכסים, תחילה בעיקר על התעשייה אך לאחר מכן גם על החקלאות. הקואליציה בצרפת בין התעשיינים לחקלאים נוצרה מעצמהּ בתהליך ממושך ללא התערבות המדינה. ואכן, זו הייתה קואליציה די רופפת.
בבריטניה, חרף המיתון הכלכלי, נכשלו הניסיונות מצד סקטורים מסוימים להעלות את המכסים. מבחינה כלכלית, בריטניה לא הייתה זקוקה לפרוטקציוניזם שכן הייתה תחרותית יותר בכל סקטור. אחת הסיבות לכך הייתה האימפריה הבריטית שאפשרה אספקת חומרי גלם, מזון וכוח עבודה שהזינו את הכלכלה הבריטית. בנוסף, לאריסטוקרטיה בעלת הקרקעות היה כוח פוליטי רב ואינטרס מובהק בהימנעות מפרוטקציוניזם.
בארצות הברית הייתה המדיניות שונה מאשר במעצמות אירופה. בארצות הברית הוטל מכס גבוה על התעשייה ומכס נמוך בהרבה על החקלאות. הסיבה העיקרית לכך היא כלכלית גרידא (בשונה מהמצב באירופה, שם ההסבר הפוליטי משמעותי יותר): בארצות הברית החקלאות הייתה תחרותית מאוד ולא הייתה זקוקה להגנות (לפחות עד לאחר מלחמת העולם הראשונה), בעוד התעשייה הייתה פחות תחרותית וזקוקה להגנות. על בסיס זה היה קונפליקט בין הסקטורים, שכן הסקטור החקלאי היה פגיע ותנודתי וחש כי גם לו מגיעה הגנה מצד המדינה. ישנם גורמים דומסטיים שונים המסבירים את המדיניות האמריקאית בימי המשבר. כך למשל, לתעשיינים היה כוח פוליטי רב באופן יחסי, בין היתר בשל היותם קבוצה קטנה ומאורגנת יותר מהעובדים ומהצרכנים (ראו בעיית הפעולה הקולקטיבית לעיל), אשר הייתה דומיננטית מאוד בשתי המפלגות השולטות. במקרה של ארצות הברית, גם למבנה המוסדי ושיטת הבחירות הייתה השפעה על קבלת ההחלטות בהקשר זה.

מכס סמוט-האוולי

במהלך השפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30 עבר בארצות הברית חוק פרוטקציוניסטי שקבע את מכס "סמוט-הולי" (Smoot-Hawley), אשר העלה באופן חסר תקדים את המכס הממוצע במדינה על אלפי מוצרים לכ-60%. ההסבר העיקרי לכך שחוק זה עבר בקונגרס חרף הקואליציה מוטת הייצוא במדינה מחייב בחינה של המצב הדומסטי.
המערכת המוסדית של ארצות הברית היא גורם חשוב בהבנת הדינמיקה הדומסטית. מערכת הבחירות האזורית יוצרת תמריץ לנציגים הנבחרים לייצג אינטרסים ספציפיים וצרים, בהתאם לאזור הבחירה שלהם, ולהביא לקונגרס את האינטרסים של קבוצות המתחרות בייבוא. כשאינטרסים אלו מוצגים בקונגרס, נטייתו היא ליצור הגנה למספר תעשיות, וכך עולה הפרוטקציוניזם. כך קרה בהקשר של חוק סמוט-הולי, כאשר ההצעה המקורית של היוזמים הייתה ליצור הגנה על תוצרת חקלאית. ליוזמה זו הצטרפו מחוקקים נוספים שהוסיפו עוד ועוד סקטורים, עד שבסופו של דבר כלל החוק החדש מעל 20,000 מוצרים שזכו למכס גבוה.
על פי ההסבר של שַטשניידר (Schattschneider), הקואליציה בעד פרוטקציוניזם הציעה מידה מועטה של הגנה למגוון של סקטורים, וכך הצליחה ליצור את קבוצת הלחץ שנדרשה כדי לקדם את הנושא בקונגרס. הקואליציה התגבשה בין היתר בזכות שיתופם של סקטורים רבים שאינם מתחרים זה בזה. שטשניידר מדגיש כך את חשיבותן הרבה של קבוצות אינטרס בארצות הברית. לעומתו, טוען פסטור (Pastor) כי הגורם המשמעותי המסביר את מכס סמוט-האוולי הוא ההסבר הפוליטי-מפלגתי. לדבריו, עלייתו של הנשיא הרפובליקני הובר לצד קיומו של רוב רפובליקני בסנאט יצרו את התנאים המתאימים להעלאת מכסים, בייחוד בסקטור התעשייתי, שהמפלגה הרפובליקנית שאפה לקדם.
על פי אייכנגרין (Eichengreen), מכס סמוט-הולי הוא תוצר של הקשיים שעמם התמודדה החקלאות האמריקנית. בשנות מלחמת העולם הראשונה קצרו החקלאים האמריקנים רווחים גבוהים כתוצאה מהמחירים הגבוהים בשוק. אך בשנות ה-20 התקשו החקלאים לעמוד בתחרות הגוברת בעולם, שכן המחירים הלכו וירדו כתוצאה מהתאוששות החקלאות באירופה. הסקטור החקלאי לא זכה כמעט להגנות ביחס לסקטור התעשייתי, בעיקר בשל שגשוגו בשנות המלחמה. במקביל, החקלאים האמריקאים נהנו מייצוג יתר הן בקונגרס והן בסנאט (בשל מערכת הבחירות שתוארה לעיל) והאינטרסים שלהם באו לידי ביטוי בצורה בולטת בוושינגטון. ההסברים למכס סמוט-הולי הם שונים זה מזה אך ככלל, ישנה הסכמה רחבה שגורמים דומסטיים הם הסיבה המרכזית לקביעת המכס.

ביקורת וסיכום

לסיכומו של דבר, רבות נכתב על אודות הכלכלה הפוליטית של המסחר הבינלאומי, אך ככלל ניתן להבחין בשני זרמים עיקריים במחקר. שטשניידר ואחרים התמקדו בקבוצות אינטרס המשפיעות על תהליכי קבלת החלטות. הנחות היסוד של גישה זו מתיישבות עם מודל ענפי הייצור שלעיל, שלפיו ייתכן מצב שבו בעלי הון ועובדים בסקטורים שונים יתחרו זה בזה סביב נושא מדיניות הסחר. מאמרו של גורביץ' שהוצג לעיל מתבסס על גישה זו גם כן. לעומת זאת, רוגובסקי ואחרים התמקדו בחתך המעמדי בכך שהציבו את גורמי הייצור זה מול זה. על פי גישה זו, המתיישבת עם מודל גורמי הייצור, בעלי ההון מתחרים בעובדים בשאלת מדיניות הסחר. יש חוקרים שעשו את האבחנה בין בעלי הון מסוגים שונים ובין עובדים מסוגים שונים ובכל זאת הסיקו כי סוגיית המעמד היא מרכזית בוויכוחים על מדיניות סחר. בשתי הגישות האלו, הגורם המעצב את העדפות הצדדים הוא השינוי בהכנסות הצפוי כתוצאה משינוי מדיניות סחר. אך ההסכמה הכללית בקרב החוקרים היא שלחצים דומסטיים מתעשייה, עבודה וכו' משחקים תפקיד מרכזי בעיצוב המדיניות.
ואולם, ישנה גם ביקורת על גישות אלו ועל כוחן ההסברי. ראשית, גישות אלו לא מסבירות את המכניזם המביא את האינטרסים של קבוצות שונות לחלחל כלפי מעלה ולהשפיע ברמת המדינה. שנית, ריבוי של קבוצות אינטרס עשוי להביא פוליטיקאים דווקא לבחור בדרך המועדפת עליהם תוך התחמקות מהלחץ של קבוצה מסוימת. כלומר, במצב של ריבוי קבוצות לפוליטיקאים מתאפשר לתמרן בהתאם לאינטרסים הפוליטיים האישיים שלהם. כמו כן, ישנם חוקרים הגורסים כי להעדפות של מקבלי ההחלטות עצמם ישנו משקל משמעותי יותר בקביעת מדיניות הסחר מאשר קבוצות אינטרס, יהיה כוחן אשר יהיה.
ניתן להתבונן בכלכלה הפוליטית הבינלאומית בכלל ובתחום המסחר הבינלאומי בפרט מפרספקטיבות שונות. יש המדגישות את המערכת הכלכלית הבינלאומית, יש המדגישות אידאולוגיות, יש השמות דגש על היחסים הבינלאומיים ויש המתמקדות בתפקידן של המדינות ומוסדותיהן. בערך זה הוצגה הגישה הדומסטית, המסבירה בדרכים שונות את השפעתן של קבוצות שונות במדינות על קבלת החלטות וקביעת מדיניות מסחרית.