google/wiki40b huggingface dataset:
מאש אפ

מאש-אפ (גם: "בוטלג" או "באסטרד-פופ") הוא סוגה מוזיקלית שנוצרת על ידי שילובן של מספר יצירות מוזיקליות שונות לכדי יצירה מוזיקלית חדשה אחת.

היסטוריה

בעוד ששילוב יצירות שונות ביצירה חדשה קיים החל מראשית המוזיקה המוקלטת, אלבומי מחרוזות להיטים היו פופולריים בשנות השבעים ושילוב דגימות במוזיקה הוא יסוד חשוב של מוזיקת ההיפ-הופ והמוזיקה האלקטרונית, המאש-אפ התפתח לז'אנר בפני עצמו רק בתחילת שנות האלפיים.
הז'אנר נכנס לתודעת המיינסטרים כאשר דיינג'ר מאוס הציג לעולם את האלבום האפור שלו - שילוב בין האלבום הלבן של הביטלס והאלבום השחור של ג'יי-זי.

מאפייני הז'אנר

מעצם טבעו, באסטרד-פופ (פופ ממזר) מוליד אין-ספור תתי-ז'אנר וסגנונות שונים בהתפתחות מתמדת. הז'אנר, ששם דגש על מקוריות ומעוף ואינו דורש ציוד הקלטה אלא רק תוכנות עריכה הזמינות לכל, מזמין כל חובבן לנסות לערבל את שיריו האהובים ולהעלותם לרשת האינטרנט.
לעיתים קרובות המאש-אפ יחשב למוצלח כאשר היצירות המקוריות רחוקות אלה מאלה והשילוב ביניהן מפתיע ואפקטיבי.
אלמנט נוסף בז'אנר הוא בחירת שמות הקטעים כאשר לרוב יהיה ניסיון לחבר או להלחים את כותרות הקטעים המקוריים לידי כותרת חדשה שתיתן משמעות נוספת לשם.
פריץ פישר (היסטוריון)

אודות

פישר נולד בעיירה לודוויגשדט בבוואריה. אביו היה בוחן מסילות ברזל. הוא למד באוניברסיטת נירנברג ארלנגן ובאוניברסיטת הומבולדט היסטוריה, פדגוגיה, תאולוגיה ופילולוגיה. בשנת 1939 הצטרף למפלגה הנאצית ופרש ממנה בשנת 1942. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בוורמאכט. הוא נשבה על ידי כוחות הברית ושוחרר ממחנה מעצר בשנת 1947. 
פישר הצטרף לסגל אוניברסיטת המבורג ולימד שם עד שנת 1978. בשנת 1961 פרסם את מחקרו פורץ הדרך אודות הסיבות שהובילו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. 
פישר היה נשוי ואב לשניים.
תמר איש-שלום

ביוגרפיה

איש-שלום נולדה, גדלה והתחנכה בשכונת בית הכרם שבירושלים. אמה היא דוקטור לביוכימיה ומרצה באוניברסיטה, ואביה מנהל בכיר במשרד הכלכלה והתעשייה. בילדותה התגוררה בארצות הברית במסגרת שליחותו של אביה למשך כארבע שנים.
החלה את דרכה העיתונאית עוד כילדה, כמגישה וככתבת לילדים ולנוער. היה זה בין היתר בתוכנית "זאפ לראשון" בערוץ הראשון, ובערוץ 2, בתוכנית "צו פיוס". השתתפה בתוכנית "גוונים" לקידום פלורליזם יהודי בישראל, וכן בתוכנית למנהיגות צעירה ישראל-גרמניה של קרן ברטלסמן.
בשנת 1999 התגייסה ואת שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל ככתבת לענייני משטרה, שם סיקרה בין היתר אירועים בתקופת האינתיפאדה השנייה. גם לאחר שחרורה מן השירות הצבאי בשנת 2001 המשיכה לעבוד בגלי צה"ל כאזרחית עובדת צה"ל עד לשנת 2004, בשנים אלו שימשה בין היתר ככתבת הכנסת, כמגישת "24 - היום שהיה" וכעורכת יומני הבוקר של התחנה. 
בשנת 2004 החלה לעבוד בערוץ 10, שם הגישה את תוכנית הבוקר של הערוץ, ובמקביל הגישה מבזקי חדשות בטלוויזיה וברדיו. בין היתר שימשה גם כמגישה-מחליפה בתוכנית "חמש עם רפי רשף".
בשנת 2007 עזבה איש-שלום את ערוץ 10 לטובת לימודי תואר שני בקינגס קולג' לונדון. במקביל עבדה אז עבור חברת החדשות של ערוץ 2 ככתבת באירופה וככתבת למשימות מיוחדות. כך סיקרה בין היתר את מתקפת הטרור במומבאי, את רעידת האדמה באיטליה ואת ועידת דרבן השנייה. במהלך מסיבת עיתונאים בה השתתפה עם נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בכנס האו"ם, אף השיב הנשיא האיראני לשאלה שהציגה לו. 
עם שובה מבריטניה, השתלבה בחברת החדשות בתפקידי הגשה ובכתבות מגזין ל"מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 2" וליאור פרידמן החליפה בתפקיד כתב באירופה.
ביולי 2008 זכתה בפרס בני ברית על סדרת כתבות דוקומנטריות – "רומן אמריקני - מבט אחר על יהדות ארצות הברית" – שערכה על יהדות ארצות הברית עבור ערוץ 10.
בשנת 2010 הועלתה תוכנית אקטואליה בהגשתה, "אולפן לילה", במסגרת הזכיינית רשת. כמו כן, מאותה שנה הגישה מעת לעת, במסגרת חברת החדשות, גם את התוכניות "שש עם", "תוכנית חיסכון", "סדר עולמי" ו"מהדורה ראשונה".
במרץ 2011 עזבה איש-שלום את ערוץ 2 ושבה לערוץ 10. לאחר פרישתה של מיקי חיימוביץ' מהגשת מהדורת החדשות המרכזית של חדשות 10 נתמנתה למגישת המהדורה. ב-13 ביוני 2011 הגישה את המהדורה לראשונה. בתחילה הגישה את המהדורה לסירוגין עם יעקב אילון.
בסוף אפריל 2012, עם התפטרותו של יעקב אילון מתפקיד מגיש המהדורה, החלה איש-שלום להגיש את המהדורה ארבע פעמים בשבוע מתוך חמש. ביום הנוסף בשבוע הגיש את המהדורה גיא זהר, עד שטלי מורנו החליפה אותו בספטמבר 2013, עם תחילת שידורי המהדורה מירושלים.
לאיש-שלום תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה יהודית מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בתאולוגיה מאוניברסיטת קינגס קולג' לונדון.
בשנת 2012 נבחרה על ידי nrg מעריב ל"מגישת החדשות השנייה הטובה ביותר", בשוויון עם יונית לוי, ולאחר דני קושמרו.

חיים אישיים

איש-שלום נשואה לעיתונאי ועורך חדשות החוץ של ערוץ 13, נדב איל. לזוג שתי בנות ובן. הם מתגוררים בגני תקווה.
פארו (בהוטן)

היסטוריה

במהלך המאה ה-10, נבנה מנזר על גדות נהר הפארו צ'ה על ידי פדמה סמהווה, אך ב-1646, בנה שבדרונג נגוואנג נמגיאל  – מנהיג דתי ופוליטי ממוצא טיבטי – מנזר גדול יותר על בסיס הישן. המבנה בעל 3 הקומות שימש כמבצר אפקטיבי נגד פולשים טיבטיים.
הדזונג (כמין מבצר) נבנה מאבנים במקום טיט ונקרא מחדש – רינפונג (ערימות של תכשיטים).
בשנת 1907, פרצה שריפה אשר כילתה את אוצרות הדזונג מלבד טנגקה  אחת הידועה בשם טונגדל. הדזונג של פארו נבנה מחדש לאחר השריפה על ידי דאווה פנג'ור.
קירות הדזונג מעוטרות במסיכות מקודשות ובתחפושות, חלקן בני מאות בשנים.
בגבעה שמעל לדזונג, ניצב דזונג ישן הקרוי טה דדזונג, שבשנת 1967 הוסב למוזיאון הלאומי של בהוטן.
פסטל

פסטל (באנגלית: Pastel) הוא מקלון צבע נוקשה למחצה המורכב מפיגמנט וחומר מעבה, ולעיתים תוספים אחרים. קיימים מגוון של פסטלים שנבדלים זה מזה בסוג החומר המעבה, כמו גם בתוספים השונים.

משמעות השם

שמם של פסטלי הצבע נובע מהמילה האיטלקית פסטלו (Pastello) שמשמעותה גליל לחם קטן. באופן דומה, השם פסטלים "משודך" גם למתאבנים קטנים, שלהם צורת גליל.

דרך השימוש

צבעי פסטל מצויים בשימוש כבר מהמאה החמש עשרה, וכאשר הפיגמנט עצמו יציב (כלומר, לא נוטה להתכהות או להתבהר עם הזמן) ציור בצבעי פסטל עמיד לאורך זמן, וציורים בני מאות שנים יראו רעננים כביום בו צוירו.
ציורי פסטל מבוצעים באמצעות העברת המקלונים על פני משטח נייר או בד, שאינו חלק לחלוטין, כך שמעט מן הצבע במקלון הפסטל נותר על פניו. כאשר משטח הציור מכוסה כולו בצבע, הוא נקרא ציור פסטל. כאשר רק חלקים מסוימים מכוסים, הוא נקרא רישום או סקיצה.

הפסטל באמנות

הפסטל אוזכר לראשונה ככלי אמנותי על ידי הצייר האיטלקי לאונרדו דה וינצ'י, בשנת 1495. ציור בצבעי פסטל הפך אופנתי במאה השמונה עשרה בציורי דיוקן, לעיתים קרובות תוך שילוב עם ציור בצבעי גואש. יש חוקרים הסוברים שהציירת הוונציאנית רוֹזָלבָּה קַרִיאֶרָה  היא זו שהפיצה אופנה זו. ציירים כמו ז'ורז' דה לה טור וז'ן אטיין ליואטר עשו בו שימוש, וידועים במיוחד איורי הפסטל של אנטואן ואטו. במאה התשע עשרה עשה אדגר דגה שימוש רב בציור בצבעי פסטל, כמוהו כבת חסותו מרי קאסאט.
Shades of Cool

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם ריק נואלס אשר כתב עמה את "West Coast", "Black Beauty" ו-"High by the Beach". השיר הוא שיר בסגנון הבלוז רוק, אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
הנס רוסלינג

ביוגרפיה

רוסלינג נולד באופסלה שבשוודיה. למד סטטיסטיקה ורפואה בין השנים 1967 ל-1974 באוניברסיטת אופסלה. בשנת 1972 למד בריאות הציבור בקולג' הרפואי סיינט ג'ון בבנגלור שבהודו. הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1976 ומשנת 1979 עד 1981 שימש רופא מחוזי בצפון מוזמביק.
ב-21 באוגוסט 1981 גילה התפרצות של מחלת שיתוק שלא הייתה ידועה קודם לכן. חקר המחלה שימש בסיס לעבודת הדוקטורט שלו, שאותה סיים בקבלת תואר דוקטור בשנת 1986 באוניברסיטת אופסלה. במשך כעשרים שנה חקר את המחלה באזורים כפריים ברחבי אפריקה והנחה עשרה דוקטורנטים שחקרו עמו את המחלה. קבוצת המחקר שלו כינתה את המחלה בשם "קונזו" ("רגל קשורה" בשפתם של החולים הראשונים במחלה). המחלה פורצת בקרב האוכלוסייה מוכת הרעב במזרח ומרכז אפריקה, הניזונים משורשי קסאווה שלא עובדו דיים. המחלה מופיעה עקב שילוב של תזונה ירודה וצריכת ציאניד המשתחרר מהקסאווה שלא עובדה בצורה מספקת. מחקריו עוסקים גם בקשר שבין התפתחות כלכלית, חקלאות ובריאות באפריקה, באסיה ובאמריקה הלטינית.
רוסלינג שימש יועץ לארגון הבריאות העולמי, לקרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF - יוניצ"ף) ולארגוני סיוע נוספים. בשנת 1993 יסד יחד עם אחרים את הסניף השוודי של ארגון רופאים ללא גבולות. מאז 2012 היה חבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים. הוא כיהן כראש החטיבה לבריאות בינלאומית במכון קרולינסקה בשנים 2001 עד 2007. בהיותו יו"ר הוועדה הבינלאומית למחקר והכשרה במכון (1998 – 2004) החל במחקר משותף עם אוניברסיטאות באסיה, באפריקה, באמריקה הלטינית ובמזרח התיכון. הוא פתח קורסים ללימוד "בריאות עולמית", השתתף בכתיבת ספרי לימוד בנושא ומקדם הסתכלות על העובדות במבט כלל עולמי.

פעילות הסברתית

בפברואר 2005 יסד בסטוקהולם יחד עם בנו אולה רוסלינג וכלתו אנה רוסלינג–רונלונד את קרן גאפמיינדר (לדברי רוסלינג מקור השם בהודעה הנשמעת במעברים של הרכבת התחתית של לונדון: "Mind the gap" ("שימו לב לפער" - בין הקרונות לרציף), שכן נתוני הקרן מציגים את הפערים בחברה העולמית). הקרן מפתחת עם אוניברסיטאות, עם ארגוני או"ם, עם סוכנויות ציבוריות ועם ארגונים חוץ-ממשלתיים, תוכנה סטטיסטית "טרנדאלייזר" (Trendalyzer) הממירה נתונים סטטיסטיים בינלאומיים לגרפים נעים ואינטראקטיביים המוצגים בצורה שמקלה על הבנת תהליכים. המטרה היא לקדם את ההסתכלות על העובדות במבט עולמי על ידי ניצול והבנה של מאגרי מידע ציבוריים חופשיים לכל. לפי רוסלינג, קיים מידע רב שנאסף אצל ארגונים כגון האו"ם, אלא שחוסר באמצעי גישה הופך את דליית המידע לקשה עד בלתי-אפשרית. הנתונים שנאספו במשך שנים רבות (לעיתים אפילו 100 שנה) יכולים לשקף, כשהם מוצגים נכון, התפתחויות ומגמות בחברות, במדינות ובכלל העולם. השוואות בין קצב וצורת ההתפתחות הפרמטרים הנבדקים יכולות לשמש כלי להבנה טובה יותר של הגורמים המשפעים על התפתחות האדם. הגרפים ניתנים לצפייה והפעלה בצורה חופשית באתר הקרן. במרץ 2007 רכשה גוגל את תוכנת טרנדאלייזר בכוונה להופכה לזמינה בצורה חופשית עבור סטטיסטיקה פומבית.
הרצאותיו של רוסלינג, הממחישות את ההתפתחות העולמית בעזרת כלי גאפמיינדר, נחשבות הומוריסטיות אבל בעלות תוכן רציני. הוא אף מדגים כישורי בליעת חרבות, כפי שניתן לראות בדקות האחרונות של הרצאתו בשנת 2007 (ראו פרק קישורים חיצוניים).
אזור האגמים וילנדרה

תולדות המקום

ממצאים ארכאולוגים מראים שרידי התיישבות אנושית לחופי האגמים המתוארכים כבני 50,000 שנים. חפירות חשפו שרידי גופת אישה שרופה חלקית בדיונה סמוך לאגם מונגו. היא תוארכה בתחילה כבת 26,000 שנים, אך בשנת 2003 נקבע כי היא בת 40,000 שנה לערך. כך או כך, התגלית הפכה את המקום לאתר שריפת הגופות העתיק ביותר הידוע. עוד התגלו בשנת 1974 שרידיו של גבר שנקבר באוכר אדום וגילו הוא כ-40,000 שנים. גם עדות זו למנהג קבורה זה, אשר בימינו רווח בשטחי צרפת ובמקומות אחרים, היא המוקדמת בעולם. 
במהלך עידן הקרח האגמים היו מלאים וההתיישבות האנושית ניזונה מהדגה העשירה, כמו גם מחיות כיס ומציפורי אמו. כשהאגמים החלו לסגת נסמכו התושבים גם על צמחים. קיימות גם עדויות ליישוב אנושי בווילנדרה במהלך 10,000 השנים האחרונות.

החי והצומח

קיימים 22 מיני יונקים, בייחוד עטלפים, באזור אגמי וילנדרה, ולאלה מצטרפים 40 מיני זוחלים ודו-חיים ו-137 מיני עופות, בהם תוכאים, קקדואיים ופרושיים. הצומח אופייני לאקלים חצי צחיח, ולמעט עצי אקליפטוס, הוא כולל שיחים ועשבים דלילים.
ערב ב' כסלו

"ערב ב' כסלו" הוא שיר שנכתב על ידי ערן צור בשנת 1993, הולחן על ידי יובל מסנר
ומופיע באלבום "עיוור בלב ים" של כרמלה גרוס ואגנר.
השיר כתוב בגוף ראשון ומתאר את התאבדותו של המְסַפֵּר, כפי שנאמר בפתח השיר: "בערב ב' כסלו / 
טרפתי את נפשי". המשך הבית הראשון מתאר את דרך ההתאבדות, הדומה לזו ששימשה את הסופרת וירג'יניה וולף בעת שהתאבדה בשנת 1941.
השיר מורכב מארבעה בתים. בבית הראשון המספר יוצא מביתו בערב ב' כסלו, מכניס אבנים לכיסיו ונכנס לים.
בבית השני, הדמות נמצאת במערבולת, הן של הים והן בתוך חלום שבו נגלים לה, כביכול, החיים שאחרי, רגועים ושקטים. 
בבית השלישי מתואר החיבור בין ששון לאסון, כאשר יום השמחה, בו הדמות עוזבת את עולמה הקשה, הוא גם יום אסון, בו מתגלה שאין קיום טוב יותר בעולם שאחרי. 
בבית הרביעי והאחרון, הנפש מתוארת במין גיהנום, בו נמצאים אלה שהתאבדו - כל "טורפי נפשם בכפם".
הקליפ לשיר צולם בוואדי סאליב בחיפה.

השפעות על השיר

שתי השורות הראשונות של הבית השלישי, שבהן נאמר "יום אסוני הוא יום ששוני / ויום ששוני הוא יום אסוני" הן פרפרזה למילותיו של שלמה אבן גבירול בשירו "נִחַר בְּקָרְאִי גְּרוֹנִי": "כִּי יוֹם שְׂשׂוֹנִי – אֲסוֹנִי / וּבְיוֹם אֲסוֹנִי – שְׂשׂוֹנִי".
הבית האחרון בשיר מתייחס אל "הקומדיה האלוהית" של דאנטה, העוסקת במסעו אל ממלכת הגיהנום. בפרט מתוארת הטבעת השנייה במעגל השביעי של הגיהנום.
אלון נוימן

ביוגרפיה

נוימן נולד וגדל בחיפה. לאחר סיום שירותו הצבאי בתיאטרון צה"ל, למד משחק בבתי-הספר למשחק "NYU" שבניו יורק, ארצות הברית, ו"מאונטוויו" שבלונדון, אנגליה.

קריירה בתיאטרון

בין הצגות התיאטרון שבהן השתתף לאורך השנים, הצגות תיאטרון הקאמרי "אשכבה", "קברט לוין", "עולמה של איימי", "סיטיזן נחום", "אנטיגונה", "רצח", "מעופפי רשפון", והצגות תיאטרון חיפה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", "יאיר" ו"גשר". 
נוימן הופיע עם הצגת היחיד "תום" בצוותא, שזכתה לציון לשבח בפסטיבל תיאטרונטו. כמו כן, נוימן היה מיוצרי המופע המצליח "מיומנה".

קריירה בקולנוע ובטלוויזיה

בשנת 1987 השתתף נוימן לראשונה בסרט הקולנוע "לא שם זין" של שמואל אימברמן, באותה שנה השתתף בתפקיד קטן בסרטו של נדב לויתן, "ילדי סטלין". בהמשך הופיע בסרטים "אחד משלנו" (1989) של אורי ברבש, "מקס ומוריס" (1994) של יעקב גולדווסר, "אושר ללא גבול" (1996), סרט הטלוויזיה של "רשת" "היה נהדר" (2002), "מתנה משמיים" (2003) של דובר קוסאשווילי, "מלח הארץ" (2006) של אורי ברבש, ו"מתוק ומר" (2008).
בשנת 1991 הופיע נוימן לראשונה בתוכנית "בסוד העניינים" בטלוויזיה החינוכית בסיפור "סודה של חנה" בתור אחד הביונים שגרו במגרש הגרוטאות. בשנת 1995 הופיע נוימן בתוכנית "שישי וחצי " בערוץ 2 בהגשת עינת ארליך. בשנת 1997 זכה נוימן לחשיפה הטלוויזיונית הראשונה שלו, בתוכנית ההומור "שערורייה" של הטלוויזיה החינוכית, ובסדרה "מרחב ירקון" בערוץ השני. בשנת 2001 הופיע בתוכנית המערכונים "של מי השורה הזאת?" של "טלעד" בערוץ השני. בשנים 2005-2006 כיכב נוימן בשתי עונות הסדרה "מילואים" של אורי ברבש, בשידורי "רשת" של הערוץ השני. בשנת 2006 הנחה את התוכנית "המדריך למתחילים" ב"ביפ". בשנת 2007 השתתף בתוכנית ההומור "חדשות מפתיעות" של "קשת" של הערוץ השני, ובתוכנית הסאטירה "עד כאן" של "יס". בשנת 2008 החל נוימן לככב בטלנובלה "חשופים" של "הוט".
בשנת 2009 הצטרף נוימן לעונה החמישית של סדרת הנוער ראש גדול ובשנת 2010 שיחק נוימן בעונה השנייה בתפקיד פרופסור ורנר בסדרת דרמה מותחנית לילדים ונוער "דאוס". שתי הסדרות שודרו ב-yes. ב-2010 שיחק נוימן ב"עספור" ובאותה שנה באפריל, השתתף בקמפיין של רכבת ישראל נגד חצייה מסוכנת של פסי רכבת.
בשנת 2012 שיחק נוימן בתפקיד אורח בסדרה "המיוחדת".
בשנת 2012 שיחק בתפקיד דודי בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק".
בשנת 2014 שיחק בעונה הרביעית של "גאליס", בתפקיד רפאל דרור - האבא המזויף של יונתן מיטרני.
באותה שנה החל לשחק בסדרה ״70 מיליון סיבות לעושר״ בתפקיד צוף ספיצרמן, איש עסקים עשיר שמתחבר לאלי (שמוליק לוי).
בסוף שנת 2014 החל לשחק בסדרה "כוכב הצפון" של ערוץ דיסני למנוי YES, שם גילם את אבא של מאיה (אריאל מורטמן), לצד אפרת בוימולד.
באוקטובר 2017 שיחק בתפקיד אורח בעונה הרביעית של אלישע.
בשנת 2018 השתתף בסדרת האינסטגרם "אינסטה בייב" בתפקיד החוקר, בסדרה שנות ה-80 בתפקיד שמואל כדורסל ובסרט הקולנוע היום שאחרי לכתי בתפקיד אריה.

דיבוב

נוימן דיבב את יאקו וורנר בסדרה "אנימניאקס", כדורת (גראונדר) בסדרה "סוניק הקיפוד", מייקל ג'ורדן בסדרה "ספייס ג'אם", את באז שנות-אור בסרטי "צעצוע של סיפור" ובסרט הספין-אוף, את מלמן הג'ירף בסדרת סרטי "מדגסקר" ואת בוב פאר ב"משפחת סופר-על 2". בשנת 2019 דיבב את דמותו של העיט האדיר בסרט "אנגרי בירדס - הסרט 2".

חיים פרטיים

נוימן בן זוגה מ-2004 של השחקנית עלמה זק ולהם שתי בנות.
המרקיז דה לופיטל

ביוגרפיה

דה לופיטל נולד בפריז בירת צרפת. התחתן עם מארי שרלוט דה רומילי. בתחילת חייו הוא תכנן קריירה צבאית, אבל ראייה חלושה גרמה לו לשנות כיוון וללמוד מתמטיקה. הוא פתר את בעיית הברכיסטוכרון, במקביל ובאופן בלתי תלוי פתרו אותה מתמטיקאים נוספים כמו אייזק ניוטון ומורהו של דה לופיטל- יוהאן ברנולי. דה לופיטל מת בפריז והוא בן 43.
דה לופיטל היה גם הראשון שפרסם ספר לימוד על חשבון דיפרנציאלי. הספר, שפורסם בשנת 1696, כולל הרצאות מפי יוהאן ברנולי על הביטוי חסר המשמעות 0/0. הספר הוא למעשה פרסומו הראשון של כלל לופיטל, והסיבה שבגינה הוא נושא את שמו של המרקיז ולא את שמו של ממציאו.
בשנת 1694 לופיטל וברנולי עשו עסקה לפיה לופיטל ישלם לברנולי 300 פרנקים לשנה בתמורה לבלעדיות על תגליותיו של האחרון, אותן הוא פרסם בספר הלימוד שלו. ב-1704, לאחר מות דה לופיטל, פרסם ברנולי את דבר העסקה, וטען להכרה בכך שהוא גילה את כלל לופיטל. ב-1922 נמצאו מסמכים המאשרים את גרסת ברנולי. בכל מקרה, הסיפור לפיו דה לופיטל ניסה לבצע פלגיאט על תגליותיו של ברנולי איננו נכון: ספר הלימוד פורסם תחת מעטה אנונימיות, ובהקדמתו מוזכרת עזרת ברנולי, כמו כן, דה לופיטל מעולם לא טען לאחריות על הכלל.
FIRST

ביצועי הרובוט

בקטגוריית ביצועי הרובוט, על הקבוצות לבנות ולתכנת רובוט אשר יהיה מסוגל לבצע משימות שונות.
ביום התחרות, על הרובוט לבצע את המשימות בזמן של 2:30 דקות. כאשר יינתן ניקוד לביצועי הרובוט בין 0 ל-857 נקודות (בעונת 2015), בהתאם למחוון ניקוד.
המשימות משתנות משנה לשנה, וכל שנה בתחילת ספטמבר הן מפורסמות באתר FIRST העולמי.
זירת הרובוט מורכבת ממפה - משטח עם קווים ושרטוטים עליו נוסע הרובוט, ודגמי משימה - דגמי לגו המונחים על המפה, ולפיהם ניתן הניקוד לביצועי הרובוט.
בקצה המפה, מצוי ריבוע לבן בגודל 40X40 ס"מ הנקרא בסיס - מחוץ לבסיס אסור לקבוצות לגעת ברובוט בעת המקצה.
הרובוט בנוי מערכת NXT או EV3 של לגו, והוא חייב להיות אוטונומי לחלוטין.

FIRST Lego League JR

תחרות המיועדת לילדים בגילאי 6-9. למעלה מ-16,000 ילדים, בלמעלה מ-1500 קבוצות משתתפים מדי שנה בתחרות. הילדים, בלווית מדריך מבוגר, בונים מודל מלגו הכולל רכיב נע: גלגל, גומייה, מנוף, וכו'. כמו כן הם יציגו בתחרות פוסטר המציג את חברי הקבוצה, ואת פתרונותיהם לנושא-בעיה עולמית מהסביבה היומיומית שלנו, המוגדר מדי שנה על ידי FIRST. לאחר עבודה במשך כמה שבועות מתקיימים 8 פסטיבלים, בהם הקבוצות מציגות לראשונה את עבודתם, ולאחר מכן מתקיימת התחרות הארצית בהיכל נוקיה, תל אביב יפו.
ואגיט אלקפרוב

ביוגרפיה

אלקפרוב נולד בבאקו, אזרבייג'ן, ממרכזי זיקוק הנפט הראשונים בעולם. אביו, שמת כאשר אלקפרוב עוד היה ילד, עבד בשדות הנפט כל חייו ודחף אותו ללכת בדרכו. האב היה מוסלמי ואימו הייתה נוצרייה שהשתייכה לזרם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. אלקפרוב מתאר את עצמו כאדם דתי, אך אינו מגדיר את עצמו כמוסלמי או כנוצרי. בגיל 18 החל לעבוד לראשונה בתעשיית הנפט והדלקים. 
בשנת 1974 סיים לימודים אקדמיים באזרבייג'ן. בתור סטודנט, עבד בתור עובד זיקוק באתר קידוח לרגלי הים הכספי. 
לאחר סיום הלימודים, המשיך לעבוד באתר ובשנת 1979 קודם מתפקיד של מהנדס לאחראי על מספר עובדים. באתר שררו תנאים קשים והוא עבד על אסדת קידוח. יום אחד, אירע פיצוץ באסדה, אלקפרוב נזרק אל מימי הים הכספי ונאלץ לשחות כדי לשרוד. 
בשנת 1979 עבר למערב סיביר ועבד עבור חברת סורגוטנפטגז עד לשנת 1985, בשנים אלה צבר מוניטין של מומחה בתעשייה לעניין קידוח וזיקוק. הוא עלה בדרגות ובסוף שנת 1985 כיהן כסגן יושב ראש חברת בשנפט.
בשנת 1990, אלקפרוב מונה לסגן שר תעשיית הגז והנפט בברית המועצות, וכך היה לסגן שר האנרגיה הצעיר ביותר במרחב הסובייטי. בתקופה זו, הוא איחד ואיגד מספר חברות זיקוק וקידוח נפט וגז כדי שיפעלו יחד ויגבירו תפוקתן.
באפריל 1993 עמד בראש חברת הנפט הגדולה ביותר ברוסיה, שמה דאז היה Langepas-Uray-Kogalymneft והיום - לוקאויל. מאז ועד היום הוא עומד בראש החברה. החברה מעסיקה מעל 100,000 עובדים והיא מחברות הנפט החזקות בעולם, עתודות הנפט שלה שניים רק לחברת אקסון האמריקאית.
לוקויל היא החברה הרוסית הראשונה שרכשה חברה אמריקאית. בנובמבר 2000 החברה השתלטה על חברת גטי ועל 1,300 תחנות הדלק שלה בארצות הברית. כמו אוליגרכים רוסים אחרים, אלקפרוב נכנס גם לעסקי הבנקאות והתקשורת.

חיים אישיים

אלקפרוב נשוי ללריסה ויקטורובנה אלקפרובה, בנם יוסוף נולד בשנת 1990.
קריליה סובייטוב סמרה

היסטוריה

מועדון הכדורגל קריליה סובייטוב סמרה הוקם בשנת 1942 ביוזמת המשרד לתעשייה האווירית וזה הסיבה לשם המועדון (Крылья Советов משמעותו מרוסית, כנפי הסובייטים). המשחק הרשמי הראשון של הקבוצה היה במסגרת הגביע הסובייטי, משחק שנערך ב-30 ביולי 1944 נגד לוקומוטיב מוסקבה, משחק שנגמר בניצחון 5-1 ללוקומוטיב. המשחק הראשון של הקבוצה בסבב הליגות הסובייטי היה ב-4 ביוני 1945 מול קבוצת טורפדו טרק, במשחק זה שתי הקבוצות נפרדו בתיקו 1-1, הנקודה הראשונה אי פעם של הקבוצה בליגה כלשהי.
הקבוצה העפילה לראשונה לליגה הסובייטית הבכירה בשנת 1946 כאשר המשחק הראשון שלה נערך ב-21 באפריל 1946, משחק אותו הפסידה הקבוצה 2-1 לזניט לנינגרד. הקבוצה נשארה עוד מספר עונות בליגה הבכירה ואף על פי שבעונותיה הראשונות היא נאבקה בתחתית, היא התחזקה עם הזמן והפכה לקבוצת מרכז טבלה לפני שבעונת 1951 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בטבלה, הישג השיא של הקבוצה בכל שנותיה בליגה הסובייטית.
במהלך שנת 1953, שם הקבוצה שונה ל"זניט". בעונת 1955 סיימה הקבוצה במקום הלפני-אחרון בליגה הסוביטיית, דבר שגרם לה לרדת לליגת המשנה אך הקבוצה חזרה לאחר עונה אחת לליגה הבכירה אך בתקופת החזרה שלה הקבוצה שיחקה רוב הזמן בתחתית עד שירדה ליגה שנית בעונת 1959. הקבוצה המשיכה לעלות ולרדת מהליגה הבכירה לליגת המשנה וחזרה עד שבשנת 1979 ירדה סופית לליגת המשנה ולא עלתה יותר לליגה הבכירה ובכך השלימה 26 עונות בליגה הבכירה עד התפרקותה בשנת 1992. עם הקמת הליגה הרוסית, הקבוצה הייתה אחת המקימות שלה.
הקבוצה הופיעה לראשונה באירופה בגביע האינטרטוטו בעונת 2002, אז עברה בסיבוב השני את קבוצת דינאבורג הלטבית, אך הקבוצה הפסידה בסיבוב השלישי בשל הפרש שערי חוץ לווילם II ההולנדית.
הקבוצה חזרה לאירופה בעונת 2005/2006, בגביע אופ"א, אז גברה בסיבוב השני המוקדם על באטה בוריסוב הבלארוסית אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת AZ אלקמאר ההולנדית. בהתאם לתוצאות עונת 2013/14 הקבוצה ירדה ליגה וחזרה לליגת משנה. אולם בעונת 2015/16 חזרה לליגה הבכירה לאחר שזכתה באליפות ליגת משנה הרוסית, אך בסיום אותה עונה סיימה במקום ה-15 והודחה חזרה לליגת המשנה.
בעונת 2017/2018 קריליה סובייטוב הבטיחה חזרתה לליגת העל הרוסית בכדורגל, מחזור אחד לסיום.
ג'וליס (נפת עזה)

היסטוריה

בתקופה העות'מאנית השתייך הכפר לליווא של עזה.
החוקר ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1863 ומצא בו כחמש מאות תושבים.
הקרן לחקר ארץ ישראל ביקרה בכפר ב-1882 ודיווחה שרוב בתיו עשויים טיט ובדרומו באר מים.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה ושכן כ-26.5 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר עזה. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנה 1030 נפשות. בשנת 1937 הוקם בכפר בית ספר. 
במהלך מלחמת העולם השנייה סללו הבריטים כביש שעבר בכפר וחיבר אותו לכביש החוף. כמו כן הקים הצבא הבריטי מחנה סמוך לכפר על מנת להבטיח שליטה בכביש.
במלחמת העצמאות נכבש הכפר בקרב ג'וליס, שנערך ב-10 ביולי 1948, במהלך קרבות עשרת הימים.
לאחר מלחמת העצמאות הוקם בשנת 1949, דרומית-מערבית למרכז הבנוי של ג'וליס, על אדמותיו החקלאיות, מושב הודיה. בתי ג'וליס פוצצו, ובמקומם הקימה הקרן הקיימת לישראל חניון פיקניק (חניון הודיה). במקום נמצא שלט הסבר על קרבות ג'וליס ושרידי בית הבאר של הכפר. סמוך לו נמצא מחנה עמנואל הידוע כ"מחנה ג'וליס".
קראנדירו (סרט)

עלילה

האירועים מתרחשים בבית הכלא הידוע לשמצה של סאו פאולו קראנדירו, אחת ממערכות הכלא הגדולות והאלימות ביותר של אמריקה הלטינית.
הסרט מספר את סיפוריהם של אסירים שונים בבית סוהר קראנדירו בסאו פאולו דרך המסנן של ד"ר וארלה, שהולך לכלא לבדיקת אסירים שנדבקו בנגיף HIV. בדומה לסרטי פשע ברזילאים רבים, ד"ר ורלה מספר את "קראנדירו", אולם הוא לא מספר את הסיפור שלו. הוא (כמו בוסקאפה ב"עיר האלוהים") משמש כמסנן לסיפורים של אלה שאינם יכולים לדבר.
מוצגים התנאים הלא אנושיים של בית הסוהר, כמו תאי 100 מטרים רבועים המאכלסים לפעמים עד 16 אסירים, כמו גם חוסר השליטה שיש לסוהרים. הסדר בכלא נשלט כולו על ידי האסירים עצמם, מה שמוביל אותם להתמודד עם בעיות כמו רצח, שימוש בסמים, השתוללויות ומחלות, הכל בתוך הכלא.
מפותחים מספר סיפורים, החל מהתמכרות לסמים לרצח וכלה במאבקי משפחה וברומנטיקה. חלק מהסיפורים הזכורים יותר הם ליידי די (נקבה טרנסית) ונישואיהם עם נו וויי, הדינמיקה המשפחתית של דאוסטדטה וזיקו, ההתמכרויות לסם של אזקיאל וזיקו ו"ענייניו "של מאז'סטאדה.
האסירים מוצגים כאנושיים, מה שהופך את ההתפרעויות וטבח קראנדירו לכואב עוד יותר לצפייה. וכך, כאשר הסרט מסתיים בצילומים אמיתיים של הריסת כלא קראנדירו, באבנקו מייצר קתרזיס.

נושאים

תמימות: בשלב מסוים במהלך הסרט, אבוני שואל בציניות את ד"ר וארלה אם הוא שם לב שכל אסירי קרנדירו חפים מפשע. כל האסירים אכן רואים עצמם חפים מפשע, דבר המדבר לרעיון שהאסירים רואים עצמם אנשים שנאלצים לרדת לפשע. במובן זה, קראנדירו מעסיק את ד"ר וארלה כמתווך חברתי שמאזין לכל גרסאות האסירים, ומאפשר לקהל הצצה לעולמם, מה שמניע את הקהל לראות את העצורים מנקודת מבט אחרת. על ידי מתן קול לאסירים, קראנדירו נותן לאסירים אפשרות לספר את סיפורם מבלי לעמוד בפני שיפוט.
מוסר: נושא המוסר משחק קרוב מאוד לנושא התמימות בקראנדירו. בעוד שחלק מהדמויות אינן חפות מפשע, אחרים (שאשמים) מבצעים את פשעיהם מסיבות פוטנציאליות מוסריות. דאוסדטה (שאין לו היסטוריה של פשע) יורה באחד האנשים שאנסו את אחותו. דוגמה נוספת היא מז'סטדה, שלוקח עליו את האשמה בפשע שביצעה אשתו. מז'סטדה, אף שהוא אשם בכך שיש לו שתי נשים שרק יודעות זו על זו (ואינן שמחות בכך), אינו אשם בהצתה ובניסיון רצח (שהגיעו הוא כלוא).
מערכות המשפט: בעוד שמוקד הסרט הוא הומניזציה של האסירים, הוא עדיין מדגיש את מערכת המשפט הברזילאית הפגומה ואת מערכת המשפט של האסירים עצמם. דאוסדטה, שרוצח אדם על שאנס את אחותו, מבקש במקור לדווח על האונס למשטרה. עם זאת, חבריו ממליצים לו שלא, מכיוון שהמשטרה לא תיקח את טענותיו ברצינות, ולא תחפש להעניש את האנסים. לפיכך, דאוסדטה מרגיש צורך לקחת את העניינים לידיו, ליצור "מערכת משפט" משלו. הרעיון של יצירת "מערכת משפט" או "קוד כבוד לאסיר" מרתק את באבנקו, שהצהיר כי קוד הכבוד הוא אחד ההיבטים המעניינים ביותר בסרט.
אכזריות לעומת תרבות: ההתמקדות במערכות משפט לא הוגנות נכנסת לפעולה במהלך הטבח בפועל בשיא הסרט. האסירים מסיימים את המרד שלהם ומניחים את כל נשקם המאולתר לבקשת הסוהרים. עם זאת, כוחות המשטרה מסתערים בכל מקרה על המתחם והורגים מאות אסירים חסרי הגנה. המשטרה מצטיירת כמפלצת, שהורגת פשוט כדי להרוג. בכך, מאיר קראנדירו באור אחר את המציאות כי בברזיל יש שתי תרבויות, שתיהן ברוטליות: אלה החיים תחת החוק הממשלתי ואלה שחיים תחת מערכת חוקים משלהם.

הפצה

הסרט הוצג לראשונה בקולנוע II Panorama Internacional Coisa de בברזיל ב-21 במרץ 2003. הוא עלה לאקרנים בברזיל ב-11 באפריל 2003 והפך לשובר קופות שמשך אליו למעלה מ-4.6 מיליון צופים.