google/wiki40b huggingface dataset:
נשף המט גאלה

"נשף המט גאלה" הוא אירוע אופנתי שנתי המתרחש במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק. הנשף מיועד לאיסוף כספים למכון אמנות לתלבושות של המוזיאון.
הנשף מתרחש כל שנה החל משנת 1948 ונחשב כאירוע של הפגנת תלבושות של שחקנים, זמרים ומובילי דעת קהל. בכל שנה, נבחר נושא לתערוכת המכון לתלבושות וכך גם לנשף, והאורחים מצופים להתלבש בהתאם לנושא הנשף. הנשף מוערך כאחד הנשפים החשובים ביותר בניו-יורק.
ב-2014 אספו בו 12 מיליון דולרים לטובת המכון לתלבושות של המטרופולין. מאז 1995, מאשרת אנה וינטור, עורכת עיתון האופנה הנחשב "ווג", כל מוזמן לאירוע. רשימת המוזמנים כוללת כ-700 אנשים.
לעיתים נושא התערוכות מעורר ביקורת. בשנת 2015, הנושא הנבחר, "סין: מבעד למראה", נקרא במקור "לחישות מסין: סיפורים מהמזרח באומנות, אופנה ותרבות". הנושא המקורי והתערוכה עוררה ביקורת לגבי הגזענות הסמויה והאופי שבה התרבות המזרחית התקבלה במערב במהלך ההיסטוריה.
בשנת 2016, הנושא היה: "אדם מול המכונה: אופנה בעת הטכנולוגיה" (Manus x Machina: Fashion in an Age of Technology). הזמרת מדונה עוררה ביקורת עם לבוש של ז'יבנשי שחשף חלקים ניכרים מחזיה ומאחוריה.
הנושא בשנת 2018 היה אודות הנצרות הקתולית, תחת הכותרת:"גופים שמימיים: אופנה ודמיון קתולי". הנושא עורר ביקורת לאור הפרשנות בתלבושות של חלק מהמוזמנים. הזמרת ריהאנה הגיעה כשהיא חובשת כתר אפיפיורי. השחקנית שרה ג'סיקה פרקר חבשה כובע המכיל את סצנת לידת ישו. השחקנית לנה וייט הופיעה עם גלימה גדולה המכילה את דגל הגאווה, כדי למחות על התייחסות הכנסייה לנושאי להט"ב במהלך ההיסטוריה.
ריימונד מודי

חינוך ותחילת הקריירה

מודי הרוויח תואר ראשון (1966), מוסמך אוניברסיטה (1967) ודוקטורט (1969) לפילוסופיה מאוניברסיטת של וירג'יניה. הוא גם בעל דוקטורט בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה של מערב ג'ורג'יה, שבו לימים הפך להיות פרופסור בתחום. ב-1976, הוענק לו תואר M.D.
לאחר קבלת M. D., מודי עבד בתור פסיכיאטר זיהוי פלילי בבית-חולים עם אבטחה מוגברת (maximum-security). בשנת 1998, מודי קיבל מושב בתחום לימודי ההכרה באוניברסיטת נבדה, לאס וגאס.

כמעט-מוות מחקר

בעדו סטודנט לתואר ראשון באוניברסיטת וירג'יניה ב-1965, מודי פגש בפסיכיאטר, ד"ר ג'ורג' ריצ'י, שסיפר למודי על חווית סף-מוות שבה נסע אל העולם הבא בזמן שהיה מת פיזית  כבר במשך כתשע דקות בגיל 20 (ריצ'י תיאר זאת מאוחר יותר בספרו, לחזור ממחר, שפורסם ב-1978). מודי התחיל לתעד מקרים דומים של אנשים אחרים שחוו מוות קליני וגילה כי חוויותיהם של רבים מהם בעלות תכונות משותפות, כגון את התחושה של להיות מחוץ לגוף, את התחושה של נסיעה דרך מנהרה, מפגש עם קרובי משפחה שנפטרו זה מכבר, המפגש עם האור הבוהק ואהבה אינסופית. בשנת 1975, מודי פורסם תיאורים של חוויות רבות מאלו בספרו, חיים לאחר החיים, שבו הוא טבע את המונח הידוע NDE (ראשי תיבות של Near Death Experience) - "חוויית סף-מוות."
בראיון עם ג'פרי מישלוב, מודי שיתף את דעתו ומסקנותיו האישיות מהמחקר שלו על חוויות סף-המוות:

מחקר מאוחר יותר

בהשראת שיטה היוונית העתיקה פסיכומַנְטֶאוּם (ביוונית psychomanteum) אשר בעזרתה היו מדברים עם רוחות של מתים, ואשר בה נתקל בלימודיו בהיותו סטודנט באוניברסיטת וירג'יניה, מודי בנה פסיכומנטאום באלבמה, אותו כינה "תיאטרון הנפש ד"ר ג'ון די". מודי טוען לאור מחקרו כי אנשים מסוגלים לזמן חזיונות רוחניים והתגלויות על ידי שימוש בפסיכומנטאום.
מודי גם חקר שחזורי גלגולים והיה סבור כי באופן אישי היו בעברו 9 גלגולים קודמים.

חיים אישיים

מודי נולד בפורטרדייל ג'ורג'יה, בנו של מנתח אגנוסטי. הוא היה נשוי שלוש פעמים.
מודי טען שעבר בעצמו חוויית NDE ב-1991, במהלך ניסיון התאבדות (אשר עליה סיפר בספר פארה-נורמלי) אשר טענתו הייתה תוצאה של פעילות לא תקינה של בלוטת התריס שלא זוהתה, ואשר השפיעה על המצב הנפשי שלו. בראיון ב-1993, מודי הצהיר שהוא הושם בבית חולים לחולי נפש על ידי בני משפחתו על עבודתו על קטופטרומנסיה (מעין כישוף בעזרת בהייה במראה, כונה ברומא העתיקה specularii).נכון ל-2004 מודי גר באלבמה עם אשתו שריל, בנם המאומץ, קרטר, ובתם המאומצת, קרול-אן.
יחסי אוסטרליה–קוריאה הצפונית

סקירה כללית

אוסטרליה וקוריאה הצפונית כוננו את יחסיהן בשנת 1974. קוריאה הצפונית פתחה את שגרירותה בקנברה, אוסטרליה בדצמבר 1974, ואוסטרליה פתחה את שגרירותה בפיונגיאנג ב-30 באפריל 1975. היחסים בין שתי המדינות נותקו על ידי קוריאה הצפונית, שנה בלבד לאחר שכוננו, על ידי קוריאה הצפונית. היא החזירה את צוות השגרירות שיושב באוסטרליה וסילקה את כל האוסטרלים שיושבים בפיונגיאנג.
החל משנת 1975 עד לשנות התשעים המוקדמות, ניהלה אוסטרליה עם קוריאה הצפונית יחסים מוגבלים בלבד. אפילו היחסים המוגבלים שהיו בין שתי המדינות נותקו ב-1993 לאחר המשבר האטומי שהיה בחצי האי הקוריאנה באותה השנה. היחסים חודשו בשנות התשעים המאוחרות לאחר סדרת פגשות חסויה ולא רשמית. הביקורים הרשמיים הראשונים בין שתי המדינות התנהלו באותן השנים - שנות התשעים המאוחרות.
כיום מנהלת אוסטרליה קו אנטי צפון-קוריאני בהצבעות ובדיונים באומות המאוחדות עקב ההפרה הבוטה של זכויות האדם שנעשית בקוריאה. עם זאת, שתי המדינות שמרו על קשריהן הרשמיים.
יונתן חי

יונתן חי הוא בונה כינורות ישראלי.
יונתן חי השלים את לימודיו כמהנדס, שהתמחה בשימור מבנים היסטוריים ועבד שמונה שנים במשרד אדריכלים בתל אביב, בעת שהותו באיטליה, שם עבד בתחום התמחותו, החליט לשנות כיוון ובעקבות משיכתו לעבודה בעץ החל בהשתלמות של ארבע שנים בבניית כינורות בבית הספר לבניית כלי קשת בקרמונה שבאיטליה, עיר הולדתו של אנטוניו סטרדיווארי.
בתקופת לימודיו בקרמונה זכה יונתן חי במקום הראשון בתחרות האיטלקית הלאומית לבניית כלי קשת. חי סיים את לימודיו בקיץ 2008 וקיבל הסמכה כבונה כינורות. הוא חזר ארצה עם משפחתו, וכיום הוא עובד בסטודיו שלו בעין כרמל. חי מתמחה בבניית כינורות מודרניים לפי מיטב המסורת האיטלקית של קרמונה.
קרטרו

היסטוריה

האזור יושב בסביבות 200 לספירה על ידי קבוצות מסו-אמריקאיות שהתקדמו צפונה.
מאוחר יותר הייתה קיימת שם התיישבות של בני העם האוטומי, שנהפכו לדיירי קבע עם פוליטיקה מתוחכמת בזמן האימפריה האצטקית, אשר התייחסה אליהם כאומה/מדינה האוטומית.
קרטרו נוסדה ב-25 ביולי 1531, כאשר הרנאן פרס בוקאנגרה אי קורדובה הספרדי הגיע לאזור עם בן בריתו המנהיג האוטומי קונין. תיעוד של האירוע מספר שבמהלך הקרב שהתרחש במקום נראה היה שידם של האינדיאנים על העליונה, כאשר הופעת ליקוי חמה מלא הפחיד את האינדיאנים. הספרדים טענו שראו שם את יעקב הקדוש (פטרונה הקדוש של ספרד) רוכב על סוס לבן עם צלב בידו. האירוע גרם לכניעת האינדיאנים. לכן שמה של העיר הוא סנטיאגו (יעקב הקדוש) דה קרטרו, ויעקב הוא פטרונה של העיר. אף על פי כן, הייתה ההשתלטות הספרדית על האזור הדרגתית, ולא הוכרעה בניצחון יחיד זה.
ב-1606 הוכרזה ההתיישבות כעיירה, וב-1655 התגוררו בה ספרדים בלבד. ב-1656 כונתה "העיר האצילית והנאמנה של סנטיאגו דה קרטרו". במאה ה-18 נודעה העיר כ"פנינת באחיו" או "העיר השלישית של מלכות המשנה".
לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו הוכרזה קרטרו כבירת מדינת קרטרו ב-1823.
ב-1847 העיר הוכרזה כבירת מקסיקו לאחר פלישת ארצות הברית למדינה. שנה מאוחר יותר נחתם בעיר הסכם גואדלופה הידלגו. ב-1854 נחתם בעיר הסכם נוסף שהוביל לרכישת גדסדן.

כלכלה

במהלך העשור השני של המאה ה-21 נהנית קרטרו נהנית מצמיחה כלכלית אדירה,] ונחשבת לעיר של מעמד הביניים.
עד שנות ה-70 היוותה החקלאות את בסיס הכלכלה המקומית. מאז, צמיחת התעשייה וגדילת העיר צמצמו כמעט לחלוטין את חשיבות החקלאות ואת הקרקע בה היה ניתן לקיימה.

תחבורה

העיר נחשבת לצומת דרכים במקסיקו.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי של קרטרו, שהחל לפעול ב-2004 והחליף נמל ישן יותר.

חינוך

בעיר ובאזור נמצאים כמה מהאוניברסיטאות החשובות ביותר במקסיקו. לאוניברסיטאות היוקרתיות ביותר במקסיקו, האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו ומכון מונטריי לטכנולוגיה והשכלה גבוהה, יש קמפוסים בעיר. בין שאר האוניברסיטאות ניתן למנות את האוניברסיטה האוטונומית של קרטרו שנוסדה ב-1625.
שמורת עין ארובות

שְׁמוּרַת עֵין אֲרֻבּוֹת היא שמורת טבע באזור השרון הצפוני, במוצא נחל עירון אל המישור, ממזרח למושב עין עירון. מדרום-מערב לשמורה נמצא תל אסור. השמורה המשתרעת על שטח של 17.2 דונם הוכרזה ב-14 בספטמבר 1989. מקור שמה באחד מניסיונות הזיהוי של תל אסור עם אֲרֻבּות המקראית, מקום מושבו של נציב המחוז השלישי של שלמה (מלכים א, ד, י). מטרת הקמת השמורה הייתה לשמר בית גידול לח האופייני לאזור רמות מנשה, ושימור בית הגידול של טריטון הפסים, דו-חי ממשפחת הסלמנדריים הנמצא בסכנת הכחדה בישראל והוא חיה מוגנת. 
בשמורה שני מעיינות עונתיים המתייבשים בסוף הקיץ. סביב המעיינות צמחייה אופיינית לבתי גידול לחים, כגון עצי תאנה, אגמון, פטל קדוש ועוד. בתקופת המנדט הוקמו סביב המעיינות קירות שיצרו שתי בריכות. בתוך הבריכות גדלה צמחייה אופיינית לנוף מים, כגון גרגיר הנחלים עדשת מים ועוד. במשך השנים חלה ירידה במגוון המינים המאפיינים בתי גידול לחים ובמקומם כוסתה השמורה בכיסוי צפוף של פטל.
בעבר היה המעיין אחד ממקורות המים של נחל חדרה, אליו זרמו דרך נחל עירון. בתקופת המנדט שפע המעיין 1-0.6 מיליון קוב מים בשנה, בין השנים 1967-1949 נמדדה שפיעת מים של כ-0.5 מיליון קוב בשנה. כיום נשאבים מי המעיינות ואינם זורמים עוד לנחל.
בשנים האחרונות שוקם מעיין עין ארובות לזכרו של איציק דורי, חבר קיבוץ מצר אשר נהרג בפיגוע בקיבוץ בשנת 2002. במקום הוצבה אנדרטה לזכרו.
הגישה לשמורה היא בדרכי עפר ממושב עין עירון. בעבר הייתה גם גישה מצומת משמר הגבול בכביש 65, אך גישה זו נחסמה על ידי חקלאי שמעבד את החלקה הסמוכה.
טורובין

תולדות היישוב

הכפר טורובין נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-14, ובשנת 1389 הוענקו לו זכויות עיר. במהלך המאה ה-16 היה הכפר בבעלות משפחת האצולה זמויסקי, ובתקופה זו התפתח, ונקבעו בו ימי שוק וירידים.
באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב בידי הקוזקים והשוודים, ובשנת 1701 פקדה אותו מגפה קטלנית. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל הכפר בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בתחומי פולין הקונגרסאית.

יהודי טורובין

יהודים ישבו בטורובין מהמאה ה-16, ובשנים אלה הותר להם להקים בו בית כנסת. במהלך המאה ה-17 היו פעילים יהודי היישוב בוועד ארבע הארצות. בשנות ה-20 של המאה ה-19 הוקם בעיירה בית כנסת מאבן. במהלך המאה ה-19 גדל מספר היהודים בכפר, ובסוף אותה מאה נמנו בו 1,509 יהודים. צביון היישוב בשנים אלה היה חסידי, ובשנת 1904 התארגנה בו קבוצה ציונית ראשונה.
ערב מלחמת העולם הראשונה נערכו פרעות נגד יהודי היישוב, ותקיפות אלה נשנו כאשר עברו במקום החיילים הרוסים. עם כניסת חיילי הצבא הכחול ליישוב, בסוף 1918, ערכו גם הם פרעות ביהודיו. פרעות אלה נשנו במהלך המלחמה הפולנית סובייטית שנתיים לאחר מכן.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,400 יהודים, רוב תושביו, והקהילה במקום השתקמה בסיוע ארגוני עזרה הדדית, הג'וינט ויוצאי הכפר בארצות הברית. בשנים אלה התקיימה ביישוב פעילות ציונית, ואף הוקם בסמוך לו קיבוץ הכשרה. כמו כן, פעלו ביישוב הבונד ואגודת ישראל, שהפעילה ביישוב בית ספר מרשת בית יעקב.

בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו ליישוב פליטים יהודים ממערב פולין. היישוב, שנכבש לזמן קצר בידי הגרמנים, נתפס לאחר מכן בידי הצבא האדום, אך הועבר לשליטה גרמנית בתחילת אוקטובר 1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב. עם התפנות הסובייטים מהכפר, ועוד טרם נכנסו אליו הגרמנים, נערכו פרעות ביהודיו. לאחר כניסת הגרמנים, נלקחו יהודי היישוב לעבודות כפייה, ובתקופה הראשונה לכיבוש הגיעו לכפר פליטים יהודים נוספים, אשר רבים מהם מתו ממגפה שפרצה ביישוב. יודנרט שמונה בכפר בהמשך נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה, ובהם מאות עובדים למחנות עבודה, ולהעביר להם תשלומי כופר.
ב-15 במאי 1942 הוציאו הגרמנים להורג 13 יהודים מהיישוב, באשמה שסייעו לעובדי הכפייה, וכן כ-50 יהודים נוספים, אשר הוכנסו לחדר, אליו נזרקו רימוני יד. ב-17 במאי 1942 פשטו על הכפר אנשי ס"ס וכוחות עזר אוקראיניים, ריכזו את כ-2,700 היהודים שנותרו בו, ושילחו אותם למחנה ההשמדה סוביבור. קבוצה קטנה של עובדי כפייה יהודים שעוד הושארה ביישוב שולחה ב-14 באוקטובר 1942 לגטו איזביצה, וממנו לבלז'ץ.
מקהילת טורובין לא שרד איש את השואה.
BioWare

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1995 על ידי שלושה רופאים, ריי מוזיקה, גרג זצ'וק ואוגוסטין יִפ, שסיימו ביחד את בית הספר לרפואה. בתוך שנה הוציא משחק ראשון אשר נקרא "Shattered Steel". בשנת 1998 הם החלו לפתח משחק תפקידים, "Baldur's Gate". המשחק נחל הצלחה, ויצאה לו גם חבילת הרחבה בשנה שלאחר מכן.
גארינצ'ה

קריירה

גארינצ'ה נולד במאז'ה (Magé), שבריו דה ז'ניירו, ב-1933. רגלו הימנית התקצרה בשישה סנטימטרים מהשנייה לאחר שעבר ניתוח משום שלקה בשיתוק ילדים. השם גארינצ'ה משמעותו ציפור שיר.
שיחק שישים משחקים בינלאומיים בנבחרת ברזיל בין 1955 ו-1966. הפסיד רק משחק בינלאומי אחד (הפסד 3:1 להונגריה במונדיאל 1966). ברזיל מעולם לא הפסידה כשהוא ופלה היו באותה הקבוצה.
גארינצ'ה גרם להתפעלות רבה בשל משחקו בגביע העולם בצ'ילה. כשפלה נפצע לאחר המשחק השני והושבת להמשך הטוריניר, גארינצ'ה הפך למנהיג בזכייה של ברזיל.
ברמת המועדונים, גארינצ'ה שיחק 581 משחקים וכבש 232 שערים בבוטפוגו. הוא שיחק גם בקורינתיאנס, פלמנגו, אולריה בברזיל ואתלטיקו ג'וניור בקולומביה. הקריירה המקצוענית שלו נמשכה מ-1953 עד 1972.
גארינצ'ה מת כגיבור נשכח ב-1983, בגיל 49, מהרעלת אלכוהול, לאחר סדרה של בעיות בריאותיות. נבחר כחלוץ בקבוצת הכדורגל של המאה.
ספינות הטילים מסדרת קומאר

קומאר (מרוסית: Комар; מילולית: יתוש) הוא קוד נאט"ו לסדרה של 112 ספינות טורפדו ששודרגו לספינות טילים מתוצרת ברית המועצות.

תכנון ובנייה

הספינות שהיו בנויות בחלקן מעץ תוכננו ונבנו לאחר מלחמת העולם השנייה כספינות טורפדו שבהן בשני משגרי טורפדו 533 מ"מ נגד ספינות, בנוסף הייתה גרסה ציידת צוללות שצוידה בסונאר ופצצות עומק. בשנת 1956, חומשו הספינות בשני משגרי טילי "סטיקס" במקום משגרי הטורפדו ובכך הפכו את הספינות לספינות הטילים הראשונות.

שימוש בחיל הים המצרי

מצרים רכשה שבע ספינות קומאר בשנים 1962–1967 ששרתו עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
ב-21 באוקטובר 1967 ספינת קומאר מצרית הטביעה את המשחתת הישראלית אח"י אילת. היה זה הירי המבצעי הראשון של טילי ים-ים. המשחתת הישראלית לא הייתה מצוידת בטילים אלא בתותחים. למצרים לא היו נפגעים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שהו שני סטילים מסוג קומאר בים סוף ומנעו מהמטכ"ל הישראלי להפעיל את מבצע אור ירוק ואור לבן להנחתת כוחות שריון בעומק מצרים באמצעות נחתות. לפיכך יזם צה"ל את מבצעי מגבית שבמהלכם הושמדו שני הסטי"לים באמצעות כוחות מיוחדים ללא אבדות לצה"ל.
בשנות השמונים המצרים בנו שישה סטי"לים דומים, חדישים יותר שנקראו "אוקטובר".

שימוש בחיל הים הסורי

הסורים רכשו בראשית שנות השבעים 9 ספינות קומאר. בלילה שבין ה-6 ל- 7 באוקטובר 1973 שביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים, השתתפו שני סטי"לים מדגם קומאר בקרב לטקיה שהיה קרב טילי הים הראשון בעולם. במהלך הקרב הוטבעו שני הסטי"לים הסוריים על ידי סטי"לים ישראליים. בהמשך המלחמה נפגעו סטי"לי קומאר נוספים על ידי חיל הים הישראלי מבלי שהצליחו לגרום לנזק כלשהו לספינות חיל הים.
ז'אן פרדריק פרנה

ילדות וצעירות

פרנה נולד בפריגו בחבל דורדון של צרפת, ליצרן הפאות נוכריות, פייר פרנה.  
בשנת 1840 הוא התקבל לאקול נורמל סופרייר אחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטת טולוז, מוסד אוניברסיטאי עתיק מייסודו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי (1229). בתקופתו של פרנה האוניברסיטה הייתה מפוצלת לפקולטול למשפטים, תאולוגיה, מדעים, ספרות ורפואה וחזרה להיות מוכרת שוב כאוניברסיטה רק החל משנת 1896.
בעת לימודיו בטולוז הקדיש פרנה את זמנו בעיקר לגאומטריה.

פעילותו המדעית

הוא התפרסם הודות לגילויו (באופן עצמאי מהמתמטיקאי הבלגי ג.מ. פאגאני, 1847) את ההנוסחאות או המשוואות סרה-פרנה הקרויות לפי שמו ולפי עמית שלו ז'וזף סרה. הוא מצא שש מתוכן ופרסם את ממצאיו בשנת 1847 בעבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת טולוז "על תכונות כלליות מסוימות של העקומות בעלות עקמומיות כפולה". 
בעבודה זו הציג פרנה את הרעיון לצרף מסגרת לכל נקודה שבעקומה אקראית במרחב. כשמסגרת זו נעה לאורך העקומה, ניתן לראות את קצב שינויי העקומה ולקבוע איך היא פונה ומתפתלת, כשרעיונות אלה מתארים למעשה את כל גאומטריית העקומה.
המשוואות סרה-פרנה, שבאותה תקופה לא היו כתובות עדיין בסימנים וקטוריאליים או במושגים של אלגברה ליניארית הן בעלות חשובות בתורת העקומות במרחב בגאומטריה הדיפרנציאלית.
ב-1847 התמנה פרנה לפרופסור באוניברסיטת טולוז וכעבור שנה היה למרצה באוניברסיטת ליון.
ב-1852 הוא פרסם את הנוסחאות הנושאות את שמו ב- Journal de mathématiques pures et appliquées בליון. אחרי שהתמנה גם כן למנהל מצפה הכוכבים בליון, פרסם פרנה בשנים 1858-1853 ב Mémoires de l'Académie imperiale בליון, את תצפיותיו המטארולוגיות. 
בשנת 1856 פורסם גם ספר הלימוד שלו בתחום החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי "אוסף תרגילים בחשבון האינפינטזימלי", ספר שהופיע בשבע מהדורות, האחרונה ב-1917, אחרי מותו.

לקריאה נוספת

8.
Jean Delcourt, Analyse et géométrie : les courbes gauches de Clairaut à Serret et Frenet, tesi, Université Paris VI, décembre 2007.
חדר הלבשה

חדר הלבשה (נקרא גם מלתחה) הוא חדר או אזור מתוחם המיועד להחלפת ביגוד. חדר ההלבשה יכול להיות תא מדידה בחנות, חדר הלבשה פרטי, קבוצתי או ציבורי, לפי העניין. חדר ההלבשה יכול להיות מיועד אך ורק להחלפת בגדים או להיות חלק ממקום שמיועד למטרות נוספות, רחצה, מנוחה, איפור וכדומה.
חדרי הלבשה קבוצתיים מאפשרים פחות פרטיות, אך חוסכים במקום המיועד לכך. גם בחדרי הלבשה קבוצתיים מקובל להפריד בין שני המינים.
חדרי הלבשה נהוגים במקומות שבהם מקובל להחליף בגדים בקביעות, מתקני ספורט (כגון אולמות ספורט ומגרשים), חלק ממקומות העבודה וממוסדות החינוך (בתי ספר ואוניברסיטאות), אתרי נופש ופנאי (חופי רחצה, קאנטרי קלאב, ספא), מתקני רפואה (בתי חולים ומרפאות), קרקסים, תיאטראות ואולמות מופעים אחרים ואפילו חנויות בגדים.
חדרי הלבשה מצוידים באבזור הדרוש לתפעולם, לפי העניין, תאי שמירה לבגדים, קולבים, כיסא, מראות וכדומה.

תרבות

חדרי הלבשה ציבוריים או קבוצתיים נתפסים כמקום בעל הווי מיוחד ועל כך בנויות יצירות שונות, כמו הסרט התיעודי הישראלי חדר הלבשה, העוסק בכדורגלנים במקומות שונים בעולם או או הסרט התיעודי הנושא את השם "האלופה - חדר הלבשה (2007-2006)" ועוסק באחורי הקלעים של הטלנובלה האלופה. עדות נוספת לתפיסה זו הם הדיווחים העיתונאים על "חדר ההלבשה" של קבוצה כזאת או אחרת, דיווחים המספרים בעצם על מצב הרוח והיחסים הפנימיים של הקבוצה המשתמשת באותו חדר הלבשה.

סודות מחדר ההלבשה

הביטוי "סודות מחדר ההלבשה" מתייחס לרכילויות מתחום הספורט וצמח משם של מדור שפורסם בעבר בידיעות אחרונות.
טיסה 781 של BOAC

הטיסה והאסון

ב-10 בינואר 1954 בשעה 09:34 GMT המריאה הטיסה לקראת השלב הסופי ליעדה בלונדון. בסביבות השעה 9:50 GMT חלף על פני הקומט מטוס אחר של BOAC מסוג DC-4 שטס לאותו היעד, המטוס השני יצר קשר רדיו עם טייס הקומט, קפטן אלן גיבסון, הוא דיווח לו על מצב מזג האוויר, לפתע נותקה השיחה באמצע. בזמן זה נצפו על ידי דייגים שברים נופלים אל הים הטירני.
נמל התעופה הית'רו בלונדון רשם תחילה את טיסה 781 כמתעכבת; בסביבות השעה 13:30 הוריד שדה התעופה את הטיסה מלוח הטיסות הנכנסות.
במטוס היו 29 נוסעים מתוכם 10 ילדים. במטוס היה גם ההיסטוריון הצבאי וכתב ה-BBC הידוע, צ'סטר וילמוט.

החקירה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בתחילה משימת בירור הסיבות לאסון הייתה קשה. ב-1954 לא היו קופסאות שחורות שכללו מקליט קולות בתא הטייס (CVR) ומקליט נתוני טיסה (FDR) ולא היו נהלים לחקירת תאונות אוויריות, כך שלא הייתה דרך לדעת מה התרחש. הצי המלכותי הבריטי ארגן חיפוש נרחב שכלל ספינות חילוץ צבאיות ואזרחיות.
חסיה לוי-אגרון

פרופ' חסיה לוי-אגרון (2 בדצמבר 1923, ירושלים - 22 באוגוסט 2001, שם) הייתה כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית, מייסדת הפקולטה למחול של האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, כלת פרס ישראל למחול לשנת תשנ"ח (1998).

ביוגרפיה

לוי-אגרון נולדה בירושלים, השנייה משלושת ילדיהם של אלישבע לבית ריבלין (נפטרה ב-1964) וחיים לייב לוי (1895–1972). מצד אמה, בת למשפחת ריבלין הידועה, הייתה דור שביעי לבני העיר. סבה מצד אביה, ברוך שמואל לוי (רוגינסקי; 1854–1917), שעלה לארץ עם משפחתו בימי העלייה הראשונה, היה סוחר ומעסקני קהילת יפו; אביה, יליד יפו, היה חבר מועצת המנהלים של בנק אנגלו-פלשתינה.
בארץ ישראל למדה מחול תחת האחיות יהודית ושושנה אורנשטיין, תהילה רסלר, גרטרוד קראוס ואלזה דובלון. לאחר מכן התמחתה בניו יורק אצל מרתה גרהאם, הניה הולם ואמנים אחרים. משך תקופה למדה והורתה באוניברסיטת מנילה שבפיליפינים. לאחר פרוץ מלחמת העצמאות היא שבה לארץ ישראל והחלה להופיע בריקוד בפני חיילי צה"ל. בתקופה זו נשלחה מטעם הג'וינט גם אל מחנות העקורים באירופה.
בשנת 1951 ייסדה לוי-אגרון את הקונסרבטוריון הירושלמי, בו התקיים בית הספר הראשון למחול, ועמדה בראשו עד 1960. ב-1960 הקימה את בית הספר למחול (לימים הפקולטה למחול) במסגרת האקדמיה למוסיקה על שם רובין; ייסוד המחלקה הביא לשינוי שם המוסד, שנודע מאז בשם "האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים". לוי-אגרון עמדה בראש בית הספר למחול עד 1987 וביססה בו את שיטת הלימוד של מרתה גרהאם, לצד אמנות תנועה מודרנית. הפקולטה למחול זכתה להכרה אקדמית והייתה למוסד הראשון בישראל שהעניק תארים במחול והכשיר כוריאוגרפים. ולוי-אגרון עמדה בראשה בדרגת פרופסור.
בשנת 1978 ייסדה לוי-אגרון בבית הספר התיכון שליד האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים את מגמת המחול הראשונה בארץ, אשר קבלה הכרה של משרד החינוך כתוכנית לימודים לבגרות.
לוי-אגרון לקחה חלק בהקמת להקות מחול רבות ועמדה בראשות מספר להקות, בהן להקה למחול בן זמננו שייסדה בירושלים בשנת 1962. לאורך השנים היא הייתה חברת הוועד המנהל של להקת המחול "ענבל" בראשות שרה לוי-תנאי, ויו"ר המדור למחול של המועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
בשנת תשנ"ח-1998 הוענק ללוי-אגרון פרס ישראל למחול. במהלך השנים הוענקו לה גם תואר יקירת העיר ירושלים, פרס יקירת המחול מטעם משרד החינוך והתרבות ופרס הנוער הבינלאומי.
לוי-אגרון הייתה נשואה לדני אגרון – בנו של גרשון אגרון (מייסד העיתון Palestine Post ועורכו הראשי, ראש שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה וראש עיריית ירושלים), חבר "ההגנה", ממקימי התעשייה האווירית ולאחר מכן מנהל חברת מטוסי ריסוס, וחרט עץ נודע. השניים היו הורים לבן, עורך הדין עמוס אגרון (נולד ב-1957).
בראשית שנות ה-90 התאלמנה.
נפטרה בירושלים ב-2001, בגיל 78.
בשנת 2003 הפיק שירות הסרטים הישראלי את הסרט "מחוללת המחול" (30 דקות) בבימויו של יגאל מור, על חסיה לוי-אגרון.
המנגליסטים

העלילה

הסיפור מפורק לארבעה סיפורים של כל אחד מבני המשפחה, כשכל סיפור מאיר את שאר הסיפורים באור חדש. אבי המשפחה חיים, יוצא לניו יורק על מנת למצוא ידיד נעורים מתקופת המחתרת הציונית בעיראק, בעוד אשתו נעימה, מחדשת קשר עם אהוב נעוריה מבגדאד. גם בני הדור השני, הילדים תקווה ואלי מייצגים הוויה של תלישות כשהכמיהה לצאת מישראל ו"לעשות את זה" בחוץ לארץ היא שמפעילה אותם. הסרט מציג את החברה הישראלית-מזרחית כחברת מהגרים שעברה מול ארץ המוצא אינו פתור, ולכן אינה יכולה להכות שורש אמיתי בישראל.
ספר הזכרונות של מומינאבא

עלילת הספר

בתחילת ספר הזכרונות, מספר מומינאבא כיצד נמצא נטוש בסל בפתח בית יתומים. בהמשך הוא מרחיב על התקופה בה גדל בבית היתומים וכיצד מנהלת בית היתומים סירבה לענות לשאלות הרבות שהיו לו. מנהלת בית היתומים הקפדנית רצתה שכל הילדים יעשו בדיוק מה שהיא אמרה מבלי לשאול דבר, מה שהקשה מאוד על מומינאבא (שהיה סקרן מאוד בנעוריו). בשל כך, מומינאבא מחליט לבסוף כי עליו לגלות את העולם בעצמו ולכן הוא משאיר מכתב פרידה ובורח מהמוסד.
בהמשך הוא פוגש בחבריו החדשים שילוו אותו בהרפתקאותיו: אריקסון, ממציא דגול הממעיט לדבר; פאדלר, אחיינו של אריקסון, אספן נלהב של כפתורים ופריטים קטנים אחרים (בעתיד יהיה אביו של סניף); ויוסטוס, נווד עצלן המתעב שלטים ואנשי חוק (בעתיד אביו של סנופקין). יחד הם בונים ספינה בשם "שירת הים". לקראת השקת הספינה הם מגלים שהיא תקועה באדמה, וכדי לפתור זאת הם משכנעים יצור ענק (הידוע בשם אדוארד) לרחוץ בנהר ובכך להוביל את הזרם לכיוון הספינה ולשחררה אל תוך המים. לאחר מכן הם יוצאים למסע באמצעות הספינה.
לאחר הרפתקאות מרובות (הכוללות את הצלתה של המיולינית מידי הגרוק והתקלות בסופה בלב ים), הם מגיעים לארץ רחוקה, שם הם פוגשים במשפחת מימבל. בתה של מימבל מתיידדת עימם וביחד הם הולכים למסיבת יום ההולדת ה-100 של המלך בה כולם זוכים בפרסים (שם פוגש יוסטוס את מימבל האֵם, לעתיד אימו של סנופקין). מומינאבא וחבריו מחליטים להקים קהילה חדשה על האי, אולם שלוותם מופרת על ידי רוח רפאים ששם לו למטרה לרדוף אותם. לבסוף הם מצליחים להתיידד עם רוח הרפאים וחוזרים לחיות בשלווה.
אריקסון בונה ספינה אמפיבית עבור המלך. בהפלגת הבכורה הספינה מותקפת על ידי מפלצת ים, אך מומינאבא וחבריו ניצלים לאחר שאדוארד מופיע לפתע ודורך על המפלצת בטעות.
לקראת סוף הסיפור פאדלר מתחתן עם פאזי, ומומינאבא מתאר איך פגש את מומינאמא (לאחר שהציל אותה מטביעה בים).
שרי ג'ונס

קריירה

ג'ונס ידועה בעיקר בזכות גילום נשיאת ארצות הברית, אליסון טיילור, בסדרת הטלוויזיה "24" של רשת FOX. אך לפני זה היא שיחקה במחזות רבים שהביא לה פרסי טוני; "היורשת" - הפקה של מרכז לינקולן משנת 1995, "ספק" של ג'ון פטריק שאנלי. היא גם שיחקה במחזות: "חברים דמיוניים", "מלאכים באמריקה", "ירח בלתי חוקי" ו"מדינתינו הטובה". בעקבות השתתפותה של ג'ונס במחזות רבים, היא נחשבת כאחת השחקניות המוערכות ביותר באמריקה.
ג'ונס משתתפת גם בקלטת של סיפורים לילדים של הסופרת לורה אינגלס ויילדר.
בשנים האחרונות, ג'ונס השתתפה במספר סרטים, בדרך כלל בתפקיד בינוני: "Cradle Will Rock", "הסערה המושלמת", "ג'וליאן פו", "אושן 12", "סיינס" ו"הכפר".
החל מ-2009, ג'ונס שיחקה בסדרת הטלוויזיה "24". בשנה זו זכתה ג'ונס בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה על תפקידה בסדרה. באותה שנה שיחקה בדרמה של רודריגו גרסיה "אמהות וילדים" בכיכובה של נעמי ווטס. 
בשנת 2013 שיחקה בסרט "יום וליל" של הבמאי כריסטיאן קמרגו. בשנת 2015 שיחקה בסרטו של טרנס מאליק "אביר הגביעים", דרמה בכיכובם של כריסטיאן בייל ונטלי פורטמן. ושיחקה בסרט "ראיתי את האור". בשנת 2016 שיחקה בדרמת המלחמה הקומית "כתבת אמריקאית" בכיכובה של טינה פיי, המגלמת עיתונאית שיוצאת לסקר את ימי המלחמה בפקיסטן ואפגניסטן.
ב-2017 שיחקה בסרט "המסיבה". בשנת 2019 שיחקה בסרט "יום גשום בניו יורק", קומדיה רומנטית שכתב וביים וודי אלן. באותה שנה שיחקה בקומדיה של נטפליקס "טיול לנאפה" בתפקיד של מגדת עתידות, ושיחקה בסדרה "יורשים" ב-HBO. בשנה זו זכתה ג'ונס בפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה על משחקה בסדרה "סיפורה של שפחה" כדמותה של הולי.

חיים אישיים

ג'ונס נולדה בפריס, טנסי. לאמא מורה ולאבא סוחר פרחים. ב-1978, היא סיימה את לימודיה בבית הספר לדרמה בשם קרנגי מלון.
ג'ונס היא לסבית מוצהרת. ב-2007, ג'ונס והשחקנית שרה פולסון הודיעה על זוגיותן בציבור.