google/wiki40b huggingface dataset:
Bad (מסע ההופעות)

Bad World Tour הוא שמו של מסע ההופעות הסולו הראשון שקיים הזמר מייקל ג'קסון לאחר הוצאת האלבום "Bad" בשנת 1987. מסע ההופעות, שזכה לחסות של חברת "פפסי" נמשך 16 חודשים, במהלכם הופיע ג'קסון 123 פעמים ב-15 מדינות שונות, בפני קהל של כ-4.4 מיליון צופים.

1987

ב-29 ביוני 1987 הודיע פרנק דילאו, מנהלו האישי של ג'קסון, על כוונתו של הזמר לצאת למופע הופעות סולו ראשון בקריירה. סיבוב ההופעות נפתח ביפן, הופעות ראשונות שקיים הזמר במדינה מאז 1973, אז הופיע עם "חמישיית ג'קסון". הכרטיסים ל-9 ההופעות שנקבעו מראש אזלו בתוך שעות וג'קסון נאלץ להוסיף 5 הופעות נוספות עקב הביקוש הגבוה. לצורך ההופעה הגיע ליפן מטוס ג'מבו חכור. המטוס הכיל ציוד שנפרק על ידי 22 משאיות עמוסות וכן פמליה של 132 מלווים. על הבמה הוצבו 700 פנסים, 100 רמקולים, 40 לייזרים, 3 מראות ו-2 מסכי ענק. בכל הופעה נעשה שימוש ב-70 תלבושות שונות.
סיבוב ההופעות נפתח ב-12 בספטמבר בטוקיו. ב-14 ההופעות שהתקיימו ביפן צפו כ-570,000 צופים. ההופעה שהתקיימה ב-27 בספטמבר באצטדיון יוקוהמה שבעיר יוקוהמה צולמה והוקלטה ויצאה לשוק ב-2009 כדיסק כפול ו-DVD לצפייה בשם "One night in Japan".
באוקטובר בוטלו הופעות שתוכננו להתקיים בפרת', אדלייד וניו זילנד בוטלו עקב העלות הגבוהה של הקמת הבמות - 8 מיליון דולר להופעה.

1988

החלק השני של הסיבוב החל ב-23 בפברואר בקנזס סיטי ובמהלכו התקיימו עוד 30 הופעות ברחבי ארצות הברית, שלאחריהן יצא סיבוב ההופעות למסע ברחי אירופה. ב-23 במאי עלה המופע ברומא. הביקוש הגדול ביותר לכרטיסים נרשם בבריטניה, כאשר כל הכרטיסים לשבעת ההופעות שהתקיימו באצטדיון וומבלי, במהלך החודשים יולי ואוגוסט, נמכרו תוך זמן קצר. ניסיונות לקיום מופעים נוספים לא צלחו עקב מגבלות תאריכים. בהופעות אלו צפו 504,000 צופים, ביניהם גם הנסיכה דיאנה והנסיך צ'ארלס. ב-30 ביולי שידרה רשת NBC את התוכנית "Michael Jackson Around the World" - 90 דקות של תיעוד דקומנטרי של מסע ההופעות. הסבב האירופאי הסתיים ב-11 בספטמבר בהופעה שהתקיימה בליברפול, במהלכה נפגעו כ-1,550 צופים, בעיקר עקב צפיפות.
בספטמבר חזר המסע לסבב נוסף בארצות הברית, שכלל 22 הופעות בחודש וחצי. בדצמבר התקיימו 9 הופעות נוספות בטוקיו. המסע הסתיים בנובמבר 1989 עם 5 הופעות שהתקיימו בלוס אנג'לס.
צבי שטאובר

שנותיו הראשונות

צבי מאיר שטאובר נולד ברומניה למשפחה חרדית. ועלה ארצה עם משפחתו בגיל ארבע. המשפחה השתקעה במושב בית גמליאל. בילדותו למד בבית ספר דתי ברחובות ואת לימודי התיכון ב"ריאלי" בחיפה. עם תום לימודי התיכון התגייס לעתודה האקדמית של צה"ל.

שירות צבאי

במהלך שירותו הצבאי כיהן במספר תפקידים מודעינים. במהלך שירותו כראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון, ניסח עבור הרמטכ"ל רב-אלוף אמנון ליפקין-שחק מסמך עמדות לקראת פגישה עם מקבילו הסורי. מסמך זה נחשף לתקשורת על ידי בנימין נתניהו כיושב ראש האופוזיציה וקיבל את השם מסמך שטאובר. מספר חודשים לאחר חשיפת המסמך, פרש שטאובר מצה"ל. שטאובר סיים שירות של 25 שנים בצה"ל בדרגת תת-אלוף.

שירות דיפלומטי

שטאובר החל את דרכו הדיפלומטית ביולי 1999 כיועץ המדיני של ראש הממשלה דאז, אהוד ברק. בשנים 2001–2004 שירת שטאובר כשגריר ישראל בבריטניה.
בשנת 2005 מונה על ידי שר הביטחון שאול מופז לאחד הצוותים שתווכו מול האמריקאים את עסקת מטוסי הפלקון עם סין. ארצות הברית טענה שישראל מכרה מוצרים אמריקאים. במשך שנה וחצי באותה תקופה היחסים הביטחוניים בין ארצות הברית וישראל היו קפואים לחלוטין.

רקע אקדמי

שטאובר למד ניהול באוניברסיטת הרווארד ועשה את הדוקטורט שלו ביחסים בינלאומיים וכלכלה של מדינות מתפתחות באוניברסיטת טאפטס בבית הספר למשפטים ודיפלומטיה על שם פלטשר. עם פרישתו מצה"ל התמנה להיות סגן נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עד יוני 2008 כיהן כראש המכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב.
איתן וירטהיים

איתן וירטהיים הוא רופא ישראלי המכהן כמנהל מרכז רפואי רבין.

ביוגרפיה

וירטהיים למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והוא בעל תואר שני במנהל מערכות בריאות מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1988 החל לעבוד כסטאז'ר במרכז רפואי קפלן. התמחה ברפואה פנימית במחלקה פנימית א' בבית חולים בילינסון. שימש רופא מומחה וסגן מנהל בית החולים. ב-2003 מונה למנהל בית חולים השרון. ב-2006 מונה לראש אגף הרפואה בחטיבת בתי החולים של שירותי בריאות כללית. ביולי 2011 מונה למנהל מרכז רפואי מאיר בכפר סבא. במהלך כהונתו זכה בית החולים במצטיין של שירותי בריאות כללית בשנים 2016 ו-2018, ובפרס שר הבריאות על מודל חלוצי של שירות והנגשת מידע. במרץ 2019 מונה למנהל המרכז הרפואי רבין בפתח תקווה.
מרמיטה אלפינית

תיאור

אורכה של מרמיטה בוגרת הוא כ-42 עד 54 ס"מ ללא הזנב, שאורכו כ-13 עד 16 ס"מ. צבע הפרווה של המרמיטה נע מצהוב-חום לאדום ולאפור כהה. משקלן של המרמיטות משתנה מאוד בכל עונה: הוא גבוה יחסית בסתיו, בו המרמיטות אוכלות כמויות גדולות של מזון על מנת לעבור בהצלחה את שנת החורף, ונמוך יחסית באביב. בסתיו משקלה של המרמיטה הוא כ-5.5 עד 8 ק"ג, ובאביב הוא כ-2.8 עד 3.3 ק"ג.

רבייה

עונת הרבייה היא בתחילת האביב; זאת על מנת שגורי המרמיטות יצברו כמות גדולה ככל האפשר של שומן, שיאפשר להם לעבור את החורף בשלום. הנקבה הדומיננטית מפחיתה את מספר הצאצאים של הזכר שלה מנקבות אחרות על ידי כך שהיא רבה איתן בזמן שהן בהיריון, וכך גורמת ללחץ שהורג את הולדים. ההיריון נמשך כ-33 עד 34 ימים, ובכל שגר נולדים עד שבעה צאצאים, למרות שבדרך כלל נולדים שלושה. הגורים נולדים עיורים, ופרווה כהה צומחת ימים ספורים לאחר הלידה. למשך תקופה של כ-40 ימים הגור תלוי באמו, שמביאה לו אוכל אל המאורה, ולאחר תקופה זו הגור כבר מחפש מזון בעצמו. צבע הפרווה האופייני למרמיטות בוגרות מופיע בסוף הקיץ, והגור מגיע לגודל המלא ולבגרותו המינית בגיל שנתיים.

שנת חורף

לקראת סוף הקיץ, המרמיטות מרפדות את המחילות שלהן; הריפוד יהווה מצע, שעליו הן יוכלו לישון את שנת החורף שלהן. המאורה נחסמת על ידי אדמה וצואתן של המרמיטות. בבוא החורף (לעיתים גם באוקטובר) המרמיטות מצטופפות ביחד ומתחילות את שנת החורף שלהן. במהלכה, קצב פעימות הלב של המרמיטות צונח דרסטית ל-5 פעימות בדקה, טמפרטורת הגוף שלהן יורדת לטמפרטורת הסביבה שבה הן ישנות, וקצב הנשימות שלהן יורד ל-1 עד 3 נשימות בדקה. תהליכים אלה מורידים את כמות השומן שהמרמיטה צורכת, ומאפשרים לה לעבור את כל החורף בשינה בלי צורך לאכול; למרות זאת, ישנן מרמיטות (בעיקר צעירות) שמתות מרעב בעת שנת החורף.
מריו פרניולה

ביוגרפיה

פרניולה נולד באסטי שבאיטליה. רכש את השכלתו הפורמלית בפילוסופיה תחת הנחייתו של לואיג'י פאריזון (Luigi Pareyson) באוניברסיטת טורינו, בה למדו גם אומברטו אקו וג'אני ואטימו (Gianni Vattimo). עבודתו אומנם מתרכזת באוונגרד, אך בנוסף, התעניינותו המוקדמת הייתה במטה-ספרות (metaliterature) אשר משכה תשומת לבו של אאוג'ניו מונטאלה. משנת 1966 ועד ל-1969 הוא היה קשור באופן הדוק לתנועה אינטלקטואלית אינטרנציונל סיטואציוניסטית (Situationist International) שנוסדה על ידי גי דבור (Guy Debord), אתו שמר על יחסי ידידות לאורך כמה שנים לאחר מכן. הוא קיבל קביעות מלאה כפרופסור באוניברסיטת סלרנו ולימד שם בשנים 1976-1983. לאחר מכן, עבר לאוניברסיטת תור ורגטה של רומא, בה הוא ממשיך ללמד עד היום. הוזמן לבוא כמרצה-אורח לאוניברסיטאות רבות ולמרכזי מחקר בצרפת, דנמרק, ברזיל, קנדה, יפן, וארצות הברית. חיבר ספרים רבים שתורגמו למספר שפות. בין כתבי העת שניהל נמנים "אגרגאר" (Agaragar) בשנים 1971-1973, "קלינמן" (Clinamen) בשנים 1988-1992, "אסתטיקה ניוז" (Estetica News) בשנים 1988-1995 ו"אגלמה": כתב-עת ללימודי תרבות ולאסתטיקה" (Ágalma. Rivista di studi culturali e di estetica) משנת 2000 ואילך.

תאוריות של פרניולה

במחקרו הפילוסופי התעסק פרניולה עם ארבעת הנושאים העיקריים תוך כדי שפיתח תאוריות רדיקליות: הגוף כדבר שמרגיש; טקס ללא משמעות; הבדל (différance) כניגוד פוסט-דיאלקטי; ואומנות כקטגוריה היסטורית.

גוף כדבר שמרגיש

למושג הראשון ישנם קשרים הדוקים לכיוונים של מחשבה עכשווית שהתרכזו על ראיפיקציה מבחינה מרקסיסטית, פטישיזם מיני, ורגש לא אישי.

טקס ללא משמעות

המושג השני קשור למחקרים היותר עדכניים בתחומים של אנתרופולוגיה והיסטוריה העוסקים בטקס אשר שמים דגש על עולמה של האימפריה הרומית העתיקה ועל הדת הנצרות קתולית.

הבדל (différance) כניגוד פוסט-דיאלקטי

המושג השלישי שייך למסורת המחשבה שמתחילה בפרידריך ניטשה (Friedrich Nietzsche), ג'ורג' בטאי (Georges Bataille) ומרטין היידגר (Martin Heidegger) ומובילה לז'אק דרידה (Jacques Derrida) ודקונסטרוקציה.

אומנות כקטגוריה היסטורית

המושג הרביעי ממפה את התנאים ההיסטוריים והחברתיים התורמים להתפתחות חוויות אומנותיות ואסתטיות וההתבוננות בהן. מיפוי זה ניזון מהמגמה המחקרית שבבסיס לימודי תרבות ולימודי תקשורת והוא נושק לנושאים שבהם עסקו גם תיאודור אדורנו (Theodor Adorno) וז'אן בודריאר (Jean Baudrillard).
פארק הגיבורים הלאומיים

פארק הגיבורים הלאומיים (באנגלית: National Heroes Park) הוא שילוב של גן בוטני ובית קברות לבכירי האומה בקינגסטון, ג'מייקה. גודלו 20 הקטאר והוא כולל מספר מונומנטים לזכר הגיבורים הלאומיים של האומה, ראשי ממשלתה ובני משפחותיהם ומנהיגים חברתיים. ביום הזיכרון של חבר העמים הבריטי (יום א' השני של נובמבר) מתקיים באתר טקס לזכר הנופלים במלחמות. על המקום שומר באופן קבוע משמר טקסי, שחייליו הם חלק מצבא ג'מייקה.

היסטוריה

האתר שימש מ-1783 כזירה למרוצי סוסים. ב-1818 נרכש השטח על ידי מועצת קינגסטון ושימש לחגיגות ציבוריות גדולות כגון החגיגות לביטול העבדות ב-12 באוגוסט 1838 וחגיגות "יובל הזהב" ו"יובל היהלום" של המלכה ויקטוריה ב-1887 ו-1897, בהתאמה. ב-1953 הופסק השימש באתר ככר מרוצי סוסים, הוא הוכשר לטקס קבלת הפנים לאליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת לרגל ביקורה הראשון באי ונקרא פארק הזיכרון לג'ורג' השישי לזכר אביה. כן הועתקה למקום האנדרטה לזכר נופלי מלחמת העולם הראשונה, ששכנה קודם לכן ברח' צ'רץ'. 
לאחר עצמאותה של ג'מייקה, ב-1962 הוכרז האתר כפארק הגיבורים הלאומיים. 
ב-5 בדצמבר 1976 התקיים במקום המופע המוזיקלי "Smile Jamaica Concert" ("חייכי ג'מייקה") בהשתתפות בוב מארלי לעיני 80,000 צופים.
ארמנדו פיירוצ'י

ביוגרפיה

פיירוצ'י נולד בשנת 1935 בחבל מארקה שבאיטליה, ביישוב מויה (Moie) שבמאיולאטי-ספונטיני במחוז אנקונה, כבנם של ארמנדו פיירוצ'י ושל דיאמנטה לבית דוניני. בגיל 10 אחרי שהתייתם מאביו נכנס לסמינר הפרנצסקני בסאסופראטו. ב-16 במרץ 1950, בגיל 15, נכנס פיירוצ'י כנזיר למנזר הפרנציסקני יעקב הקדוש. ב-19 בספטמבר 1957 נדר את נדריו הקבועים כנזיר במנזר בייזי וב-13 ביולי 1958 הוסמך ככומר.
הוא למד בעיקר הלחנה, נגינת פסנתר ועוגב, מזמור גרגוריאני, מוזיקה מקהלתית וניצוח מקהלות במכון האפיפיורי למוזיקה כנסייתית ברומא, בקונסרבטוריון סן פייטרו של נאפולי ובקונסרבטוריון הממלכתי על שם ג'אוקינו רוסיני בפזארו. הוא היה תלמידם של וינצ'נצו די דונאטו (אחד מתלמידיו של אוטורינו רספיגי) להרמוניה ושל ארג'נציו יוריו להלחנה.
הוא לימד נגינה והלחנה לעוגב בקונסרבטוריון רוסיני בפזארו. רבים מתלמידיו הפכו למורים באקדמיות למוזיקה ברחבי איטליה. פיירוצ'י הופיע במנצח מקהלות וברסיטלים לעוגב באיטליה, ביוון, בקפריסין, במצרים ובישראל.
החל משנת 1988 הוא פעל כנגן עוגב בכנסיית הקבר בירושלים וכפרופסור למזמור גרגוריאני ומוזיקה כנסייתית בסמינר התאולוגי הרומי-קתולי בירושלים. הוא כיהן בו כמנהל המכון למוזיקה "מגניפיקט" אותו הקים בירושלים בשנת 1995 ושבו לומדים כמאה-מאתיים תלמידים ושרוב מוריו הם ישראלים, רבים מהם יוצאי חבר המדינות. פיירוצ'י התגורר במנזר הפרנקציסקני סן סלוודור בירושלים. בשנת 2015 חזר לאיטליה מסיבות בריאות והתיישב במנזר בפרנציסקני סנטה קתרינה ביישוב פבריאני.
בשנים 1989–1999 הוא היה העורך הראשי של המגזין הדו-חודשי La Terra Santa (ארץ הקודש) של משמורת ארץ הקודש.
ב-11 בדצמבר 1997 מאמר שפרסם בכתב העת, שבו הביע את האמונה שהיהודים ייעלמו בעתיד, משך ביקורת בעיתון האיטלקי "קוריירה דלה סרה".
שלמה נוי

ביוגרפיה

שלמה נוי נולד ב-12 במרץ 1953 ברחובות ליעקב ולדוניה (לבית גרינברג) נוי.
למד רפואה במסגרת העתודה האקדמית, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D) מבית-הספר לרפואה הדסה ואוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1978–1983 שירת בצה"ל כרופא בחיל הים, בדרגת רב-סרן.
בשנת 1985 קיבל תואר MBA במכון האירופאי ללימודי מנהל עסקים - INSEAD, בפונטנבלו.
בין השנים 1985–2000 התמחה בפסיכיאטריה. בין השנים 1987–1998 שימש מרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב בפקולטה לרפואה על שם סאקלר. בשנת 1998 התמנה לפרופסור חבר.
בשנת 1997 קיבל תואר דוקטור במדיניות בריאות באוניברסיטת תל אביב.
סיים השתלמות במדיניות וכלכלת בריאות בבית הספר לרפואה באוניברסיטת מקמסטר בהמילטון שבקנדה.
בין השנים 1990 ל-1994 כיהן כסמנכ"ל בית החולים בילינסון.
שימש בין השנים 2001 עד 2003 כפרופסור מן המניין וסגן דיקן בקמפוס שיבא בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2009 נמנה עם מייסדי בית ספר לרפואה בקפריסין, מיזם משותף של אוניברסיטת סנט ג'ורג' בלונדון (St George's, University of London), אוניברסיטת ניקוסיה, אוניברסיטת תל אביב והמרכז הרפואי שיבא, ועל כך העניק לו בית הספר בשנת 2019 תואר דוקטור לשם כבוד.
נוי כיהן כמנהל בפועל של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר (2016), וכמנהל בית החולים השיקומי וסמנכ"ל שיבא למחקר, פיתוח ואקדמיה (1994–2019). הקים וניהל את השירות הפסיכוגריאטרי במרכז הרפואי שיבא. שימש כמנהל לנושא הניסויים הקליניים במרכז הרפואי שיבא, חבר ועדת הלסינקי ויו"ר ועדת פטנטים (משנת 1999 ועד 2016). כיום (2019) מכהן נוי כסגן יו"ר דירקטוריון חברת תל השומר בע"מ למסחור טכנולוגיה רפואית, אותה הקים ב-2006.
מומחה בתחום של איזון תרופתי ואינטראקציה בין תרופתית. משמש כעד מומחה בבית משפט למשפחה בדבר כשרות משפטית.
נשוי לתמר נוי (אברהם), ולהם שני ילדים. מתגורר בתל אביב.
החלילן מהמלין

החלילן מהמלין (בגרמנית: Der Rattenfänger von Hameln) היא אגדת עם נפוצה, שגרסאות שלה ידועות כבר מימי הביניים ועלילתה מתרחשת בעיר המלין (היא הָמֶלְן - Hameln - שבגרמניה) בעת מגפת העכברושים שפרצה בה בשנת 1284. הסיפור שוכתב שוב ושוב על ידי סופרים ומשוררים שונים לאורך ההיסטוריה, בהם האחים גרים ורוברט בראונינג. מוסר ההשכל של המשל הוא שהולכת שולל צפויה לעיתים לעונש אכזרי מאין כמותו.

עלילה

בעיר המלין פרצה מגפה של עכברושים. כאשר תושבי המלין נוכחו לדעת שכל מלחמתם במכרסמים הקטנים הייתה ללא הועיל וחסרת תוצאות, והייאוש וחוסר התקווה תפסו את מקום מאבקם, הגיע לעיר חלילן מסתורי ובפיו הצעה שאי אפשר לסרב לה: הוא הודיע שיגרש את כל העכברושים מהעיר תמורת תשלום. התושבים, שאפילו בכוחם המשותף לא עלה בידיהם לגרש ולו משפחת עכברושים אחת, לעגו לו פה אחד והתנהגו אליו כשוטה. כאשר שב בכל זאת על הבטחתו, התרצתה לבסוף מועצת העיר לאשר את ההסכם עם האורח הסהרורי בטיעון שאם יצליח מה טוב, ואם נכשל, אז דבר לא נשתנה וגורל עירם אבוד. יום אחרי כן נטל החלילן את חלילו והחל מנגן נעימה ברחובות העיר, והנה, להפתעת התושבים, החלו צצים מכל בית ופינת רחוב עכברושים לרוב ונמשכים באורח קסם אחר צלילי החליל. כשנאספו גדודים-גדודים של עכברושים, יצא החלילן את העיר ופנה אל נהר הוזר. בהגיעו אליו, נכנס אל תוך המים בעודו מחלל וכל העכברושים שנמשכו אחריו טבעו כולם בנהר. כך ניצלה המלין ממכת העכברושים ומועצת העיר הכריזה מיד על יום חג ונשף רב משתתפים. 
בהגיע החלילן לבקש את שכרו, נדחה ברוגז על ידי התושבים, שאף דרשו לגרשו משם לאלתר. משנוכח זה שאת שכרו לא יקבל, וכי תושבי המלין הם לא רק נוכלים אלא גם כפויי טובה כלפי מעשיו, נטל החלילן את חלילו והחל מנגן נעימת קסם אחרת. והנה מכל הרחובות והבתים יצאו ילדים וילדות, וכמוכי כישוף נהו אחריו ללא כל יכולת התנגדות. משנאספו הילדים כולם, יצא החלילן את העיר ומשם המשיך אל תוך הר גדול, ומעת שנכנסו ילדי העיר אל ההר, לא נראה שוב אף אחד מהם. כך איבדה המלין את כל ילדיה משום מעשיהם הרעים של תושביה.

מקור העלילה

האזכור הראשון של הסיפור היה כנראה על חלון זכוכית בכנסייה בהמלין בסביבות 1300. החלון תואר בכמה מקומות בין המאה ה-14 למאה ה-17 אבל הוא נהרס. החלון נחשב מבוסס על זיכרון של טרגדיה היסטורית בתולדות העיר. אבל למרות המחקר הנרחב, אין עדויות חד משמעיות לגבי אותו אירוע היסטורי. העכברושים נחשבים בדרך כלל כתוספת מאוחרת לסיפור, וישנן מספר תאוריות לגבי מהות האירוע, ביניהם טענה כי הילדים השתתפו במסע הצלב של הילדים.
לפי העדויות, במשך תקופה ארוכה היה בהמלין חוק שאסר על שירה ומוזיקה ברחוב מסוים בהמלין, כאות כבוד לקורבנות.
הנהר היחיד הקרוב להמלין הוא נהר וזר, ואם יש משהו בסיפור טביעת העכברושים הרי שזה בנהר זה.

גרסה ארץ-ישראלית

ב-2 באוקטובר 1931 פורסם ב"מוסף לילדים" של העיתון "דבר" סיפורו של אליעזר שמאלי, "גֵרוש העכברים". הסיפור מבוסס על סיפור החלילן מהמלין, שהוסב לארץ ישראל: את המושבה "ירדניה" פקדה מכת עכברים, ולטיפול בבעיה הוזמן שייח' ערבי, שבאמצעות כדורי מזון פיתה את העכברים לעבור את הירדן על גשר צר שבנה למטרה זו. לאחר שעברו העכברים לגדה המזרחית, הרסו אנשי ירדניה את הגשר. "ולשיך ניתן שכרו ביד נדיבה: חמש תרנגולות ותרנגולים שבעה".
ואט סותאט

ואט סותאט או, בשמו המלא ואט סותאט תפהאוואראראם (בתאילנדית: วัดสุทัศนเทพวราราม) הוא מקדש מלכותי בודהיסטי הממוקם בעיר בנגקוק (אחד מעשרה מקדשים מלכותיים בעיר). המקדש ממוקם בדרך באמרונגמואנג שבמרכז העיר.

היסטוריה

עבודות הקמת המקדש החלו בהוראת מלך תאילנד ראמה הראשון בשנת 1807. העבודות נמשכו בתקופתו של המלך ראמה השני (באותה עת נבנו דלתות העץ של המקדש), והקמתו הושלמה בתקופתו של המלך ראמה השלישי בשנת 1847.
במקדש הוצב הפסל פרא סרי שאקאיאמוני - פסלו של הבודהה שהועבר ממחוז סוקהותאי.
במתחם התחתון של המקדש 18 פגודות בסגנון סיני.
למול המקדש ממוקמת נדנדת הענק אשר שימשה בטקסים דתיים.
בשנת 2005 הוגש מתחם המקדש לארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. ההצעה טרם אושרה.
איום ברצח

איום ברצח הוא איום לרצוח אדם. איומים ברצח מופיעים בהקשרים רבים, החל מהקשר של בני זוג, דרך איומים על פקחי חנייה, איומים על מעסיקים על רקע פיטורין, סחיטה עבריינית וכלה באיומים על רקע פוליטי.

עבירה פלילית בישראל

בישראל, איום ברצח, ככל איום, הוא עבירה פלילית שדינה שלוש שנות מאסר, אם היא נועדה להפחיד או להקניט. סעיף 192 לחוק העונשין קובע:
המאיים על אדם בכל דרך שהיא בפגיעה שלא כדין בגופו, בחירותו, בנכסיו, בשמו הטוב או בפרנסתו, שלו או של אדם אחר, בכוונה להפחיד את האדם או להקניטו , דינו - מאסר שלוש שנים.
סעיף 307 לחוק העונשין מוסיף עונש חמור יותר למי שמעביר איום ברצח בכתב:
הגורם, במישרין או בעקיפין, שאדם פלוני יקבל כתב איום ברצח, והגורם יודע תכנו של הכתב, דינו - מאסר שבע שנים.

חופש הביטוי

היקף ההגנה של חופש הביטוי על איומים נדון בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקרה של Brandenburg v. Ohio בו נקבע שההגנה החוקתית על חופש הביטוי מונע איסור על קריאה לשימוש בכח או להפרת החוק למעט כאשר הקריאה מיועדת לגרום באופן מיידי להפרת חוק וסביר שהוא יגרום להפרת חוק כזאת. במקרה של WATTS v. UNITED STATES קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שיש להבדיל בין איומים אמיתיים אשר אינם מוגנים על ידי חופש הביטוי לבין צורות התבטאות הומוריסטיות, המוגנות על ידי חופש הביטוי. במקרה זה אמר מועמד לגיוס למלחמת ווייטנאם שהוא אינו מתכוון להתגייס ואם יכריחו אותו לשאת נשק הוא יפנה אותו כלפי הנשיא לינדון ג'ונסון. לאחר שהוא הורשע על ידי בית המשפט והרשעתו אושרה על ידי בית המשפט לערעורים, ביטל בית המשפט העליון את ההרשעה. עם זאת, בית המשפט קבע שאין חובה שהדובר אכן התכוון לממש את האיום שלו. בתיק Virginia v. Black נקבע שאיום אמיתי הוא כזה אשר נותן למקבלו את הפחד מפגיעה. על כן נקבע שחוק האוסר באופן גורף שריפת צלבים כמנהג הקו קלוקס קלאן, מכיוון שיש לבדוק בכל מקרה האם אכן המעשה מיועד לאיים או שהוא מיועד לבטא רעיון, דבר המוגן על ידי חופש הביטוי.

איומים על פוליטיקאים

איומים ברצח הם חלק משגרת החיים של פוליטיקאים רבים. נשיא ארצות הברית מקבל כ-3000 איומים ברצח בשנה, ובתקופה מסוימת ברק אובמה קיבל איומים בקצב של פי ארבעה כמעט. עלתה הטענה שככל שמנהיג הוא יותר כריזמטי, שיעור האיומים כלפיו גובר. דיווח של ה-FBI על איומים ברצח כלפי פוליטיקאים מעלה שרובם מגיעים מגברים בעלי נשק שעברו משבר אישי כמו מחלה או פיטורין, חלקם סובלים ממחלת נפש.
בהולנד המשטרה דיווחה על 428 איומים רציניים ברצח כלפי פוליטיקאים בשנת 2008, לעומת 264 איומים בשנת 2007. רוב האיומים בשנת 2008 הופנו כלפי חרט וילדרס בעל עמדות אנטי-איסלמיות.

איומים כלפי בני זוג

על פי ההערכות, בין 20-40% של בני הזוג הסובלים מאלימות חוו איומים ברצח.

פרסום

נושא פרסום קיומם של איומים ברצח כלפי אישי ציבור נתון לוויכוח ציבורי. ישנם המתנגדים לפרסום האיומים בטענה שהפרסומים מלהיטים את הדיון הציבורי ומגבירים את הסיכוי שמישהו יממש את האיומים.

החובה להזהיר

בארצות הברית, כאשר איום ברצח מובע לצד שלישי ולא לקרבן המיועד, אין חובה על הצד השלישי להזהיר את הקרבן. אולם, בהחלטה תקדימית של בית המשפט העליון של קליפורניה נקבע שעל פסיכולוג חלה חובה להזהיר קרבן של איום ברצח.
מנחם מאוטנר

מנחם (מני) מאוטנר (נולד ב-1951) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב ומופקד הקתדרה למשפט אזרחי השוואתי ולתורת המשפט ע"ש דניאל רובינשטיין בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. לשעבר דיקן הפקולטה (2000–2002).

ביוגרפיה

בעל תואר ראשון (1974, בהצטיינות) ותואר שני (1979), בהצטיינות יתרה. על מחקרו לתואר זה זכה ב"פרס פנחס ספיר - מפעל הפיס" על עבודת המוסמך הטובה ביותר של השנה), שניהם מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני נוסף (1980, שלמד כמלגאי של פולברייט) ותואר שלישי (1983) מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל בארצות הברית. עם סיום לימודי הדוקטורט שב לישראל, והצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב במסגרת מלגת אלון לקליטת חברי סגל צעירים.
ב-1987 קיבל את דרגת המרצה הבכיר, ב-1992 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2000 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. הוא כיהן כסגן דקאן (1996 - 1999), לאחר מכן נבחר לכהן כדקאן הפקולטה (2000 - 2002). ביוני 2019 פרש לגמלאות. 
בתפקידיו באוניברסיטה יזם בין היתר תוכנית של העדפה מתקנת בקבלה לפקולטה, שאומצה בהמשך על ידי שאר הפקולטות באוניברסיטה. הוא יזם גם את תוכנית "הזמנה לאוניברסיטה" בתחום המשפטים, שבמסגרתה תלמידי תיכון מבקרים באוניברסיטה ושומעים הרצאות במשפטים.
כדקאן הפקולטה יזם שינוי משמעותי במסגרת לימודי תואר הבוגר במשפטים. מאוטנר איפשר לסטודנטים לבחור את מרבית הקורסים שהם ילמדו, וכך, הלכה למעשה, לבחור את תחום התמחותם המשפטי, עוד בתקופת לימודי התואר הראשון.
מאוטנר לימד כמרצה אורח בשורת מוסדות בעולם, ובהם: אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קארדיף, אוניברסיטת הארווארד, אוניברסיטת קולומביה, והאוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה.
הוא זכה בשורת פרסים על מחקריו: ובין היתר, פרס צלטנר (2007), פרס יונתן שפירא לספר המצטיין (2009), פרס חשין (2015), פרס לנדאו (2017).
באוקטובר 2007, היה מועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
מאוטנר היה העורך ראשי של סדרת הספרים "משפט חברה ותרבות" היוצאת לאור על ידי הפקולטה למשפטים. כן היה חבר הוועדה להכנת הקודקס האזרחי של מדינת ישראל (בראשות השופט אהרן ברק).
ג'מירוקוואי

הקמת הלהקה

מקור השם ג'מירוקוואי הוא הלחם של המילים ג'אם, ושמו של השבט האינדיאני, האירוקווי (Iroquois). חברי הלהקה המקוריים, מקימיה והיוצרים של האלבום הראשון שלה היו ג'יי קיי (שירה), טובי סמית' (קלידים), סטיוארט זנדר (גיטרה בס) ניק ואן-גלדר (תופים) וויליאם ביוקנן (דידג'רידו). מאוחר יותר, הרכב הלהקה השתנה מספר פעמים, אך הסולן, כותב השירים העיקרי ומקים הלהקה ג'ייסון "ג'יי" קיי נותר נאמן לה. חבר ותיק אחר הוא המתופף דריק מקנזי שהצטרף ללהקה בשנת 1994 ועדיין פעיל בה. במשך השנים ניסה קיי להציג את ג'אמירוקוואי כלהקה, אך התבלטותו ביחס לאחרים, הסגנון שאימץ לעצמו והדרך שבה הציג את הלהקה לקהל, הביאו לכך שתשומת הלב של אמצעי התקשורת הייתה נתונה אליו כמעט באופן בלעדי. ג'מירוקוואי היו בתחילה אחד ההרכבים החשובים בתנועת האסיד-ג'אז, שהתבססה בלונדון בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20, יחד עם רביעיית ג'יימס טיילור, הברנד ניו הביז, גאליאנו וקורדיורוי. בהמשך התפתחה הלהקה לכיוונים מוזיקליים אחרים, כגון פופ, רוק ואלקטרוניקה. ג'מירוקוואי מכרו יותר מ-25 מיליון אלבומים ברחבי העולם וזכו בפרס גראמי בשנת 1997.

התבססות והצלחה

הסינגל הראשון של ג'מירוקוואי, "When You Gonna Learn" ("מתי תלמד"), יצא לאור ב-1992 בלייבל "אסיד ג'אז"). בעקבות הצלחתו חתם קיי על חוזה הקלטות עבור שמונה אלבומים עם "סוני BMG מוזיקה ובידור". האלבום הראשון בחברת סוני, Emergency on Planet Earth (מצב חירום על פני כדור הארץ) יצא ב-1993. אלבום זו לווה על ידי האלבום The Return of the Space Cowboy ("שובו של קאובוי החלל"), שיצא ב-1994. הסינגל Space Cowboy ("קאובוי חלל") זכה לתשומת לב במצעדים ובמועדונים.
בעוד שבבריטניה ובמערב אירופה זכתה ג'מירוקוואי לפופולריות גוברת, בארצות הברית ובשווקים נוספים היא נותרה אלמונית למדי. הפריצה הבינלאומית של הלהקה הגיעה עם צאתו של האלבום השלישי, Travelling Without Moving ("לטייל מבלי לנוע"), ב-1996. האלבום הוליד שני להיטים גדולים, Virtual Insanity ("אי שפיות וירטואלית") ו- Cosmic Girl ("נערה קוסמית"). ההצלחה של Virtual Insanity נעוצה בחלקה בקליפ שבוים על ידי ג'ונתן גלייזר, שכלל את תנועות הריקוד של קיי יחד עם צילומים מאתגרים-פיזית. בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV זכה הקליפ בארבעה פרסים - הקליפ הטוב ביותר, הפעלולים המיוחדים הטובים ביותר, הסינמטוגרפיה הטובה ביותר וקליפ הפריצה.
אלבומה הרביעי של הלהקה Synkronized ("מסונכרן") יצא לאור ב-1999. האלבום סימן נקודת מפנה בסגנונה המוזיקלי של הלהקה, כשלצד האסיד ג'אז וההשפעות האתניות מאלבומיה הקודמים, ניכרו באלבום גם מאפיינים של מוזיקת פאנק ודיסקו, תוצאה של העניין הגובר שהביע ג'יי קיי בסגנונות אלו. עד להוצאת אלבומם החמישי, A Funk Odyssey ("אודיסיאת פאנק") ב-2001, סגנונה של הלהקה השתנה באופן כה דרסטי, עד שמבקרים מסוימים העידו שהלהקה איבדה את "הצליל של ג'מירוקוואי". עם עזיבתם של יותר ויותר מחברי הלהקה המקוריים, בהם וואליס ביוקנן והדיג'רידו שלו, הפכה ג'מירוקוואי ללהקה מאוד שונה מזו של 1992. למרות השינויים, הסינגל הראשון מהאלבום החמישי, Little L ("אות L קטנה"), הגיע למקום הראשון במצעדים רבים ברחבי העולם.
ב-2003 ג'מירוקוואי ליקטה וערכה אלבום מיקס עבור סדרת Late Night Tales ("מעשיות שעת לילה מאוחרת") של תקליטי אזולי. בחירת השירים מעידה על השפעות הפאנק, סול והדיסקו של הלהקה. האלבום כלל שירים של האחיות פוינטר, הקומודורס, ג'וני "האמונד" סמית' וג'וני "גיטרה" ווטסון.
ב-2 במאי 2018 הופיעה הלהקה בישראל בלייב פארק בראשון לציון.