google/wiki40b huggingface dataset:
פנחס פישלר

ביוגרפיה

נולד בתל אביב לאביגדור וד"ר מרים (גרטן) פישלר. שירת כקצין בגולני בגדוד 13 ובחטיבה. רס"ן במיל. בוגר ומוסמך אוניברסיטת תל אביב, בעל תואר ראשון במשפטים (בהצטיינות) בכלכלה ובמדע המדינה ותואר שני במשפטים (בהצטיינות) ובמנהל עסקים (בהצטיינות). את התמחותו עשה אצל עו"ד נחמן גולדברג. במשך תקופה שירת כקצין חקירות ביחידה הארצית לחקירות הונאה של משטרת ישראל.
בשנת 1996 כיהן במשך תקופה קצרה כמנהל לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו. במהלך כהונתו "האשים" אותו העיתונאי אמנון אברמוביץ' ב"רישומים פליליים" כאשר כיהן בתפקידו בלשכה. מיד לאחר פרישתו הגיש פישלר תביעת לשון הרע אזרחית וקובלנה פלילית פרטית כנגד אמנון אברמוביץ' ואחרים. בשנת 2000, לאחר כארבע שנים של מאבק משפטי שניהל פישלר, התנצל אמנון אברמוביץ' על דבריו בשידור בקול ישראל ובערוץ 1, ובעקבות זאת ביטל היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין את ההליכים הפליליים נגד אברמוביץ'. גם העיתונים מעריב, ידיעות אחרונות, הארץ ו גלובס פרסמו מודעות התנצלות גורפת על פגיעה בשמו הטוב.
במהלך השנים כיהן בתפקידי ניהול שונים, ובהם: מנכ"ל קבוצת "יכין", מנכ"ל חברת "ביפאקול תקשורת", מנכ"ל חברת "גידרון תעשיות" מקבוצת "שופרסל", מנכ"ל חברת "פוני שיווק", מנהל השיווק של "גוטקס" בבעלות משפחת גוטליב, מנהל שיווק של "שמטן - דלקול" מקבוצת "דלק".
פישלר הוא חבר הפורום הפלילי של לשכת עורכי הדין בישראל. היה חבר הנהלת אומ"ץ וחבר הצוות המשפטי, וכיהן כחבר המועצה הציבורית של אומ"ץ ועמד בראש הוועדה להגנה על חושפי שחיתות במגזר הציבורי. בשנת 2011 קיבל עיטור כבוד מטעם תנועת אומ"ץ. בחודש יוני 2015 קיבל עיטור הוקרה מתנועת אומ"ץ. פישלר ידוע כ"מבקר המשטרה" והחוברת שהוא מפיק, מדי חודש בחודשו, מזה שנים רבות, בשם "משטרת לואי דה פינס" מכילה ביקורת מקיפה, פרטנית ונוקבת על פעילות משטרת ישראל. החוברת מופצת לכל נושאי המשרה הבכירים בישראל ולתקשורת.  החוברת, מצטברת חודש אחר חודש, על פני שנים רבות, משמשת גם סטודנטים באקדמיה ואנשי מחקר באקדמיה ללימוד, להרצאות ולהוראה, למאמרים ולמחקרים שונים וכן משמשת עיתונאים וציבור גדול של קוראים.  
פישלר כיהן בעבר כחבר בית הדין למשמעת של מפלגת צומת. פישלר כיהן כיו"ר ועדת המשטרה בלשכת עורכי הדין בישראל.   
עו"ד פיני פישלר ייצג בחודש נובמבר 2018, "פרו בונו", את מר רפי רותם, בפני וועדת גולדברג  ובכך מנע את מינויו של ניצב (בדימ.) צ'יקו אדרי לתפקיד מפכ"ל המשטרה, לאחר פרישתו של רב ניצב רוני אלשיך.  ועדת גולדברג, בראשות השופט אליעזר גולדברג,  פסלה את מינויו של ניצב בדימ. צ'יקו אדרי וראתה אותו בלתי ראוי לכהן כמפכ"ל משטרת ישראל. 
ביום 18/07/2019 מונה עו"ד פיני פישלר כחבר ועדת הביקורת בלשכת עורכי הדין בישראל, בראשות ראש לשכת עורכי הדין בישראל, עו"ד אבי חימי.
פישלר הוא אב לבן ומתגורר בתל אביב.
Tour Anfibio

רקע

סיבוב ההופעות כלל בעיקר שירים מאלבומה השלישי, Pies Descalzos והרביעי, Dónde Están los Ladrones?. הביקורות על המופע היו ברובן פושרות בשל עיכובם רבים, זמן המופע שהיה קצר מדי והאשמות על שימוש בפלייבק, בדומה למה שהיה בסיבוב ההופעות הקודם שלה, "Tour Pies Descalzos".
למרות הביקורות המעורבות, נמכרו כל הכרטיסים במהרה, ואף התווספו לסיבוב תאריכים נוספים. את ההופעות שקיימה שאקירה בבואנוס איירס ובמקסיקו, צילמו ושידרו בטלוויזיה המקומית, בחסות רשות השידור של אותו מקום.
עם כל אחד מתוך חמשת השירים "Ojos Así" ,"Si Te Vas" ,"No Creo" ,"Estoy Aquí", ו-"Ciega, Sordomuda", הופיעה שאקירה 12 פעמים במהלך כל הסיבוב.
מקס כהן

קורות חיים

נולד ב-1 בדצמבר 1941 בקזבלנקה שבמרוקו. בנערותו הרבה לשחק כדורגל, ובגיל 16 נרשם לראשונה לתחרות איגרוף שבה זכה במדליית זהב.
בגיל 18 זכה באליפות מרוקו באיגרוף, ולאחר הזכייה נבחר לייצג את מרוקו באולימפיאדת המשחקים הפאן-ערביים שנערכה בקזבלנקה. בתחרות, הביס כהן את מתחריו בשמונת הסיבובים המוקדמים, ועלה לגמר, להתחרות מול מתאגרף מצרי. האחרון הודיע כי הוא מסרב לעלות לזירה בשל יהדותו של מקס. לאחר הבהרה מצד שר הספורט של מרוקו לפיה אם לא יעלה לזירה, המתחרה כהן יוכרז כמנצח טכני, הסכים המתאגרף המצרי לעלות לזירה, והובס על ידי כהן. את מדליית הניצחון קיבל מחסן השני, מלך מרוקו.
לאחר הזכייה באליפות במשחקים הפאן-ערביים, החל לקבל הצעות ממפיקים שונים לעבור לזירה המקצוענית, והועמדו בפניו האפשרויות להגר לארצות הברית או לצרפת. לבסוף בחר להגר לצרפת, בעיקר בגלל השפה הצרפתית, שבה כבר שלט.
בגיל 20 הגיע לפריז שבצרפת, שם החל להתפרסם בתחומו, ולאחר תקופה זכה באליפות צרפת באיגרוף. בצרפת גם הפך לחברם של ידוענים כדוגמת ז'אן-פול בלמונדו, אלן דלון, אנריקו מסיאס ומוטל'ה שפיגלר. יחד עם ידוענים אלו היה עורך משחקי ראווה ברחבי צרפת. לאחר הזכייה באליפות צרפת יצא למסע בינלאומי כדי להתמודד בזירות נחשבות, בהן אצטדיון ומבלי הישן שבאנגליה ובמדיסון סקוור גארדן שבניו יורק בחודש יולי 1971 מול אמיל גריפית'.
בתחרויות מסביב לעולם נוצר סביבו עניין רב, שהורכב מאוהדיו מצד אחד וממתנגדיו בשל יהדותו מצד שני, ובמיוחד בלט במכנסיים שלבש בתחרויות, שעליהם הוטבע סמל המגן דוד. במרוקו לא היה יכול כהן ללבוש את המכנסיים האלו, אבל כשעבר לצרפת, התאפשר לו, והוא התעקש לעשות זאת בכל תחרות, כתנאי לעלייה לזירה.
ב-26 במרץ 1976 התמודד בפריז על תואר אלוף העולם במשקל בינוני מול המתאגרף הקולומביאני רודריגו ואלדס, אולם הובס לאחר 15 סיבובים, וזכה בתואר סגן אלוף העולם. לאחר ההתמודדות בפריז, ולאחר שצבר עשרות ניצחונות והפסדים בודדים, החליט לפרוש מהעיסוק בגיל 35 בלבד, כדי להיות קרוב יותר למשפחתו.
מעולם האיגרוף עבר לעולם העסקים, ופתח חברה מצליחה לעמילות מכס בפריז. בשנת 1995 עבר לענף המסעדנות, והקים בפריז שתי מסעדות גדולות.
בחודש יוני 2011 עלה לישראל והשתכן באשדוד.
כהן נשוי ליפה ואב לחמישה ילדים.
שחף שבתאי

שחף שבתאי (נולד ב-1975) הוא שף ישראלי.

ביוגרפיה

שחף שבתאי גדל בקיבוץ עמיעד. עם גיוסו לצה"ל התנדב לשייטת 13. שבתאי השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ולקח חלק בפעילות המבצעית. בשנת 1998, בתום שירותו הצבאי בן ה-4.5 שנים, נסע לפריז ולמד בבית הספר לבישול "פרונדי". אחר-כך נסע לשנת התמחות במסעדת "אודיאון" בניו יורק, ובערבים למד אפייה ב"בולה בייקרי". אחר-כך נסע לעבוד באבטחה באחוזתה של לילי ספרא בריביירה הצרפתית, שם התיידד עם השף ולמד ממנו יסודות בישול נוספים.
בשלב הבא נסע לתאילנד ביחד עם זוג נשוי שלמד אתו בפריז ופתחו בבנגקוק בית-ספר לבישול, שבתאי טייל בתאילנד ולמד את המטבח התאילנדי. בעת היותו בתאילנד הכיר את אנדי טאן, שף מסעדת "Vak Zuid" (פירוש השם הוא "היציע הדרומי" שכן המסעדה ממוקמת באצטדיון האולימפי של אמסטרדם)באמסטרדם, מסעדת פיוז'ן צרפתית-אינדונזית, טס להולנד ונהיה הסגן שלו בשנים 2002 עד 2005. כשבעל המסעדה, ג'ורג' דפררי, רצה לפתוח סניף שלה במומביי בהודו בשם Zenzi, נסע לשם שבתאי והקים את הסניף, אותה פתח גם במקסיקו. במומביי פגש את בת-זוגו הבריטית אמה, שעסקה בהקמת רשת האופנה הבריטית "נקסט" באסיה, לה נישא ולהם ילדה. ב-2005 שב לישראל וכיהן כשף מסעדת "איסט". ב-2006 פתח ביחד עם אנשי העסקים שוקי לרר וזהר אריאלי ובהשתתפות רשת "ספגטים" את מסעדת "מינה טומיי" בלונדון מיניסטורס בתל אביב וכעבור שנה פתחו סניף שלה בהרצליה. בשלהי 2008 שתי המסעדות נקלעו לקשיים כלכליים ונסגרו.
שחף שבתאי עבד כשף-יועץ עבור חברת Qli, שבבעלותה בתי מלון ובתי קזינו ברחבי העולם, במסגרת זאת הוא מקים מסעדות במקומות שונים עבור הרשת. בכל המסעדות הוא בונה את התפריט, מלמד את הטבחים ונשאר יועץ המסעדה. המסעדות השונות הן עירוב של מטבחים אסיאתיים, עם דגש עם וייטנאם, אינדונזיה וסינגפור וטכניקות צרפתיות. ב-2008 הקים את מסעדת Sa Sa zu בפראג, מסעדה שהופכת לבר בלילה ושוכנת במרכז בידור גדול, "סה סה זו". שבתאי הקים שלוש מסעדות במלון Beograd בבלגרד. ב-2010 הקים סניף של מסעדת "סה סה זו" במלון הבוטיק "שושנים" ברודוס.
כמו כן הקים לחברת QLI מסעדה אסיאתית בשם BAGO בקמבודיה. ועשה פרויקט הקמה במיניאמר.
שחף זכה בשנת 2012- 2013 בשף השנה בצ'כיה. המעדה שלו זכתה כמסעדת השנה שלוש פעמים בצ'כיה. שחף הוציא ספר בישול מצליח בשנת 2012 OSM CHUTI ASIE שהיה מועמד לקטגוריית ספר הבישול האסיאתי באירופה והגיע לשלב חמשת המועמדים הסופיים.
נכתב על שחף פרק בספר HVEZDY KUCHYNE על עשרת השפים הטובים בצ'כיה.
משנת 2009 - 2015 שחף זכה כל שנה ב BIB GOURMAND של הספר מישליין.
בשנת 2014 השתתף בפרויקט DOOR 19 במוסקבה שבו השתתפו חמישים השפים הטובים בעולם שנבחרו על ידי SAN PELLEGRINO
בשנת 2015 שחף יצא מהשותפות ב SASAZU והצטרף לפרויקט קולינרי בניו יורק.
בשנת 2016 מוביל קולינרית ומיתוגית את פרויקט "ניטן תאי" בתל אביב. 
בסוף שנת 2018 נבחר שחף לכהן כשף חברת התעופה ״אל על״.
Injustice: Gods Among Us

הומור

ה"סטורי" בנוי כסרט קומיקס רגיל, כך ששזור הומור. כשגרין לנטרן עומד להילחם בהאל ג'ורדן המרושע הוא אומר "הגיע הזמן לכסח לעצמי את הצורה". כשהוא מתבקש להצמיד את ידו לפאנל מחשב הוא מתבאס שהפאנל דווקא צהוב.
בן-ציון קאודרס

ד"ר בן-ציון קאודרס (Kauders;‏ 27 במאי 1907, י"ד בסיוון תרס"ז – 14 בינואר 1974) היה משפטן יהודי-הונגרי, ממנהיגי יהדות הונגריה ופעיל פוליטי ביישוב.

ביוגרפיה

קאודרס נולד בקורמנד (Körmend) שבהונגריה בבית ציוני כפרנץ (Ferenc) קאודרס. אביו, בנימין זאב, היה בעברו מחברי ארגון הסטודנטים "קדימה" בווינה. למד משפטים באוניברסיטת בודפשט, קיבל בה תואר דוקטור למשפטים ועבד כעורך דין.
ב-1943 היה מנהל המחלקה המשפטית של ארגון העזרה היהודית (OMZSA). קאודרס הוא מניצולי "רכבת קסטנר" שבאמצעותה הגיע בשנת 1944 לשווייץ. כמו רוב ניצולי הרכבת עלה לארץ ישראל ב-1945 והשתקע בחיפה.
שירת כנוטר עד 1947, ובמקביל היה חבר בהגנה, שירת בצה"ל והתנדב להג"א.
בישראל שימש במספר תפקידים ציבוריים כגון יו"ר התאחדות עולי הונגריה, חבר נשיאות של ברית עולמית של יהודים יוצאי הונגריה, חבר נשיאות הציונים הכלליים בחיפה, מנהל אגף הטחנות שליד התאחדות התעשיינים בישראל, נשיא בני ברית בישראל וסגן נשיא הארגון העולמי, חבר הוועד הפועל של המפלגה הליברלית.
מצא את מותו בתאונת דרכים ליד חדרה.
על שמו רחוב בחיפה.
Gewehr 98

היסטוריה

רובה ה-Gewehr 98 נקרא על שם שנת 1898, בה החל ייצורו. רובה זה החליף את ה-Gewehr 1888 בשירות הצבא הגרמני. התכנון הבריחי של ה-M98 נרשם כפטנט על ידי פאול מאוזר ב-9 בספטמבר 1895. ה-M98 עצמו היה אחרון בסדרה של רובים שהציגה חברת מאוזר בשנות ה-90 של המאה ה-19. מנגנון הרובה נגזר מהרובה הניסיוני Gewehr 96. 
ועדת בחינת הרובים Gewehr-Prüfungskommission (G.P.K.) הגרמנית אימצה את ה-M98 ב-5 באפריל 1898. ב-1901 הפך הרובה למבצעי כשנכנס לשירות כוח המשלחת לאסיה המזרחית, הצי ו-3 קורפוסים של צבא היבשה הפרוסי. הוא זכה לטבילת אש במרד הבוקסרים (1898-1901). ב-1904 הוחלט לייצר עוד מהרובים, וואפנפבריק מאוזר זכתה בחוזה לייצור 290,000 רובי M98 ו-DWM (ראשי תיבות של Deutsche Waffen und Munitionsfabriken) בחוזה לייצור 210,000 רובי M98.
רמברנדטפליין

רמברנדטפליין (בהולנדית: Rembrandtplein - "כיכר רמברנדט") היא כיכר במרכז אמסטרדם שבהולנד, על שם הצייר רמברנדט ואן ריין.
הכיכר הוקמה במקום בו היה שוק חמאה. במהלך המאה ה-20 התפתחה לאתר בילויים וחיי לילה, ולאתר תיירות, וסביבה הוקמו מלונות ובתי קפה רבים. במרכז הכיכר ניצב פסל דמותו של רמברנדט.

משמר הלילה

בשנת 2006 מוקמו ליד פסלו של רמברנט 22 דמויות ברונזה, מעשה ידי הפסלים הרוסים אלכסנדר טארטיונוב ומיכאיל דרונוב, המציגות בתלת-ממד את הדמויות ביצירתו המפורסמת של רמברנדט "משמר הלילה" המוצגת ברייקסמוזיאום שבעיר. בשנת 2009 הדמויות הועברו לעיר ניו יורק, בשנת 2010 לעיר מוסקבה ובשנת 2011 לעיר אוריינבאום ברוסיה. ב-2012 הוחזרו הדמויות לכיכר.
ז'ורז' סאנד

ביוגרפיה

סאנד נולדה בפריז לאב בעל ייחוס אריסטוקרטי ולאם פשוטת עם. את רוב ילדותה בילתה אצל סבתה באחוזה המשפחתית בחבל הצרפתי ברי, סביבה שהרבתה להופיע מאוחר יותר בספריה. ב-1822 הגיעה למשבר נפשי עקב לחציה של אמה וחלתה באנורקסיה. "קיבתה התכווצה מכעס עצור ולא עיכלה כל מזון. היא קיוותה למות ברעב ובאפיסת כוחות" היא נישאה לברון מ' קזימיר דודבאן (1795 - 1871) ולשניים נולדו שני ילדים: מוריס וסולאנז'. בעלה לקח על עצמו לנהל בחוסר כשרון את האחוזה שירשה, אולם סאנד לא העריכה אותו ולא יכלה להסתגל לציפיותיו המיניות, ובשנת 1835 לקחה עמה את ילדיה ועזבה אותו לנפשו.
רומן ביכוריה, "ורוד ולבן" (1831) נכתב בשיתוף פעולה עם ז'ול סאנדו (Sandeau), שממנו שאלה, על פי המסופר, את שם העט שלה, סאנד. היא זכתה לפרסום בשנה שלאחר מכן, עם צאת ספרה "אינדיאנה".
לאחר הפרידה מבעלה חשפה סאנד את חיבתה לבגדי גברים, מכנסיים וחליפה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה. על אף זאת, המשיכה להתלבש בשמלות באירועים חברתיים. התלבושת הגברית איפשרה לה לנוע בחופשיות יתרה ברחובות פריז וזיכתה אותה בגישה למקומות שככל הנראה היו אסורים על אישה במעמדה. זו הייתה התנהגות יוצאת דופן במאה ה-19, זמן שבו מוסכמות וכללים חברתיים - ובמיוחד בקרב המעמד הגבוה - היו בעלי חשיבות עליונה. כתוצאה מכך איבדה סאנד זכויות-יתר רבות הכרוכות במעמדה כברונית. למרבה האירוניה, חיים בנפרד מן הבעל היו מוסכמה מקובלת באותה תקופה בקרב נשים מן המעמדות הגבוהים, כל עוד הן נמנעו מלנהוג בצורה יוצאת דופן בציבור.
שמה של סאנד נקשר ליחסים רומנטיים עם הסופר אלפרד דה מיסה ועם המלחינים פרנץ ליסט ופרדריק שופן - אותו פגשה בפריז ב-1831. במנזר ואלדמוסה, באי הספרדי מיורקה, בילתה סאנד את חורף 1838 - 1839 בחברת שופן וילדיה. החופשה תוארה לימים ברומן שכתבה, "חורף במיורקה", שראה אור ב-1855. סאנד גם כתבה ספר בשם "לוקרציה פלוריאני" ובו מופיעה דמות בשם הנסיך קרול. קיימת תאוריה שדמות זו מייצגת את שופן ומתארת אותו כסובל כרוני וכאישיות שקשה להתמודד איתה. לאחר שיחסיהם הרומנטיים של סאנד ושופן הסתיימו, היא המשיכה לארח אותו באחוזה שלה ודאגה לצרכיו באופן אמהי. אולם חילוקי דעות בין השניים לגבי היחסים בין סאנד לבתה גרמו לסכסוך ולקרע חריף שגרם להם לנתק מוחלט.
במהפכה הרפובליקאית ב-1848 מילאה סנד באופן לא רשמי את תפקיד שרת התעמולה. היא חיברה עלונים והתנגדה לקוד נפוליאון שהציב נשים רווקות תחת חסות אביהן.
סאנד הייתה כותבת פורה ופרסמה למעלה מ-90 רומנים, 35 מחזות ועוד מאות מאמרים, אוטוביוגרפיות ומכתבים. בין הרומנים המצליחים שכתבה היו "אינדיאנה", "לֶליָה", "מוֹפְּרָה", "המדריך לטיול בצרפת", "קונסואלו" ו"הטוחן מאנגיבול". בהשראת חוויות ילדותה בכפר כתבה את הרומנים הכפריים "La Mare aux Diables", "פרנסואה העזובי", "פאדט הקטנה" (בעברית: "פדיטה הקטנה") ועוד. בין המחזות והיצירות האוטוביוגרפיות האחרות שכתבה היו "סיפור חיי", "היא והוא" (על אודות הרומן שלה עם מיסה), "יומן אינטימי" (שפורסם לאחר מותה, ב-1926) ו"חליפת מכתבים". סאנד הרבתה להופיע ביצירותיה הבימתיות בתיאטרון קטן משלה באחוזה המשפחתית שלה.
סאנד חיברה גם ביקורות ספרות וכתבים פוליטיים. כמו כן הייתה אחת הנשים הבודדות שעישנו מקטרת. בעקבות המהפכה הפמיניסטית, יש התעניינות מחודשת ביצירה שלה בצרפת.
ז'ורז' סאנד מתה בנוהאן (Nohant-Vic) שבצרפת ב-8 ביוני 1876 בגיל 72 ונקברה באדמת האחוזה המשפחתית.
דברי ימי ישראל

דברי ימי ישראל (בגרמנית: Geschichte der Juden, ההיסטוריה של היהודים; תורגם גם בשמות דברי היהודים ותולדות היהודים), מאת ההיסטוריון צבי גרץ, היא יצירה מונומנטלית, ראשונה מסוגה, המונה 11 כרכים ומתעדת את תולדות עם ישראל. בחיבור מושם דגש על גזרות הגלות, קידוש השם ומאבק העם היהודי לשמירת ייחודו הלאומי. הספר שימש במשך זמן רב כמקור המוסמך ללימודי ההיסטוריה היהודית, ותורגם לשפות אירופיות רבות.
הכרך הראשון לצאת לאור היה הכרך הרביעי מהספר, בשנת 1853. אחריו יצאו הכרך השלישי (1855) והכרך החמישי (1860). עד 1870 יצאו כל הכרכים 3–11. שני הכרכים הראשונים, המספרים את תולדות ישראל בזמן כתבי הקודש, יצאו רק בשנים 1874–1876, אחרי שובו של גרץ ממסעו לארץ ישראל. שני הכרכים הפכו בינתיים לשלושה, כאשר הכרך השני פוצל לשניים. גרץ פרסם במהלך השנים כמה מהדורות מקוצרות של ספרו.
וילהלם, נסיך ויד

ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-22 באוגוסט 1845 בנויוויד, בדוכסות נסאו, להרמן, נסיך ויד ולמריה, נסיכת נסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
במהלך מלחמת אוסטריה-פרוסיה לחם וילהלם כגנרל לוטננט בצבא הפרוסי תחת הארמייה השנייה, ושוב הוא לחם בשנת 1870 במהלך מלחמת פרוסיה-צרפת. בשנת 1893 הוא מונה נציב הקיסרי ולמפקד על יחידת האחיות המתנדבות בצבא, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1897.
וילהלם תמך במדיניות הקולוניאלית, ובין השנים 1891–1892 הוא היה יושב-ראש הוועדות הגרמניות נגד העבדות. וילהלם היה בעד במימון כולל למשלחות לחקור אזורים באפריקה שעדיין לא נחקרו, ומאז 1897 הוא היה חבר במועצה הקולוניאלית. כמו כן, ויליאם היה מייסד הליגה של הצי ומ-1898 עד 1901 אף כיהן כנשיאה.
בין השנים 1875–1886 הוא היה חבר הפרלמנט של מחוז הריין, ובין השנים 1888–1894 ו-1899–1901 אף כיהן כיו"ר הפרלמנט של מחוז הריין. מאז 1878 הוא היה חבר בבית הלורדים הפרוסי, ואף כיהן כנשיאו בין השנים 1897–1904.
ב-22 באוקטובר 1907 מת וילהלם בנויוויד, ובנו וילהלם פרידריך, נסיך ויד ירש את תאריו.
דוכסות נורמנדיה

היסטוריה

השטחים שקיבל רולו מהמלך כבר נכבשו למעשה בידי הוויקינגים, והיו מיושבים על ידם כבר זמן מה. בירת הדוכסות הייתה רואן, וכשהיא התרחבה מערבה נוספה בירה מערבית בעיר קן. במהלך המאה ה-10 הגדילו הדוכסים את שטחם עד שהדוכסות הגיעה לשיאה ב-1050.
בשנת 1066 הביס ויליאם דוכס נורמנדיה, שנודע מאוחר יותר כוויליאם הכובש, את המלך האנגלי הרולד גודווינסון בקרב הייסטינגס, והוכתר כמלך אנגליה במערכה שנקראה הכיבוש הנורמני של אנגליה. היחסים בין האנגלו-נורמנים לצרפתים הפכו למורכבים יותר לאחר הכיבוש הנורמני, שכן הדוכסים הנורמנים קיבלו את תארם ושטחיהם בתמורה לנאמנות וסאלית למלך צרפת, אולם כעת היו שווי ערך למלך כמלכי אנגליה. במאה ה-12, עם יסודה של השושלת האנגווינית, שלטו הנורמנים במחצית מצרפת ובכל אנגליה, אולם עדיין נחשבו טכנית לווסאלים של צרפת.
המלכים הנורמנים הזניחו את שטחיהם בנורמנדיה עצמה, שם חבו את נאמנותם למלך צרפת, והעדיפו לגבש את כוחם בממלכת אנגליה החדשה. עושרם הרב שימש לבניית קתדרלות, טירות וביסוס המשטר באנגליה ולא להגנת נורמנדיה, וכך הם ניכרו את האוכלוסייה המקומית והחלישו את הדוכסות בעוד כוחם של מלכי צרפת גדל. הדוכסות נשלטה כחלק מהממלכה האנגלו-נורמנית עד 1204 אז פיליפ השני, מלך צרפת כבש את כל שטחי הדוכסות מלבד איי התעלה.
במהלך מלחמת מאה השנים כבשו האנגלים מספר פעמים את נורמנדיה, אך ב-1468 החזיקו בה הצרפתים באופן סופי. המהפכה הצרפתית ב-1789 סימנה את קיצן של זכויותיה ההיסטוריות של הדוכסות, וב-1790 חולק השטח לחמישה מחוזות.
כיום ג'רזי וגרנזי מהווים את דוכסות נורמנדיה המודרנית. באיים אלו המלכה אליזבת מוכרת כ"דוכס נורמנדיה".
בשנפט

בַּשְנֶפְט (ברוסית: Башнефть, נסחרת בבורסת מוסקבה MCX: BANE) היא חברת נפט וגז רוסית שנוסדה ב-1946. היא נוצרה בתחילה על ידי העברת נכסי נפט של משרד הנפט הסובייטי בבשקורטוסטן לממשל האזורי של "הרפובליקה של בשקורטוסטן" על ידי בוריס ילצין. לאחר מכן הופרטה בשנים 2002-2003 על ידי מורטזה רחימוב, מושל בשקורטוסטן.
החברה היא ממפיקות הנפט הגדולות ברוסיה עם כ-140 מתקני נפט וגז ועם הפקה שנתית של 16 מיליון טונות. לחברה גם שלוש מזקקות נפט באופה וכ-100 תחנות דלק.
לחברה כ-8,150 עובדים. במשך כשנתיים (בשנים 2010 - 2012) החברה הייתה לספונסר הראשי של קבוצת הכדורגל צסק"א מוסקבה.
Ghost (סקיי פררה)

רקע

אחרי שפררה שחררה את השירים "17", "One" ו"Obsession", פררה הודיעה על כך שאלבום הבכורה שלה ייצא ב-11 בינואר 2011. בסופו של דבר זה הוחלף במיני האלבום הראשון שלה "As If", אשר יצא לאור ב-22 במרץ 2011. בנובמבר 2011, פררה הודיעה על כך שאלבום הבכורה שלה ייצא ב-2012, והודיעה על כך שסינגל הבכורה ייצא בפברואר. מאוחר יותר, היא חשפה שהיא עובדת עם ג'ון בריאון, גרג קרוסטין ושירלי מנסון על האלבום התוכנית להוציא מיני אלבום בשם Ghost נחשפה על ידי האתר פיצ'פורק ב-30 באוגוסט 2012. תמונת המיני האלבום צולמה על ידי הדי סלימאן ופורסמה על ידי פררה דרך חשבון הטוויטר שלה ב-17 בספטמבר. למרות שהאלבום תוכנן לצאת ב-2 באוקטובר, בסופו של דבר הוא יצא ב-16 באוקטובר בקנדה ובארצות הברית
רוברט סטורואה

חייו

רוברט סטורואה נולד בטביליסי למשפחת אמנים. אביו, רוברט איוונוביץ' סטורואה היה צייר ידוע שעבודותיו מופיעות בתצוגה הקבועה של מוזיאון האמנות של גאורגיה. אשתו של סטורואה, דודנה קווסלבה, היא מומחית לפילולוגיה, סופרת ופילוסופית, ששימשה כמתורגמנית במשפטי נירנברג.
סטורואה היה תלמידו של מיכאיל טומאנישווילי במכון לתיאטרון של טביליסי על שם שותא רוסתוולי. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1961, והחל בקריירה שלו בתיאטרון שותא רוסתוולי, ובשנת 1979 התמנה לתפקיד מנכ"ל התיאטרון, ובשנת 1982 הוא התמנה לתפקיד המנהל האמנותי הראשי.

יצירתו

הצלחתו הראשונה של סטורואה באה, בשנת 1965, עם ביום ההצגה "המשפט של סיילם" המבוסס על ספרו של ארתור מילר, "ציד המכשפות". מאוחר יותר הוא רכב על גל ההצלחה עם ביום ההצגות מעגל הגיר הקווקזי של ברטולד ברכט (בשנת 1975), ריצ'רד השלישי (בלונדון ובאדינבורו בשנים 1979-1980) והמלך ליר (ניו יורק, 1990) בכיכובו של השחקן הקומי ראמאז צ'חיקוודזה. האינטרפרטציות שנתן למחזותיו של שייקספיר, "ריצ'רד השלישי" ו"המלך ליר", הביאו לפרסומו כמי שנותן אינטרפרטציה פרדוקסלית לתיאטרון השייקספירי. להוציא את 37 מחזותיו של שייקספיר, בייס סטורואה 17 מחזות נוספים. חמישה מהם בתיאטרון רוסתוולי. בשנת 1986 הוא ביים את "המלט" בריוורסייד סטודיוס, כאשר אלן ריקמן שיחק כהמלט. האיגוד הבינלאומי לשייקספיר שיבח את סטורואה כאחד מעשר ההפקות הטובות ביותר במשך 50 השנים האחרונות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 השתנה כיוון עבודתו לתוך עולמו הפנימי. עבודותיו כללו את "החיים הם חלום" של פדרו קלדרון (Pedro Calderón)‏ (1992), "הנפש הטובה מסצ'ואן" של ברכט (1993), "הבשורה על פי יעקב" המבוסס על ספר אלפבית של יעקב גוגבשווילי (1995), "למרה" של גריגול רובכידזה (1996). בשנות ה-2000 קיבלה עבודתו של סטורואה גוון פילוסופי יותר בהרהורים על הנצח והאיזון הנכון בין החיים והמוות. השפה המטפורית של עבודותיו האחרונות היא פואטית יותר וכוללות את פנטזיה "סטיקס" על פי הסימפוניה לתזמורת של גיה ק'אנצ'לי (2002), שתי גרסאות חדשות של המלט בטביליסי (2001, 2006) ומחכים לגודו של סמואל בקט (2002).
מיירה ברקינרידג' (ספר)

תקציר העלילה

מיירה ברקינרידג' היא אישה צעירה ומושכת בת 27, היורשת את חלקו של בעלה המנוח מיירון ב"אקדמיה לשחקנים ושחקניות צעירות ושאפתניות", בשותפות עם דודו של מיירון, באק לונר. לונר הוא שחקן מערבונים בעל אופי צבעוני. הנרטיב של מיירה מתחיל בכך שהיא מתארת את עצמה כ"אישה שלא תהיה בבעלותו של אף גבר" וכבעלת מראה דומה לכוכבות הזוהר של תור הזהב ההוליוודי. באופן כללי, מיירה די אובססיבית לקולנוע ההוליוודי של שנות ה-40, ומצהירה שהספרות מתה, ושהסרטים האלו הם פאר היצירה, ואולי רק אמנות הפרסומות המתפתחת בזמנה תעלה עליהם. היא מביעה שאט נפש מבאק, המנסה להתחיל איתה ללא הרף, למרות הפרשי הגילאים והקשר המשפחתי ביניהם, ומספרת שהוא כבר לא כמו שהיה בצעירותו בסרטים, אלא הפך ל"זקן ומעורר בחילה". המחלוקות בין השניים גוברות כאשר באק מתאר את מיירון כהומו, ורומז שהוא התאבד, ושוכר שירותי בלש פרטי כדי למצוא פגם בירושה לנשל את מיירה מחלקה באקדמיה למשחק.
במהלך הסיפור מתגלות שלוש משימותיה של מיירה: הראשונה הוא פילוסופית—היא מבקשת להבנות מחדש את המושג "מגדר", ולמגר "כל זכר לגבריות מסורתית בגזע האנושי" ולהפוך את האנושות לפולימורפית. השנייה היא סנטימנטלית—היא רוצה להשלים את הספר שהתחיל מיירון על עבודתו של מבקר הקולנוע פארקר טיילר, עבודה שמשמשת כעדשה לעולם עבור מיירה, ואותה היא מצטטת ללא הרף. השלישית היא פרטקטית—היא מנסה לשמר את ירושתה. 
מיירה מלמדת באקדמיה שיעורים קבועים (יציבה ואמפתיה), אך מטרתה האמיתית היא ללמד צעירים עם שאיפות קולנועיות מה זה להיות גבר בעידן דומיננטיות נשית. מיירה בוחרת בתור הקורבן הראשון שלה את אחד "החתיכים" של האקדמיה, בחור סטרייט בשם ראסטי גודובסקי, ומבקשת להרחיקו מחברתו היפה מרי-אן פרינגל. היא מביאה את ראסטי למרפאת האקדמיה, שם היא מתעללת בו מילולית, וקושרת אותו למיטת הבדיקות. היא אונסת אותו אנאלית עם דילדו. היא מצהירה כי "להיות גבר בחברה שמנוהלת על ידי מכונות זה להיות מיותר, נספח רך לכל מה שיעיל וקשיח". היא מאמינה שלא נותר לגברים מסורתיים כל תפקיד, מכיוון שאין צורך במאבק פיזי כדי להתקיים או להתרבות.
מיירה רוצה להתנקם בגברים על התייחסותם לנשים, אך מסתבר שרודי נהנה מהשפלתו, ואכן עוזב את מרי-אן. 
מאוחר יותר, מיירה נפצעת בתאונת דרכים—והסיפור מתהפך. מתברר שמיירה היא-היא מיירון, ושכחלק ממעברה המגדרי אף ביצעה ניתוחים לשינוי מין. כתוצאה מהתאונה, היא נאלצת להסיר את השתלים בחזה וגם מפסיקה לקחת הורמונים, ופתאום הגוף שלה מתחיל להיראות שוב זכרי. מיירה מחליטה לחזור להיות מיירון. עכשיו, כזכר סריס, מיירון מחליט להתמסד ביחסים עם מרי-אן.
עלילות משנה בספר סובבות בדס"מ וסטיות מיניות, צריכת סמים, וכן המערבולת של תעשיות המוזיקה והקולנוע.
יעקב כלפון

ביוגרפיה

נולד ליוסף ולפרחה כלפון בשנת ה'תקס"ח (1808), בתטואן שבמרוקו, ונקרא על שם הרב יעקב (בן) מלכא (מהריב"ם) בעקבות חלום שחלמה אימו (ראה להלן). בתחילת חייו חי חיי רווחה, אביו היה סוחר וגביר שפעל באזור גיברלטר ואמו שכרה לו לרב את הרב יהודה אלמאליח שהתגורר בביתם וכילכלה אותו. אחרי שאביו נפטר בעיר בה הלך לרגל מסחרו הם הפכו לעניים מרודים, ומאז למד תורה מתוך מחסור.
כיהן כאב בית הדין בקהילת יהודי טיטואן. התנהג בחסידות ובפרישות, ועסק רבות בתורת הנגלה והנסתר.
ניהל חלופת מכתבים עם רבני דורו מערי צפון אפריקה.
נפטר בי"ט באב ה'תרט"ו (1855).

משפחתו

בנו הבכור יוסף. בנו הרב יהודה כלפון שהיה דרשן מפורסם. בנו הרב יצחק. בנו הרב משה שהיה סופר סת"ם וסופר שטרות. בנו מאיר (נפטר בה'תרס"ו) שהתחיל להשתדל להדפיס מספריו ואת ספרי 'נר מערבי'. בתו פריחא, אשת הרב יונה נהון. ובתו זהרא.
אחד מצאצאיו, הוא הרב עמרם אבורביע (מצד אמו).
אדיטה וילקויקיוט

אדיטה וילקויקיוט (בליטאית: Edita Vilkevičiūtė; נולדה ב-1 בינואר 1989) היא דוגמנית ליטאית.

נעוריה

וילקויקיוט נולדה ב-1 בינואר 1989 ב-קאונאס, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, ברית המועצות (כיום ליטא). על פי ראיון שנערך איתה לאחרונה בטלגרף, היא השתתפה בליהוק דוגמנות שאורגן על ידי D-Max ניהול דוגמניות בזמן שהייתה בחופשה עם ההורים שלה בחוף הים בליטא.

התדמית הציבורית

Models.com מדרג אותה בין 50 הדוגמניות המובילות ברשימה, כמו ברשימת הדוגמניות "הכי סקסיות", ובדירוג "בנות הכסף". ב-2015, היא הצטרפה לראשונה לדירוג בתור אחת הדוגמניות שמרוויחות הכי הרבה בעולם על ידי פורבס.
The Art of Letting Go

הוצאה

השיר נחשף לראשונה דרך הרשת החברתית פייסבוק ולאחר מכן שוחרר באופן רשמי להורדה דיגיטלית. הרעיון של להפיץ את השיר בפייסבוק היה של המנהל שלה והראפר ג'רמיין דופרי על מנת לעניין את התעניינותם של "מעריצים מתים" בה. 
לבסוף, הגרסה שאותה הפיצה קארי בפייסבוק שלה, הייתה גרסת דמו ולא הגרסה הסופית של השיר, קארי מחקה את השיר מהפייסבוק לאחר כמה שעות והעלתה אותו מחדש בגרסה המקורית תוך כדי שהיא מתנצלת על מה שקרה.

ניתוח מוזיקלי

מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר R&B וגוספל אשר מושפע ממוזיקה ישנה יותר. פסנתר וגיטרת מיתרים היו כלי הנגינה העיקריים בהם השתמשו להכנת השיר. מבחינה לירית השיר מדבר על הכוח של אנשים להפרות ולשחרר את הדברים הקשים והרעים בחיינו. 
השיר זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה אשר השוו אותו לסינגל הבכורה שלה "Vision of Love", בעקבות ההפקה המינימליסטית והיכולות הווקאליות שלה. אך בשל היעדר קליפ השיר לא זכה להצלחה בעולם כאשר נכנס למצעדים של מספר מדינות מועטות וגם בהם לא הגיע למיקומים גבוהים.