google/wiki40b huggingface dataset:
20 מיליון מיל אל כדור הארץ

עלילת הסרט

דייגים באיטליה מבחינים בחללית המתרסקת לתוך הים. הדייגים ממהרים לחפש ניצולים, ונכנסים לחללית דרך חור שנפער בה. הם מוצאים רק שני אנשים שנשארו בחיים וממהרים להוציא אותם מתוך החללית ולברוח ממנה לפני שהיא טובעת. אנשים אשר היו שותפים לפרויקט הטיסה של החללית (שהייתה לכוכב הלכת נוגה) מוצאים את הדייגים אשר חילצו את ניצולי ההתרסקות ושואלים אותם שאלות בנושא. 
בינתיים, ילד שמטייל על חוף הים מוצא גליל מתכת עם גוש חומר דמוי ג'לי בתוכו. הילד מוציא את גוש החומר מתוך הגליל ולוקח אותו אל וטרינר מקומי. הילד משכנע את הווטרינר לקנות את גוש החומר. במקביל, שני הניצולים מהתרסקות החללית מתעוררים במרפאה קטנה ואחד מהם חולה במחלה קשה ומת. הניצול השני ממהר למצוא את גליל המתכת. 
הרופאה שהייתה במרפאה שבה התעוררו ניצולי ההתרסקות חוזרת לביתה, שהוא גם ביתו של הווטרינר. בכניסתה לבית, מגלה הרופאה שמתוך הג'לי שקנה הווטרינר יצא יצור משונה. הרופאה מראה לווטרינר את היצור, וזה מתלהב ומחליט לקחת אותו לגן הזואולוגי. כשהרופאה והווטרינר מתכוננים לנסוע אל הגן הזואולוגי, הם מגלים לתדהמתם שהיצור הכפיל את גודלו. 
משלחת נוספת של אנשים שהיו חברים בפרויקט הטיסה לנוגה מאתרת את הילד שמצא את גליל המתכת וזה מספר להם על הווטרינר לו מכר תוכנו של הגליל. המשלחת מאתרת את הווטרינר, ממש בזמן להגיע אל היצור שגדל בהרבה מגודלו המקורי וברח. חברי המשלחת רודפים אחרי היצור לתוך חווה, וכמעט תופסים אותו, אבל הוא מצליח לתקוף את בעל החווה ולברוח. 
המשלחת חוזרת לבסיסה והוגה תוכנית חדשה ללכידת היצור. משלחת חדשה מצליחה לאתר את היצור ולהפיל עליו רשת חשמלית, וזו גורמת לו להלם ולאיבוד הכרתו. ניצול ההתרסקות יוצא עם כתבים לראות את היצור, שנמצא באותו זמן במעבדה וגדל לממדי ענק. היצור מצליח להתעורר מהתרדמת ולברוח מהמעבדה. היצור זורע הרס רב, והצבא יוצא בעקבותיו. אחרי מרדף ארוך בעקבות היצור, הוא מטפס על הקולוסיאום. הצבא יורה לעברו ומפיל אותו יחד עם אבנים כבדות מהקולוסיאום, המוחצות אותו למוות.
בית הכנסת נוז'יק

הקמת בית הכנסת

זלמן ורבקה נוז'יק היו זוג יהודים עשירים חשוכי ילדים, שהקדישו את הונם לבניית בית כנסת חדש בורשה. הם מינו לצורך כך ועדה מקרב נכבדי הקהילה בעיר, בראשם עמד זלמן נוז'יק עצמו. בשנת 1893, רכשה הוועדה את הקרקע ברחוב טווארדה 6 לצורך בניית בית הכנסת, בסכום של 157,000 רובל. הבניה שנמשכה 4 שנים (1898-1902) עלתה בסופו של דבר 250,000 רובל. הסכום כולו שולם על ידי משפחת נוז'יק. בל"ג בעומר תרס"ב (1902) נחנך המבנה המפואר של בית הכנסת בטקס חגיגי. פחות משנה לאחר מכן, נפטר זלמן נוז'יק. אשתו רבקה, נפטרה בשנת 1914.

פעילות בבית הכנסת

בבית הכנסת כיהן פרופ' מאיר בלבן, אשר נאומיו משכו רבים לבית הכנסת. אופיין המפואר של התפילות שנערכו בבית הכנסת היוו אף הן מקור משיכה. על ההווי המוזיקלי בבית הכנסת היה אחראי מנצח המקהלה אברהם צבי דוידוביץ'. המקהלה הורכבה מגברים ונערים, ליוותה את החזן ושרה יצירות ליטורגיות של מלחינים ידועים. במהלך השנים שימשו כחזנים ראשיים בבית הכנסת, שלמה הרשמן (אחיו הצעיר של החזן מרדכי הרשמן), משה לוינסון וגרשון סירוטה. בבית הכנסת שימש גם "חזן שני" שהיה סגן לחזן הראשי. בין החזנים ששמשו בתפקיד זה היו יעקב לוינסון ואברהם ברקין (אביו של החזן יעקב ברקין), לעיתים היה זה סולן מן המקהלה.
הרב והמטיף הראשון בבית הכנסת היה הרב הגאון אבא חיים מיקלישנסקי זצ"ל. מיקלישנסקי התחנך בישיבת וולז'ין והיה בין חתניו של רבה של וורשה, הרה"ג שמואל זענוויל קלפפיש זצ"ל,  שנפטר בשנת 1902.
הבניין עבר שיפוץ בשנת 1923. לרגל הפתיחה המחודשת נערך בבית הכנסת טקס בו הופיעה מקהלת בית הכנסת בניצוח דוידוביץ' אשר ליוותה את החזן גרשון סירוטה.

מלחמת העולם השנייה

בתחילת הכיבוש הנאצי בפולין, נכלל בית הכנסת בתחום הגטו ויהודים הורשו להתפלל בו. עם צמצום הגטו, הוצא בית הכנסת מחוץ לתחום והמבנה הוחרם וחולל על ידי הפיכתו לאורוות סוסים ומחסן למספוא. בית הכנסת ניזוק בהפצצות בעקבות המרד הפולני בשנת 1944. עם תום המלחמה, שופץ בית הכנסת ונפתח מחדש לציבור בסוף שנות הארבעים.

מאז מלחמת העולם השנייה

בשנת 1977 החלו עבודות לשיפוץ והרחבת בית הכנסת. על המבנה נוסף אגף, שיועד למשרדי הקהילה היהודית בורשה. הפתיחה המחודשת נערכה בסימן 50 שנים למרד גטו ורשה, בתאריך 18 באפריל 1983. בפתיחה נכחו מנהיגים יהודיים מפולין ומהעולם וכן נציגי הכנסייה הקתולית בפולין.
בשנות התשעים היווה בית הכנסת יעד להתקפות אנטישמיות, ובשנת 1997 אף הוצת, ונגרם נזק למבנה.
כיום משמש בית הכנסת את הקהילה היהודית הקטנה בורשה.
ליגת העל הגרמנית בכדורסל

היסטוריה

הליגה נוסדה בשנת 1939 כליגה חובבנית, וב-1966 הפכה להיות ליגה מקצוענית.
בתחילה חולקה לבית צפוני ודרומי כל אחד עם 8-10 מועדונים. בהמשך אוחדו הבתים ובעונת 1966/67 החלו גם משחקי הגביע הגרמני. 
מאז שנת 2009 הספונסר הרשמי של הליגה היה "Beko", למשך שש שנים. כיום (עונת 2016/2017 הספונסר הראשי הוא easyCredit. 
הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א. במהלך העונה הסדירה כל קבוצה משחקת פעמיים נגד כל קבוצה אחרת בשיטה של בית חוץ, הווה אומר שבעונה הסדירה יש 34 משחקים. 8 הקבוצות המסיימות ראשונות עולות לסדרות פלייאוף של הטוב מחמישה משחקים כאשר בסופן מוכתרת האלופה.
האלופה משחקת במפעל היורוליג, הקבוצות המסיימות במקומות 2-3 וזוכת הגביע הגרמני משחקות במפעל היורוקאפ, וכן הקבוצה המסיימת במקום 4-5 משחקת במפעל היורוצ'אלנג'.
יוסי בן אהרון

ביוגרפיה

בן אהרון נולד בירושלים לאהרן ושמחה בן אהרון, היגר עם משפחתו למצרים בגיל חצי שנה, גדל בפורט סעיד ולמד בבית ספר בריטי. אחרי החלטת החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 חזר עם הוריו וארבעת אחיו לארץ ישראל, אח אחד נשאר כעירבון שהמשפחה תחזור למצרים. שירת בצה"ל בחיל הקשר, למד באוניברסיטה העברית בירושלים ערבית וספרות ערבית. 
לאחר מלחמת סיני החל בקריירה במשרד החוץ, תחילה עבד באגף המנהלה והכספים, שירת כפקיד בשגרירות ישראל בבורמה ואחר כך עבד במחלקת המחקר של המשרד. שליחותו הדיפלומטית הראשונה הייתה בשגרירות ישראל בארצות הברית בה שימש מזכיר ראשון ויועץ לשגרירים אברהם הרמן ויצחק רבין. ב-1973 שב לישראל ושירת במשרד ראש הממשלה כיועץ מדיני לגולדה מאיר ובהמשך לרבין. אחרי המהפך ב-1977 נשלח מטעם מחלקת המחקר של משרד החוץ לניו יורק. 
לאחר מינויו של יצחק שמיר לשר החוץ, נבחר בן אהרון לשמש כראש לשכתו, באוקטובר 1983, כששמיר נכנס לתפקידו כראש הממשלה, מונה בן אהרון ליועצו המדיני. לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה ב-1984 שימש כראש לשכתו של שמיר שמשרד החוץ לאחר מימוש הסכם "הרוטציה" ב-1986 וכניסתו של שמיר לתפקיד ראש הממשלה, מונה בן אהרון למנכ"ל משרד ראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד 1992. במהלך תפקידו שימש יו"ר המשלחת הישראלית לשיחות השלום עם סוריה בעקבות ועידת מדריד (1991).
תומאס אלוי מרטינס

תומאס אלוי מרטינס (בספרדית: Tomás Eloy Martínez‏; 16 ביולי 1934 - 31 בינואר 2010) היה סופר ועיתונאי ארגנטינאי, שספריו תורגמו ל-36 שפות.
מרטינס נולד בטוקומאן, ארגנטינה ב-1934. את לימודיו האקדמיים סיים עם תואר ראשון בספרדית ובספרות באוניברסיטת טוקומאן. את התואר השני הוא סיים בסורבון אשר בצרפת. בין השנים 1957–1961 שימש כמבקר קולנוע בעיתון La Nacion ולאחר מכן הפך לעורך הראשי של המגזין Primera Plana. בין השנים 1969–1970 עבד כעיתונאי בפריז ובתקופה זו ראיין את נשיא ארגנטינה הגולה חואן דומינגו פרון, הראיונות עם פרון היוו את הבסיס לרומנים המפורסמים ביותר של מרטינס: הרומן של פרון (1985) וסאנטה אוויטה (1995). ב-1972 בהיותו עורך במגזין הפנורמה תיאר דיכוי התקוממות אסירים פוליטיים בבית כלא המצוי בפרובינציית צ'ובוט. הדיווח סתר את הגרסה הרשמית של ממשלת ארגנטינה. בין השנים 1975–1983 הוגלה מרטינס מארגנטינה והוא חי בקראקס, ונצואלה ועבד כעיתונאי עבור עיתון שייסד בוונצואלה. בשנות השמונים החל מרטינס לעבוד כמרצה באוניברסיטת מרילנד בארצות הברית. כשחזר לארגנטינה שב לעבודתו ב-La Nacion וגם החל לכתוב עבור הניו יורק טיימס. ב-2010 מת תומאס אלוי מרטינס בבואנוס איירס בעקבות מחלת הסרטן.
חברת בית

מדיניות דיבידנדים בחברת בית

סעיפים 76 עד 81 קובעים כי אם חברת מעטים לא חילקה דיבידנד לבעלי מניותיה אך מתברר כי יש לה רווחים לחלק, ואי החלוקה גוררת הימנעות ממס, רשאי מנהל רשות המיסים להורות כי יתייחסו לרווחים כאילו חולקו כדיבידנד, וזאת בכפוף להתייעצות עם ועדה מייעצת ומתן זכות שימוע לחברה. מעשית לא הוקמה עד היום ועדה מייעצת וסעיף זה שהינו בעל פוטנציאל אנטי-תכנוני רב הוא אות מתה.

המשמעות המעשית של הגדרת חברה כחברת בית

חברת בית היא אחת מ"חברות הצינור". חברה המוגדרת חברת בית מקנה לבעלי המניות בה מעמד ייחודי. הכנסות החברה ייוחסו לכל אחד מבעלי המניות במישרין וימוסו לפי שיעור המס השולי המוטל עליו. לכאורה, במרבית המקרים, יעדיף היחיד כי המס שיושת על הכנסות החברה יהיה לפי מס החברות, שנמוך משמעותית מהמס השולי המקסימלי המוטל על יחידים. עם זאת, תכנון מס בסיסי (אך כזה המצוי במחלוקת עזה) יאמר כי כאשר חברה מרוויחה יותיר בעל המניות את החברה במעמדה הרגיל. משעה שהיא מפסידה, יהפכה לחברת בית, וינכה את ההפסד מהכנסותיו האישיות. ראוי להדגיש כי לא יותר לנישום קרי לבעל חברת הבית לקזז הפסדים ברמת האישית בתקופה בה החברה הייתה רגילה, את ההפסדים תוכל החברה לקזז רק כנגד רווחים בעתיד.
מוות קליני

מוות קליני הוא מצב זמני שבו מפסיק הלב לפעום ולספק דם וחמצן למוח, עם זאת, תאי רקמת המוח עדיין חיים, אך לא נרשמת כל פעילות גלי מוח במכשירי המדידה. מוות קליני מתרחש בדום לב, כאשר הלב מפסיק לפעום בקצב סדיר באופן עצמאי. אדם החווה מוות קליני יאבד את ההכרה בתוך שניות ספורות, ומוות קליני שלא יטופל יוביל תוך דקות ספורות לנזק מוחי או למוות.
לפני המצאת דרכים לטיפול בדום לב (כגון החייאה, דפיברילציה וזריקת אדרנלין) מצב זה נחשב לבלתי הפיך, והיה להגדרה הרשמית של מצב מוות. לאחר הופעתן של שיטות טיפול בדום לב הוא כונה 'מוות קליני' במקום מוות, מאחר שהוא איננו מצב סופי, וניתן לחזור ממנו לתפקוד מלא.

השלכות על הגוף

כאשר הלב מפסיק לפעום האדם חווה מוות קליני, על פי ההגדרה, אך למשך שניות ספורות הוא עדיין מסוגל לתפקד. לאחר מספר שניות הפסקת זרימת הדם למוח מביאה לאובדן הכרה, ולאחר חצי דקה גם להשבתת התקשורת העצבית במערכת העצבים המרכזית. שרשרת תהליכים הרסניים בתא העצב, שנקראת תהליך איסכמי, גורמת להרס קרום התא, לפגיעה במחסום דם-מוח ולתגובה דלקתית. אף אם תחודש זרימת הדם למוח, תאי הדם הלבנים שיגיעו עם זרם הדם המתחדש לרקמה העצבית המודלקת יפרישו ציטוקינים שיגרמו לחמצון מואץ של הרקמה הדלקתית. לכן גם דקות ספורות של מוות קליני מובילות בסופו של דבר למוות מוחי או לנזק מוחי חמור ומתמשך, והתאוששות מלאה של המוח לאחר מוות קליני של יותר משלוש דקות בטמפרטורת החדר היא נדירה. לעומת זאת, רקמות אחרות בגוף שצורכות פחות חמצן וגלוקוז מהמוח מסוגלות להתאושש גם אחרי שעות אחדות של עצירת אספקת זרם הדם, אם יישמרו בסביבה חמימה.

טיפול

כיום מתנהל מחקר ער בניסיון לצמצם את הנזקים החמורים הנגרמים למוח לאחר חידוש אספקת הדם אליו. היפותרמיה מורידה משמעותית את קצב חילוף החומרים בתאי המוח ומשפרת משמעותית את סיכויי ההישרדות של המטופל, גם אם מצננים את מוחו של המטופל (בצנתר) רק במהלך חידוש זרימת הדם למח. הטיפול היעיל ביותר בתחום משלב הורדת טמפרטורת הגוף בכשלוש מעלות, הפחתת ריכוז כדוריות הדם והעלאת לחץ הדם. בעוד שבטמפרטורת החדר מסתיים מוות קליני במוות מלא תוך דקות ספורות, אדם שנקלע למוות קליני כתוצאה מהיפותרמיה קיצונית עשוי לשרוד גם אחרי יותר משעה של עצירת זרם הדם בגוף.  למעשה, ניתוחים לתיקון מפרצת במוח או מומים באבי העורקים עשויים לחייב עצירה של זרם הדם בגוף, הליך המכונה ניתוח בדום לב (Standstill operation). במסגרת הניתוח מדכאים את פעילות המוח בסיוע תרופות, מצננים את הגוף לטמפרטורה של 15 מעלות ומרוקנים את הדם מהגוף. המטופל מנותח במצב של מוות קליני מבוקר למשך עד כשעה, כאשר הורדה נוספת של הטמפרטורה מאפשרת להאריך את משך הניתוח במידת הצורך. הוצע להשתמש בניתוחים אלה גם במקרים של מטופלים הגוססים למוות כתוצאה מאיבוד דם.
Bloom (אלבום של טרוי סיון)

רקע והפקה

האלבום הופק על ידי אוסקר הולטר, אלכס הופ, בראם אינסקור, ג'אם סיטי, אוסקר גורס, אריאל ראצ'שייד, באדי רוס ובובי קרליק. האלבום מכיל שירים בסגנון הפופ כדוגמת "The Good Side", ו-"Bloom", ושירים בסגנון הדאנס-פופ.
פיצ'פורק סקרו את האלבום בחיוב ואף העניקו לו ציון של 7.5 מתוך 10 בסך הכל.

הצלחה מסחרית

האלבום נכנס היישר אל המקום ה-3 במצעד האלבומים האוסטרלי ובך הפך למצליח ביותר של סיון במצעד זה. בארצות הברית מכר האלבום בשבוע צאתו 72,000 עותקים, ובכך התברג במקום ה-4 במצעד הבילבורד 200, ובכך הפך למצליח ביותר של סיון במצעד זה גם כן.
הון סן

ביוגרפיה

הון סן נולד בשנת 1952 בשם הון בונאל או הו נאל ביישוב Peam Koh Sna בנפת סטאונג טרנג שבמחוז קמופנג קאם הילד השלישי מבין ששה של משפחת איכרים. האב הון ניאנג היה בצעירותו נזיר בואט מקומי לפני שפרק את עול הנזירות, הצטרף למחתרת נגד השלטון הקולוניאלי הצרפתי והתחתן עם די יון, שהייתה לאמו של הון סן. אבות סביו של הון ניאנג היו בעלי אדמות מבוססים ממוצא סיני. בגיל 13 הו נאל עזב את משפחתו והלך ללמוד בבית ספר תיכון שליד מנזר בבירת קמבודיה, פנום פן. ב-1970 הצטרף לקמר רוז'. הוא נפצע בעינו בקרב ב-1975. באותה שנה נישא לבאן ראני, אחות במקצועה שניהלה בית חולים של קמר רוז'.
כשהיה בן 18 בשנת 1970 התחוללה בקמבודיה ההפיכה של הגנרל לון נול שהדיח את המונרכיה של נורודום סיהנוק
ללא שפיכות דמים והנהיג מדיניות פרו-אמריקאית נגד המחתרת הקומוניסטית הוייטנאמית שנאבקה באמריקאים ובכת הצבאית בת בריתם. הון נאל הפסיק אז את לימודיו והצטרף באותה שנה למפלגה הקומוניסטית הרדיקלית המאויסטית ידועה כ"חמר רוז'" (קמר האדום). אחרי שנתיים הוא שינה את שמו להון סן.
בעת השלטון של קמר רוז' - "הקמבודיה הדמוקרטית" שירת הון סן כמפקד פלוגה באזור המזרחי של המדינה. בשנת 1977 בעת מסע טיהורים בתוך המפלגה, יחד עם פקודיו נמלט הון סן לוייט נאם והפך לאחד המפקדים של הכוחות המורדים שהתכוננו בעזרת וייטנאם להילחם במשטר הקמר רוז'. בשנת 1979, לאחר תבוסת הקמר רוז' על ידי צבא וייטנאם והכוחות המורדים המתלווים אליו, הוקמה בקמבודיה המשוחררת ממשלה בה כיהן הון סן כסגן ראש ממשלה ושר החוץ. בשנת 1985 התמנה הון סן כראש ממשלה בעקבות מותו של צ'אן סי. הוא מילא תפקיד חשוב במשא ומתן בפריז בסוגיית השכנת השלום בקמבודיה.

קריירה פוליטית

בשנת 1987 מונה סן להיות שר החוץ של קמבודיה. הוא שימש בתפקיד עד 1990. בתור שר החוץ, תרם להידוק יחסי ארצות הברית-קמבודיה. ב-1997 נבחר לעמוד בראש מפלגת העם הקמבודי, והוביל אותה בבחירות לראשות ממשלת קמבודיה ב-30 בנובמבר 1998. הוא זכה בבחירות אלו ונבחר מחדש בשנים 2003, 2008 ו-2013.
בחודש אוגוסט 2013, הודיע סן כי יתמודד מחדש לתפקיד ראש ממשלת קמבודיה, על אף התנגדות שהובעה בקרב הציבור. לאחר הבחירות השנויות במחלוקת, נערכו הפגנות כנגד סן, בטענה לאי-סדרים בבחירות; חלק מההפגנות היו אלימות. הן נרגעו בשנת 2014. כשנשאל מדוע הוא אינו מתפטר, הסביר כי נבחר באופן חוקי, וכי אם הוא יתפטר הצבא ישתלט על המדינה, והוא האדם היחיד שיכול לנהל את קמבודיה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הודיע על תמיכה במועמד הרפובליקני דונלד טראמפ.

חייו הפרטיים

הון סן נשוי לבון ראני ויש להם שלושה בנים ושתי בנות. בשנת 1988 הם אימצו עוד בת שהייתה אז בת 18 יום.
רוסליה

ביוגרפיה

רוסליה התעניינה במוזיקה לראשונה בעקבות אביה, היא התחילה לשיר עמו כשהייתה בת 7. בגיל 10 החלה רוסליה להקדיש את עצמה למוזיקה כאשר בגיל 13 היא התחילה ללמוד את הנושא. רוסליה נכנסה לבית הספר למוזיקה של קטלוניה, שם היא קיבלה שיעורים מצ'יקי דה לה לינאה, מורה לפלמנקו שלימדה תלמיד אחד בלבד בכל שנה. בגיל 15 התחרתה רוסליה בתוכנית הטלוויזיה "Tú sí que vales", היא לא עברה את האודישן.
רוסליה עבדה יחד עם גיטריסט פלמנקו בשם חואן גומס מ-2013 ועד 2016 ויחד הם לקחו חלק במגוון פסטיבלים בינלאומיים.
ב-10 בפברואר 2017 רוסליה הוציאה לאור את אלבומה הראשון "Los Angeles". האלבום היה פרויקט עם המפיק המוזיקלי ראול רפרי והוא כלל בתוכו ביצועים מחודשים לקלאסיקות פלמנקו שונות יחד עם יצירות חדשות שרוסליה עצמה יצרה. רוסליה הייתה מועמדת בטקס פרסי הגראמי הלטיניים ה-18 בקטגוריית האמן החדש הטוב ביותר.
ב-30 במאי 2018 רוסליה הוציאה את הסינגל "Malamente". הסינגל זכה להצלחה בינלאומית בעקבות הקידום האינטנסיבי שלו ברחבי העולם. אמנים ואישיויות שונות כגון קורטני קרדשיאן ודואה ליפה תמכו ברוסליה והמליצו על השיר בפרופילים שלהם ברשתות החברתיות. הסינגל השני של רוסליה "Pienso en tu mira" יצא לאור ב-24 במאי 2018.
בנובמבר 2018, רוסליה הוציאה לאור את אלבומה השני "El Mal Querer". האלבום מוצג כאלבום קונספט המושפע מנובלה אוקסיטנית מהמאה השלוש עשרה לספירה. האלבום זכה להצלחה מסחרית, הוא הגיע למקום הראשון במכירות בספרד והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הלטיניים של הבילבורד. ארבעה מהשירים באלבום: "Di mi nombre", "Malmente", "Pienso en tu mira" ו-"Bagdad", הגיעו לעשרת הגדולים במצעד הספרדי, כאשר "Di nombre" במקום הראשון. בטקס פרסי הגראמי הלטיניים ה-19 היו לרוסליה חמש מועמדויות שקיבלה על השיר "Malamente" - חברת התקליטים של השנה, שיר השנה, הקליפ הקצר הטוב ביותר, ההופעה האורבנית הטובה ביותר והשיר האלטרנטיבי הטוב ביותר. מתוך חמש המועמדויות הללו זכתה רוסליה בשני פרסים.
ב-2019 הגיעה נקודת הפריצה בקריירה של רוסליה כאשר היא הוציאה את השיר "Con Altura" יחד עם הראפר הקולומביאני ג'יי באלווין. השיר הפך לאחד הסרטונים הנצפים ביותר ביוטיוב בשנת 2019 וזכה לפרסום עולמי. באותה השנה, רוסליה ערכה את הופעת הבכורה שלה כשחקנית בסרט "כאב ותהילה" שביים פדרו אלמודובר.
מלנה אלטריו

ביוגרפיה

אלטריו נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה. אביה הוא השחקן הקטור אלטריו ואחיה הוא השחקן ארנסטו אלטריו.
בהיותה פעוטה עברה משפחתה לספרד. אלטריו למדה בבית הספר למשחק של כריסטינה רוטה. הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בסרט El Palo (משנת 2000). הופעתה בסרט זה זיכתה אותה שנה לאחר מכן במועמדות לפרס גויה (שנחשב למקביל הספרדי לפרס האוסקר האמריקאי) כ"תגלית השנה".
עיקר פרסומה הגיע בעקבות הופעתה בסדרת הטלוויזיה המצליחה Aquí no hay quien viva, אחת הסדרות המצליחות ביותר בטלוויזיה הספרדית בכל הזמנים, לצד שחקנים כמו פרננדו טחרו, מריה אדאנס, מריבי בילבאו, לולס לאון ולואיס מרלו. אלטריו שיחקה בסדרה במשך ארבע שנים את הדמות בלן לופז באסקס (Belén López Vázquez). על הופעתה זו זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר של האקדמיה הספרדית לטלוויזיה ובפרס השחקנית הטובה ביותר של איגוד השחקנים הספרדי; הדמות אותה שיחקה אטלריו בסדרה, בלן, ניהלה מערכת יחסים מורכבת עם הדמות אמיליו דלגאדו, אותה גילם פרננדו טחרו. לאחר הצלחתה הכבירה של הסדרה, שיחקו אלטריו וטחרו יחד בסרטים רבים, לעיתים קרובות כבני זוג המנהלים מערכת יחסים מורכבת, בדומה למה שהתרחש ב-Aquí no hay quien viva. האחרון מבין סרטים אלה היה הסרט Al final del camino (בספרדית: בסוף הדרך) משנת 2009 המתאר מסע של זוגות העוברים טיפול זוגי תוך כדי הליכה בדרך סנטיאגו. ב-2011 יצא לאקרנים סרט נוסף בכיכובם של אלטריו וטחרו – Cinco Metros Cuadrados.
בשנת 2006 הסתיים שידור הסדרה Aquí no hay quien viva. הסדרה המשיכה להיות הנצפית ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה הספרדית, כאשר רק סדרה זו והסדרה Los Serrano הצליחו לעבור את סף 30 אחוזי הצפיה.
בשנת 2007 שיחקה בעונה הראשונה של הסדרה La que se avecina, שמופקת על ידי אותו הצוות ואשר משתתפים בה מרבית השחקנים של Aquí no hay quien viva וכן שחקנים נוספים כגון אנטוניה סן חואן. אלטריו שיחקה בסדרה את דמותה של כריסטינה אגילרה, צעירה שארוסהּ עוזב אותה ימים בודדים לפני החתונה.
חצי האי ברמל

היסטוריה

חצי האי צולם ונחקר מן האוויר על ידי סר יוברט וילקינס בשנת 1928, ועל ידי לינקולן אלזוורת' בשנת 1935.
חצי האי מופה על ידי ו. ל. ג. ג'וארג בשנת 1937, בהתבסס על התצלומים שצילם אלזוורת'. במסגרת התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית נסקר ומופה חצי האי (באמצעות סקרי שטח) בין השנים 1939–1941.
משלחת החקר קראה לאזור "ערמת הסלעים" ("The Rock Pile" או "Rock Pile Point" - "רוק פייל") בשל צורת הפסגות. בשנת 1947 אישרה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים את השם כשם רשמי וקראה לחצי האי "חצי האי רוק פייל". לימים בוטלה ההחלטה, וחצי האי נותר בלא שם עד שנת 1993, עת שהוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה הציעה לקרוא לאי על שם פיטר פ. ברמל ( Peter F. Bermel), חבר הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית (כיהן כחבר בין השנים 1979–1994), שהיה יו"ר הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים באותה עת (כיהן כיו"ר בין השנים 1993–1994).
אריה בן-אור

ביוגרפיה

אריה בן-אור (אורבך) נולד בפתח תקווה, בן יחיד להוריו. הוא למד בבית הספר היסודי ע"ש ויצמן בהרצליה ובתיכון חדש בתל אביב. בן אור התגייס לצה"ל ב-1956 והשתתף במבצע סיני. לאחר מכן נתקבל כחניך בקורס טיס והוסמך כטייס. במהלך שנות שירותו הטיס את רוב דגמי מטוסי חיל האוויר. הוא שימש במשך כשנתיים כמדריך בבית הספר לטיסה ואחרי כן המשיך לטפס במדרג התפקידים והדרגות בחיל.
בחודש מרץ 1967 מונה בן-אור כמפקד טייסת מטוסי פוגה (טייסת 147). במקביל פיקד על טייסת מתקדמת בבית הספר לטיסה. לאחר פרוץ מלחמת ששת הימים, השתתפו המטוסים שבפיקודו, שייעודם המקורי היה לשמש כמטוסי אימונים, בגיחות תקיפה של מטרות קרקע בכל חזיתות המלחמה. ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים, סייעה הטייסת שבפיקודו לכוחות אוגדה 84, בתקיפת סוללות ארטילריה מצריות בפתחת רפיח.
ב-7 ביוני 1967, במהלך גיחת תקיפה של מטוסי הטייסת נגד טנקים ירדנים ממזרח לירושלים, חג בן-אור במטוסו לאחר שתחמושתו אזלה והנחה שתי רביעיות מטוסים נוספות לשטח התקיפה, למרות אש אויב שנורתה נגד מטוסו. בפעולה זו השמידו מטוסיו שבעה טנקי אויב. על פעולתו זו ניתן לו ציון לשבח, אשר הומר לימים בעיטור העוז.
ב-9 ביוני, בעת שתקף בן-אור עמדת ארטילריה סורית ברמת הגולן, נפגע מטוסו מאש נ"מ והתרסק אל הקרקע.
אריה בן-אור, היה בן 28 במותו, והוא הניח אשה ושתי בנות. בן-אור נקבר בבית הקברות הצבאי בהרצליה, ושמו הונצח על גבי אנדרטת חללי חיל האוויר בהר הטייסים.
חוק החולה הנוטה למות

חוק החולה הנוטה למות, התשס"ו-2005 הוא חוק שמטרתו "להסדיר את הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות תוך איזון ראוי בין ערך קדושת החיים, לבין ערך אוטונומיית הרצון של האדם והחשיבות של איכות החיים" (סעיף 1(א) לחוק). החוק כולל את הזכות לדרוש טיפול רפואי, להימנע מקבלת טיפול רפואי ולהפסיק מתן טיפול רפואי שכבר החל. באופן חריג מציין החוק "חוק זה מבוסס על ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ועל עקרונות יסוד בתחום המוסר, האתיקה והדת" (סעיף 1(ב) לחוק).
עקרון יסוד של החוק הוא: "בקביעת הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות, מצבו הרפואי, רצונו ומידת סבלו הם
השיקולים הבלעדיים" (סעיף 2 לחוק). עיקרון זה מבהיר שאין להביא בחשבון צרכים של גורם אחר מלבד החולה. נקודת מוצא של החוק היא: "חזקה על אדם שהוא רוצה להוסיף לחיות, אלא אם כן הוכח אחרת; לא הוכח אחרת
מעבר לכל ספק סביר - יש לנטות לטובת הרצון להוסיף לחיות" (סעיף 4 לחוק).

היסטוריה חקיקתית

בשנת 2000 מינה שר הבריאות דאז, שלמה בניזרי, ועדה ציבורית בראשות פרופ' אברהם שטינברג, לשם בחינת סוגיות הטיפול בחולה הנוטה למות. הוועדה מנתה 59 חברים, ובהם אנשי רפואה, דת, משפט, פילוסופיה ואתיקה. דיוני הוועדה הניבו הצעת חוק, שאותה הניחה הממשלה על שולחן הכנסת בדצמבר 2004. הצעה זו הצטרפה להצעת חוק דומה של חבר-הכנסת רומן ברונפמן וקודמה יחד עם הצעה זו. דברי ההסבר להצעת החוק מציגים אחדות מהסוגיות שאתן התמודדה הוועדה:
הבעיות המוסריות, הרפואיות, ההלכתיות והמשפטיות הקשורות לטיפול בחולה הנוטה למות, המכונה גם חולה סופני (Terminally Ill Patient), או חולה בסוף ימיו (End-Of-Life patient), הן מהקשות ומהנדונות ביותר בתחום הרפואה המודרנית. הדילמות ביחס לחולה הנוטה למות נוגעות באופן אישי וישיר כמעט לכל אדם, בין אם הדבר נוגע להחלטות בסוף חייו, או להחלטות בסוף חייהם של מי מיקיריו. במיוחד קשה סוגיה זו בשל העובדה שמדובר בהחלטות גורליות של חיים ומוות.
כמה סיבות חברו יחדיו בשנים האחרונות, וגרמו להחרפה ניכרת בבעייתיות המוסרית של נושא זה: הקידמה האדירה בידע המדעי-רפואי ובאמצעים הטכנולוגיים המאפשרים את הארכת החיים באופן מלאכותי בשלבים סופניים, בתנאים ובמצבים שבעבר היו בלתי אפשריים; המהפך המוסרי ביחסי חולה-רופא, מגישה פטרנליסטית לגישה ששמה דגש על האוטונומיה של הפרט; ריבוי האנשים המעורבים בטיפול בחולה הנוטה למות; מעורבותו הגוברת של הציבור בבעיות מוסריות ומשפטיות הנוגעות לרפואה; המשאבים המוגבלים ברפואה.
ניתן למצוא צידוקים פילוסופיים, משפטיים ודתיים כמעט לכל כיוון של חשיבה ופעולה בנוגע לטיפול בחולה הנוטה למות. הגישה המעשית לגבי הטיפול בחולים הנוטים למות בישראל משתנה ממרכז רפואי אחד למשנהו, ממחלקה אחת לאחרת, ולעיתים מרופא אחד לחברו. יש חשיבות עצומה למציאת הסכמה, במכנה המשותף הרחב ביותר, לפתרון הסוגיות הקשורות לנושא מורכב זה, על בסיס מערכת ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
כשנה לאחר הגשתה של הצעת החוק, בדצמבר 2005, אושר החוק בכנסת, והוא נכנס לתוקף ב-15 בדצמבר 2006, שנה מיום פרסומו.

השפעת החוק על חולים אחרים

בתי המשפט מעניקים משקל לאיסורים שבחוק גם כשהם דנים דן במקרים של חולים שאינם "נוטים למות". בהיעדר חקיקה מפורשת, ליועץ המשפטי לממשלה השפעה משמעותית על עיצוב הנוהג בנושא, בהחלטותיו באילו מקרים לעתור לבתי המשפט לגבי חולים אלו.