google/wiki40b huggingface dataset:
מטריצה אורתוגונלית

באלגברה ליניארית, מטריצה אורתוגונלית היא מטריצה ריבועית שרכיביה ממשיים המקיימת את התנאי , כאשר היא מטריצת היחידה, ו- היא המטריצה המשוחלפת של  . למטריצות כאלו יש דטרמיננטה שהיא 1+ או 1-. לכפל במטריצה כזו יש תכונה חשובה: הוא שומר על אורך של וקטורים, וגם על הזווית ביניהם. העמודות של מטריצה אורתוגונלית מהוות בסיס אורתונורמלי למרחב הווקטורי שממדו כמספר עמודות המטריצה, עם המכפלה הפנימית הסטנדרטית.

חבורת המטריצות האורתוגונליות

אוסף המטריצות האורתוגונליות בגודל  מעל שדה F סגור לכפל, והוא מהווה חבורה אלגברית שמקובל לסמן ב- . מעל שדה המספרים הממשיים,  היא חבורה קומפקטית.
המטריצות האורתוגונליות בעלות דטרמיננטה 1 נקראות "מטריצות אורתוגונליות מיוחדות", והן מרכיבות את תת-החבורה  של . בשדה ממאפיין שונה מ-2,  היא תת-חבורה מאינדקס 2 (מעל שדה ממאפיין 2, שתי החבורות שוות). המטריצות הסקלריות האורתוגונליות הן , ומגדירים את חבורות המנה  ו- . 
המטריצה שייכת ל- אם ורק אם n זוגי. לכן, כאשר n זוגי, ארבע החבורות שונות זו מזו, ואילו כאשר n איזוגי, ו- .

המקרה n=2

מעל שדה המספרים הממשיים,  כוללת את מטריצות הסיבוב בכל זווית אפשרית. חבורה זו, שהיא אבלית, איזומורפית לחבורה המעגלית  של המספרים המרוכבים בעלי נורמה 1, וגם לחבורת המנה . ליפוף כפול של המעגל (כלומר, זיהוי הקצוות ) נותן את אותה חבורה, ולכן . החבורה  כוללת איבר נוסף, , המתאים לשיקוף סביב ציר ה-x, ואת כל המכפלות של  בסיבובים. החבורה הזו אינה אבלית. גם כאן .

מטריצות אוניטריות

מטריצה אורתוגונלית היא מטריצה אוניטרית מעל הממשיים. מטריצה אוניטרית  מקיימת:  כאשר ותכונה הנובעת מזה היא שעמודותיה ושורותיה פורשות את . הערה:
רחלה פרארי

קורות חייה

רחלה פרארי נולדה ב-1911 בזמון בשם בֶּלָה רוֹחֶל פְרָיְנְד למשפחה יהודית מהמעמד הנמוך. ב-1930 החלה בקריירת המשחק בתיאטרון הסרבי הלאומי בנובי סאד. ב-1940 עברה לשחק בתיאטרון לאמנויות בבלגרד. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הפסיקה רחלה לשחק ובהמשך נמלטה מאנשי הגסטאפו תוך שהיא מסתתרת במרתפי בניינים של חברים ומכרים, לעיתים תמורת תשלום.
לאחר המלחמה שבה לנובי-סאד ומ-1947 שיחקה בתיאטרון הדרמה של יוגוסלביה. היא נישאה לשחקן היוגוסלבי אלכסנדר סטויקוביץ' ולאחר מותו ב-1972, אימצה את שם הבמה רחלה פרארי.
היא שיחקה במגוון רב של תפקידים בתיאטרון וכן ב-92 סרטים מסוגת הדרמה, הקומדיה והמלודרמה. היא הלכה לעולמה בבלגרד ב-1994 והיא בת 82 שנים, ונקברה בבית העלמין החדש שבעיר.
סרגיי מברודי

ביוגרפיה

סרגיי מברודי נולד במוסקבה. אביו היה אוקראיני עם שורשים יווניים. הוא נולד עם בעיית לב חמורה והייתה הערכה שלא ישרוד מעבר לגיל 18. במהלך לימודים בבית הספר בלט בידע בפיזיקה ובמתמטיקה. לאחר סיום בית הספר מברודי למד הנדסה והוסמך למהנדס אלקטרוניקה. בשנת 1983 הוא נעצר בפעם הראשונה באשמת פעילות עסקית שהייתה אסורה בברית המועצות.

תרמית פירמידה MMM

בשנת 1989 הקים סרגיי מברודי את הקואופרטיב MMM, שתחילה עסק במכירת ציוד מיחשוב. בשנת 1993 אורגן הקואופרטיב מחדש לחברה. ב-1 בפברואר 1994 הוצאו מניות של החברה למכירה חופשית. תוך חצי שנה המניות נמכרו ל-15 מיליון אזרחים ושווי המניה עלה פי 127. ב-4 באוגוסט 1994 נעצר מברודי באשמת אי-תשלום מיסים. בהיותו במעצר הוא עצר את פעילות החברה שהקים. באותה תקופה היו הכנות לבחירות לדומה ומברודי הגיש מועמדות שהתקבלה על ידי ועדת הבחירות. בתחילת אוקטובר הוא שוחרר ממעצר וב-30 באוקטובר 1994 נבחר לדומה. מברודי בעצמו ציין שאין לו כוונה להשתתף בפעילות פוליטית והוא מעוניין להיות חבר פרלמנט לצורך קבלת חסינות בלבד. מברודי לא השתתף בישיבות הדומה ובשנת 1995 נפסקה חברותו בהצבעת הדומה. בהמשך הוא ניסה להיבחר שנית ולא נבחר. כמו כן בשנת 1996 ניסה מברודי להירשם כמועמד לנשיא רוסיה אך נפסל על ידי ועדת הבחירות.
במהלך שנת 1997 חודשו החקירות נגד מברודי. ב-2 בספטמבר הודיעה חברת MMM על פשיטת רגל. בדצמבר 1997 הוכרז מברודי כפושע נמלט ומשטרת רוסיה פנתה בנושא לאינטרפול.
בהיותו במחתרת מברודי הקים תרמית פירמידה נוספת. החברה הייתה רשומה מחוץ לגבולות רוסיה. על בסיס תלונות בנושא נפתחה חקירה בארצות הברית ורישיון החברה נפסל. לפי הערכות, בתרמית זה נפגעו כ-275 אלף אזרחים.
ב-31 בינואר 2003 נעצר מברודי במוסקבה עם דרכון מזויף. הוא הואשם באחזקת דרכון מזויף ואי-תשלום מיסים. ב-2 בדצמבר 2003 הוא נשפט בפרשת הדרכון המזויף וקיבל עונש מאסר של שנה וחודש. ב-27 בינואר 2004 סגרה ועדת החקירות של רוסיה את תיק אי-תשלום המיסים. ב-3 בפברואר 2004 הואשם סרגיי מברודי בארגון תרמית פיננסית. החקירה בנושא הסתיימה ב-31 בינואר 2006 והחלו דיוני בית משפט. ב-28 באפריל 2007 נשפט מברודי לארבע וחצי שנות מאסר. תקופת המאסר הסתיימה ב-22 במאי 2007 ומברודי שוחרר.

לאחר שחרורו

כשנה לאחר השחרור מברודי פרסם ספר על חייו. במהלך מסיבת עיתונאים להצגת הספר, ההוצאה לפועל הגישה למברודי סיכום דרישות של בעלי המניות לשעבר שדרשו ממנו 300 מיליון רובל.
ב-10 בינואר 2011 הכריז מברודי על הקמת חברה חדשה "MMM-2011" כאשר הוא הודיע רשמית שמדובר בתרמית פירמידה. למרות זאת מניות החברה היו מבוקשות לאור הבטחת מברודי שהרווחים יהיו 20-30% בחודש. ביוני 2012 הוא הודיע על סגירת החברה ופתיחת "MMM-2012". "MMM-2012" הוכרזה כרשת חברתית.
ב-14 במרץ 2012 נעצר סרגיי מברודי באשמת אי-תשלום קנס בגובה 1,000 רובל. בהתאם להודעת עורך דינו קיימים עוד 300 צווי מעצר מסוג זה אשר העונש המצטבר בגינם מגיע ל-12 שנות מאסר (15 יממות עבור כול דו"ח).
באוגוסט 2012 הודיע מברודי על כוונתו להקים באוקראינה מפלגה שתתמודד בבחירות לפרלמנט המקומי.
במהלך שנים 2015–2017 הפעיל מברודי תרמית פירמידה בכמה מדינות אפריקה.
ב-25 במרץ חש מברודי כאבים בליבו, והוחש לבית החולים, למחרת ב-26 במרץ מברודי נפטר בבית החולים.
ישראל טויסיג

רבי ישראל טויסיג (תרמ"ט, 1889 - ו בתשרי תשכ"ח, 10 באוקטובר 1967) היה רב ופוסק בירושלים, רבה של שכונת בתי אונגרין. כונה על שם ספרו ומקום מגוריו בחו"ל: הבית ישראל ממטרסדורף.

תולדותיו

נולד בפאפא שבהונגריה, להינדל ודוד יששכר טויסיג. נישא לקרובת משפחתו חיה הנלה, בתו של הרב יוסף פרסבורגר, ראב"ד העיר מטרסדורף ומחבר הספר "תפארת יוסף" (נפטר בשנת תרפ"ד). לאחר נישואיו התגורר כעשרים וחמש שנה במטרסדורף בסמוך לחותנו.
בשנות ה-30 עלה לארץ ישראל והתיישב בבתי אונגרין בירושלים. אחיו נהרגו בשואה. בשנות ה-40 למד כאברך בישיבת בית יוסף-נובהרדוק בירושלים, ושמע שיעורים אצל הרב אלעזר מנחם מן שך, שכיהן אז כראש ישיבה. במשך שנים רבות כיהן כרבה של בתי אונגרין וכמו"ץ של העדה החרדית.
בנו שמעיה נפטר בחייו, והוא הוציא לזכרו את הקונטרס "בית שמעיה". בשנת תשכ"א נפטרה אשתו.
נפטר בו' בתשרי תשכ"ח ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
ג'יימס לייטבודי

ביוגרפיה

לייטבודי נולד בפיטסבורג שבפנסילבניה. הוא בוגר אוניברסיטת שיקגו. 
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה לייטבודי ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת. מדליות זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:56.0 דקות, לפני הווארד ולנטיין (1:56.3 דקות) אמיל ברייטקרויץ (1:56.4 דקות) שניהם מארצות הברית, בריצת 1500 מטר בשיא עולם חדש של 4:05.4 דקות, לפני פרנק ורנר (4:06.8 דקות) ולייסי הרן שניהם מארצות הברית ובריצת 2590 מטר מכשולים בתוצאה של 7:39.6 דקות, לפני ג'ון דיילי מבריטניה (7:40.6 דקות) ובן ארצו ארתור ניוטון (7:45.6 דקות). מדליית כסף בריצה הקבוצתית ל-4 מייל כחבר בנבחרת שיקגו אליהם הצטרף אלבר קורה מצרפת. בריצה עצמה הוא סיים שני אחרי ניוטון ממועדון האתלטיקה של ניו יורק שזכו במדליית הזהב.
באליפות איחוד אתלטים חובבים שנערכה בשנת 1905 זכה לייטבודי בשתי מדליות זהב בריצות ל-800 ול-1500 מטר.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה לייטבודי בשתי מדליות, זהב וכסף. הוא הגן על תוארו וזכה במדליית זהב בריצה ל-1500 מטר בתוצאה של 4:12.0 דקות, לפני ג'ון מקגאו מבריטניה (4:12.6 דקות) וקריסטיאן הלסטרם משוודיה (4:13.4 דקות) ומדליית כסף בריצה ל-800 מטר כ-60 ס"מ אחרי בן ארצו פול פילגרם (2:01.5 דקות) ולפני וינדהם הלסוול מבריטניה. נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.0 שניות.
באולימפיאדת לונדון (1908) לא הצליח לייטבודי לעלות לשלב הגמר בריצות בהן השתתף ולא הצליח להגן על תאריו. הוא סיים במקום תשיעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:08.6 דקות, במקום עשירי בריצת 3200 מטר מכשולים.
בשנת 1953 נפטר בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
טימו ג'איינטו

חיים אישיים

טימו התחתן עם השחקנית סיגי ווימאלה ב-7 בנובמבר 2009 בפולומה, מזרח ג'קרטה. יחד יש להם בת אחת מקסין שרה.
שובכ

שובכ (בערבית: الشوبك) היא עיר בירדן. יש בה כ-12,500 תושבים. היא אחת הנקודות הגבוהות בירדן, ומפורסמת במטעי הפירות ובפרט התפוחים שלה. היא מפורסמת גם בגלל המבצר הצלבני מונראל שנמצא בתוכה.
העיר שובכ נזכרת בספר הקדום כפתור ופרח: "ומארגוב לראש הפסגה, וקורין לו קארק; ומהפסגה דרך שני ימים לדרום הוא הר שעיר, וקורין לו אל-שובאק" (כפתור ופרח יא ד"ה כתב ויתן משה). המקום שהוא מכנה "קארק" הוא כַּרַכּ, ואכן דרך שני ימים (80 ק"מ) מדרום לשם נמצאת העיר שובכ. בעל "כפתור ופרח" מזהה את שובכ עם הר שעיר המקראי.
מצפון לשובכ שוכן האתר הארכאולוגי שבו שכנה העיר המקראית בצרה שהייתה אחת הערים הראשיות וכנראה גם בירת ממלכת אדום
כפית

כפית היא כלי אכילה פופולרי, המבוסס על הכף, אך קטן ממנה בגודלו. כמו הכף, הכפית ישרה מצד אחד וקעורה מצדה השני. ההבדל העיקרי בין הכפית והכף הוא ברוחב החלק הקעור. כפית ממוצעת מחזיקה כשליש מהנוזל אותו מחזיקה כף. הבדל נוסף בין הכפית והכף הוא באורך הידית של הכפית שקצר משל הכף. שמה של הכפית - בא בשל היותה כף קטנה.

שימושים

השימוש העיקרי של הכפית הוא בהכנת משקאות -- הוספת חומרים כגון סוכר או קפה לכוס ועזרה בעירבובם עם בסיס נוזלי כגון מים או חלב. הכפית גם משמשת באכילת קינוחים קטנים יחסית ובטעימה של מאכלים לפני הגשתם. כפיות משמשות לעיתים גם בתור יחידות מידה (בין אם מדובר במתכון או תרופה), כאשר כל כפית, מייצגת כ-5 מיליליטר של נוזל.
יצחק בן-דור

ביוגרפיה

נולד בט"ו בסיוון תרנ"ג (1893) לפייגה רבקה ואברהם אליעזר בינדר בעיירה סאד (Seda), מחוז טלז, פלך קובנה בליטא. בילדותו למד בחדר ובנעוריו למד בישיבה וכן למד צילום אצל משה קפלנסקי. כבר בגיל 12 נתפרסמה רשימה פרי עטו בעיתון העברי "הד הזמן" שיצא בווילנה. בנערותו החל בפעילות ציונית והיה ממקימיה של אגודה ציונית בישיבת קדימה. ב-1913 עלה לארץ ישראל ועבד כפועל חקלאי בחולדה וברחובות. ב-1914 הצטרף לקבוצה שעלתה על אדמת דולב, אשר הקימה את קיבוץ קריית ענבים. בהמשך עבד כפועל במקומות נוספים בארץ ישראל.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התנדב לגדוד העברי הראשון, ושירת בארץ ישראל ובמצרים. במהלך תקופה זו החל לכתוב בביטאון אחדות העבודה "קונטרס" בעריכת ברל כצנלסון ובעיתון "צייט" הלונדוני. השתחרר בדרגת קורפורל ב-1920, החל לעבוד כצלם אצל אברהם סוסקין. בשנת 1921 עבר לירושלים, שם פתח צלמניה, הצטרף לשורות ההגנה ונטל חלק פעיל בהגנה על שכונות העיר. בין היתר היה מעורב בהגנה על שער השלשלת בעיר העתיקה בנובמבר אותה שנה.
ב-1923 נישא לשרה, בת עולים מפולין וב-1924 נולד בנו חיים. באותה שנה עבר להתגורר בתל אביב ולעבוד כפועל, עד שברל כצנלסון שעמל באותם ימים על הקמת עיתון ההסתדרות "דבר", הזמין אותו לכתוב. בן-דור כתב בעיתון "דבר" למן תחילת הוצאתו. בעוד שהעיתונות העברית עד תקופת דבר הייתה בעיקרה במתכונת של שבועונים וירחונים - היה בן-דור לאחד הכותבים אשר ביססו את אופן הכתיבה הידיעתי-אקטואלי שייחד את העיתון היומי. בעוד רבים מן הכותבים בדבר כונו 'סופרים', היה בן-דור מכונה רפורטר (Reporter) בתחילת דרכו העיתונאית, ותפקידו היה הבאת הסיפורים האקטואליים מן השטח. בתחילה היה כתב מקומי ובהמשך ערך את מדור 'כלכלה ומשק' בעיתון, וכן תרגם מאמרים מחוץ לישראל, ופרסם טורי דעה ורשימות. בתפקידיו העיתונאיים נהג להשיא גם עצות לציבור הפועלים הארץ ישראלי במפעליו השונים. היה ממייסדי אגודת העיתונאים בתל אביב, בה שימש סגן יושב-ראש הוועד בתל אביב וכראש הוועדה המקצועית במשך שנים רבות.
ביוני 1942 התגייס לצבא הבריטי לחיל התובלה, בגיל 49, ונטל חלק במלחמת העולם השנייה בחזיתות בצפון אפריקה ובאיטליה. בעת שירותו כתב בעיתון "החייל", והיה פעיל ביותר בקרב החיילים היהודיים ואף פעל להקים את התנועה הציונית ברומא. למד איטלקית והיה שותף בהוצאת מילון עברי-איטלקי ובהוצאת המדריך בעברית "תור את רומא".
באוגוסט 1945 השתחרר מן הצבא ועבר לנהל את סניף "דבר" בירושלים, ובהמשך נבחר גם ליו"ר אגודת העיתונאים בירושלים. בין היתר נהג לפרסם רשימות מחיי העיר ואנשיה תחת הכותרת 'שיחות ירושלים'.
ב-1948 שכל את בנו חיים בפעולת פלמ"ח בכפר הערבי בלד א-שייח', אליה יצאו כפעולת נקם על טבח שביצעו פורעים מהכפר בעובדי בתי הזיקוק בחיפה. במהלך המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הוסיף להיות מעורב ביותר בחיי הציבור והוציא כמעט לבדו את עיתון "ידיעות ירושלים" - יוזמה משותפת בעיר הנצורה של מערכות "דבר", "הארץ", "הבקר", "הצופה", "המשקיף" ו"על המשמר" (שפרש ממנו בשלב מסוים) - כשהוא מרבה לנוע ברחבי העיר תוך סכנת חייו.
בתחילת יוני 1948 נפגע בבטנו מהתפוצצות פגז בדרכו ממשרדי "דבר" בירושלים. בבית החולים נותח ונאבק על חייו משך שישה ימים, אך לבסוף נפטר ב-9 ביוני, ב' בסיוון, והובא למנוחות בירושלים. בהלווייתו של בן-דור השתתפו עיתונאים רבים ואישי ציבור, שנפרדו מן העיתונאי הלוחם, איש המעשה שנפל על משמרתו.
על שמו נקרא רחוב, תחילה בשכונת קריית משה בירושלים (שם הרחוב השתנה בהמשך לרחוב הרב צבי יהודה קוק) ואחר כך בשכונת ארנונה בירושלים. עיתון "דבר" הנציח את זכרו גם בפרס עיתונאי לציון עיתונאי בולט במערכת לאורך שנים.
קריס ג'נר

חיים אישיים

ג'נר נולדה בסן דייגו, קליפורניה שבארצות הברית, למרי ג'ו (לבית קמפבל) ורוברט הוטון. אביה מהנדס, כשהייתה בת שבע התגרשו הוריה, והיא גדלה עם אחותה אצל אימה. מוצא משפחתה הוא הולנדי, אנגלי, אירי, גרמני וסקוטי.
ג'נר הכירה את רוברט קרדשיאן כשהייתה בת 17, והם נישאו ב-1978. מנישואים אלה נולדו שלוש בנות - קורטני, קים וקלואי; ובן, רוברט (רוב). במהלך נישואיה הייתה עקרת בית ועסקה בעיקר בגידול ילדיה. ב-1990 התגרשה וב-1991 נישאה לברוס ג'נר ונפרדה ממנו ב-2013. בנותיהם הן קיילי וקנדל ג'נר. ב-2011 כתבה את ספרה האוטוביוגרפי "Kris Jenner... and All Things Kardashian".
Was mir behagt, ist nur die muntre Jagd, רי"ב 208

Was mir behagt, ist nur die muntre Jagd (בעברית: מה שנעים לי, הרי זה רק הציד העליז; ידועה גם בשם קנטטת הציד) רי"ב 208, היא קנטטה חילונית שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. הוא הלחין אותה לכבוד יום הולדתו ה-31 של כריסטיאן, דוכס סאקסה-וייסנפלס שהתקיים ב-23 בפברואר 1713.

היסטוריה ומילים

זוהי הקנטטה החילונית המוקדמת ביותר של באך ששרדה עד ימינו. הוא הלחין וביצע אותה בעת שכיהן בתפקיד נגן עוגב ומנהל קונצרטים בבית התפילה הדוכסי בוויימאר. ככל הנראה היצירה הוענקה כמתנה על ידי מעסיקו של באך, הדוכס של ויימאר לשכנו, דוכס סאקסה-וייסנפלס שהיה צייד נלהב. בכל מקרה ידוע שבאך שהה בוייסנפלס בפברואר 1713 לרגל חגיגת יום ההולדת וביצע שם את היצירה.
הטקסט נכתבו על ידי סלומון פרנק, משורר החצר בוויימאר ועיקרו דיאלוג עם אזכורים למיתולוגיה הרומית בין דיאנה, אלת הציד לאלים ודמויות נוספות. כמו כן, קושר הטקסט בין ציד ועיסוק בבעלי חיים לשלטון וממשיל את המושל לרועה צאן.

שימושים מאוחרים

באך ביצע את היצירה מספר שנים לאחר ביצועה הראשון, לכבוד דוכס סקסה-ויימאר-אייזנך. למרות שאין זה נדיר שבאך השתמש בשנית בחלקים מתוך יצירות אחרות שלו, ביצוע של יצירה שלמה מחדש לכבוד אירוע אחר הוא נדיר. בנוסף, הוא שיבץ את האריות בחלקים מספר 7 ו-13 לקנטטה רי"ב 68 שבוצעה ב-1725 ואת קטע המקהלה האחרון ביצע כחלק מרי"ב 149 שבוצעה ב-1728 או 1729 לכבודו של אוגוסט השלישי. שימוש נוסף הוא עשה ביצירה ב-1740, אז ככל הנראה הוא ערך מחדש את המוזיקה לאותו טקסט, אך המוזיקה אבדה, והיא ממוספרת כיום רי"ב 208a.
החלק התשיעי Schafe können sicher weiden הוא החלק הידוע ביותר והוא מנוגן לעיתים קרובות בפני עצמו, בעיקר לאחר שעבר התאמה לפסנתר. פרסי גריינג'ר ערך והלחין מספר יצירות לתזמורת על בסיס החלק הזה. ויליאם וולטון הלחין מוזיקה לבלט שבוצע ב-1940 על בסיס האריה.

הקלטות

היצירה לא מבוצעת רבות בשלמותה אך היא בוצעה והוקלטה על ידי מנצחים ידועים, בהם פטר שרייר (ב-1976), ניקולאוס הרנונקור (ב-1988), טון קופמן (ב-1995) וגוסטב ליאונהארדט (ב-1996). עם זאת, האתר קנטטות באך מונה קרוב למאה הקלטות של החלק התשיעי לבדו.
קריית האוניברסיטה של קראקס

האתר

קריית האוניברסיטה של קראקס נחשבת מופת של אדריכלות מודרנית ותכנון עירוני: ניכרת בקמפוס פרשנות חדשנית לתבניות מקומיות של אדריכלות קולוניאליסטית ישנה, ופתרונות מקוריים להתאמת המבנים לצרכים המיוחדים למקום, כגון בעיות מיוחדות של איוורור והצללה הנובעות מאקלימה הטרופי של העיר. עשרות יצירות אמנות של טובי הציירים והפסלים האוואנגארדיים משולבות בעיצוב המבנים והקמפוס, כחלק בלתי נפרד מהמכלול האדריכלי.
הקמפוס ובנייני האוניברסיטה המרכזית נחשבים כעבודתו המשובחת ביותר של ויינואבה. היא נבנתה במקום שבו עמדה האחוזה אִיבָּרָה (שהייתה שייכת בעבר למשפחתו של סימון בוליבאר), וחוברה למרכז העיר החדש באזור כיכר ונצואלה, ונדרש מאמץ מתואם רב כדי להביא את הפרויקט לידי ביצוע. ממשלתו של הנשיא איסאיאס מדינה אנגריטה קנתה את האחוזה ב-1942 כדי לאפשר לאוניברסיטה להתרחב מעבר לקמפוס הישן, במנזר פרנציסקוס הקדוש בעיר; השטח הגדול של הקמפוס, המשתרע על פני 1,642 דונם, העניק לוויינואבה הזדמנות פז ליישם את תפישתו בנוגע לשילוב בין אדריכלות ואמנות בקנה מידה נרחב. 
המתחם מחולק לאזורים וקבוצות המבנים מזוהות עם ייעודם. בין אלה מרכז מנהלה ותרבות, הפקולטה לרפואה ובית החולים, הפקולטות למדעים ולאומנויות, אזור המגורים, לימודי בוטניקה, לימודי אדריכלות, קריית הספורט, בית הספר הטכנולוגי ואזור השירות. חלוקה זו של המתחם הייתה אחד הגורמים לכך שהקמפוס נחשב לאחד היישומים המצליחים ביותר של אדריכלות מודרנית באמריקה הלטינית. ויינואבה עבד בשיתוף-פעולה הדוק עם כל האמנים הרבים שתרמו מעבודותיהם לקמפוס, ופיקח באופן אישי על הפרויקט במשך 25 שנה, עד לסוף שנות השישים, כשבריאותו המידרדרת אילצה אותו להפסיק את העבודה על כמה בניינים כבר בשלב העיצוב.

ויינואבה על "הסינתזה של האמנויות"

סביבת האמנויות היפות מגדירה את הצורך לאינטגרציה בין הפיסול והציור לבין האדריכלות, לשיבה מהיסודות העתיקים של צבע ונֶפח אל האורגניזם האדריכלי הלבן, תוך שימוש בשפתן של האמנויות הגדולות שטוהרה בתהליך אבולוציוני מתמשך. להגביל את עצמך ללא יותר מאשר עיטור הקירות או הנחת ציורים ופסלים במקומות מאולתרים, הוא דבר שאין בו, מבחינת הסינתזה של האמנויות, כל ערך מעבר לזה שיש באוסף שבמוזיאון. הרעיון שבסינתזה זו יכול להוביל לתוצאות חיוביות רק כשהציור והפיסול מוצאים את הסיבות האדריכליות לשילובם בסביבה הבנויה, כלומר, רק כשהאמן מצייר ומפסל בחושבו על האלמנטים המרחביים המרכיבים את העבודה האדריכלית. רוחה של הסינתזה של האמנויות מתכוונת לאשרר ולהדגיש את החלל-צורה האמיתי של העיצוב האדריכלי; או בתהליך מהופך, לפזר את הנפחים האמיתיים ולחולל בהם שינוי, ביחסים מרחביים לחלוטין.
— ויינואבה מתאר את העיקרון המנחה מאחורי קריית האוניברסיטה, 1954
שור קרב ספרדי

היסטוריה

מקורו של שור הקרב היה ברבייה חופשית בדרום ספרד, פורטוגל ואמריקה הלטינית. באזורים אלה נפוצה תרבות מלחמות השוורים, ולצורך הקרבות נבחרו פרים זכרים שגילו תכונות של כוח ותוקפנות.
למרות המחלוקת הקיימת בין החוקרים באשר למקורותיו הזואולוגים של שור הקרב, הרי שמחקרים בזני בקר מוצאים בשור הקרב עקבות גנטיים של שור הבר מחצי האי האיברי אשר שימשו לקרבות ראווה גם בתקופת האימפריה הרומית. המחקר הגנטי המודרני מצא כי המאגר הגנטי של הזן הוא עתיק יומין ומשותף בחלקו גם עם זני בקר שמוצאם באפריקה וייתכן כי הגיעו לחצי האי האיברי מאזור המגרב בתקופת הכיבוש המורי.
התכונות התוקפניות של הזן טופחו לאורך הדורות על ידי המגדלים בתהליך של ברירה מלאכותית, לצורך שימוש במלחמות השוורים שהיו מקובלות בתרבות האזור. עם הכיבושים הספרדיים באמריקה הלטינית הועברו גם לשם שוורים מהזן אשר אפשר למתיישבים האירופאים לקיים ולתחזק את תרבות מולדתם.

תכונות

התכונה העיקרית המאפיינת כאמור את שור הקרב היא התנהגות תוקפנית. התנהגות זו מתחזקת בתנאים של הסגר ובידוד.

צבע הפרווה האופייני הוא שחור או חום כהה.

שור הקרב הספרדי מגיע לבגרות בקצב איטי יותר מן המקובל בזני בקר לבשר וזאת מכיוון שאילו אינם מגודלים לצורך העלאת המשקל אלא ליצירת מראה שרירי ואתלטי. מבנה הגוף של השור מדגיש את חלקו השרירי הקידמי ובמיוחד באזור הצוואר והכתפיים אשר מקנים לו עוצמה וכוח רב בתנועת הנגיחה של הקרניים.

הקרניים ארוכות לעומת זנים אחרים של בקר ומאפיינות הן זכרים והן נקבות. הן יוצאות משני צידי המצח, וצורתן האופיינית היא צמיחה קדימה במקביל לקו הגו והכתפיים, ולאחר כמחצין אורכן הן מתעקלות בכיוון מעלה.

משקל שור בוגר נע בין 500 ל-700 ק"ג.

השוורים הם בעלי ראייה דיכרומטית ואינם מבחינים בצבעים, כלומר האמונה הרווחת שעל פיה הבד האדום המתנפנף מול עיני השור בזירה גורמת לו לעצבנות היא חסרת בסיס וקשורה בעיקר לפן הטיקסי של הקרב.

גידול

שור הקרב מגודל בחוות מתמחות בתנאים טבעיים. העגל גדל בחברת אימו עד גיל שנה בערך. לאחר מכן מופרדים הזכרים והנקבות ומועברים לגידול ממותג. בגיל שנתיים מועברים העגלים לתהליך בחינה.
הזכרים נבחנים לבדיקת ההתאמה לצורכי הרבעה או קרבות, ואלו שנפסלו מועברים לשחיטה לבשר.
בחינת ההתאמה לשימוש כשור קרב הוא תגובה תוקפנית כלפי סוס בזירה. בשלב זה של חייהם הם אינם נפגשים עם בני אדם בזירה או ביחידות. לאחר מכן הם מתאמנים לשימוש בקרניים לצורך חיזוק השרירים ולהפגנת דומיננטיות כלפי שוורים אחרים.
הנקבות נבחנות להתאמתן לרבייה. אלו שנמצאו מתאימות, עוברות גם הן תהליך אימון הכולל קרבות, על בסיס האמונה כי תכונת האומץ של השור מועברת אליו מאימו. הנקבות משמשות לצורכי הרבעה כל עוד הדבר אפשרי ולאחר מכן מועברות לשחיטה.

בזירה

השוורים הצעירים לאחר גיל שלוש כבר מתאימים להשתתף בקרבות. הטובים שבהם מגיעים לקרבות זירה מול מטאדורים בגיל ארבע. המשקל המינימלי לשור קרב בזירה מקצוענית הוא 410 ק"ג, ועל מנת להשתתף בקרב בדרגה הגבוהה ביותר נדרש משקל מינימלי של 460 ק"ג.
לעיתים רחוקות יחוסו על חייו של שור קרב עקב התנהגות מופתית שלו בזירה. הדבר דורש את תמיכת הקהל והמטדור, ונחשב להבעת כבוד גדול כלפיו. במקרה כזה יחזור השור בר המזל לחיות את חייו בחווה ויעשה שימוש אינטנסיבי בזרעו לצורכי הרבעה. בתנאים כאלה אורך חייו יכול להגיע לכ-20 עד 25 שנים.
לעולם-לא-עולם

תיאור העלילה

ריצ'רד מייהו, צעיר לונדוני בעל עבודה משרדית משעממת וחברה בשם ג'סיקה, מתדרדר אל העולם האחר, "לונדון תחתית", המאוכלסת באנשים ש"נפלו בין החרכים של המציאות". לאחר שהציל את דֶלֶת, נערה שמצא מדממת ברחוב, הוא מגלה שביכולתה לפתוח ולנעול דלתות, גם במקומות בהם דלתות אינן קיימות, ולהגיע לכל מקום שתחפוץ. בהמשך, נתקל מייהו בהאנטר, הציידת הכי טובה בלונדון התחתית, וזו מסייעת לו לפגוש בשנית את דלת. 
ריצ'רד מצטרף אל דלת, האנטר והמרקיז דה-קאראבס (שמסייע לדלת עקב חוב שהוא חב לאביה), כאשר איסלינגטון המלאך מבקש מהם למצוא מפתח בתמורה לעזרתו במציאת הרוצח שרצח את משפחתה של דלת. במהלך מסעם הם נתקלים במר קרופ ומר ואנדמאר שמנסים להרוג את בני החבורה ובבעיות נוספות.
יאן סטין

חייו

יאן סטיין, נולד בליידן, הבכור מבין שמונה ילדים של האביק סטיין ואליזבת קפיטיין. הוא נרשם ב-1646 לאוניברסיטת ליידן. את הכשרתו כצייר רכש באוטרכט מצייר גרמני בשם ניקולאוס קנופפר ממנו שאב השראה כמו גם מהצייר אדריאן ון אוסטדה שגר בהארלם וצייר את חיי הכפר. 
ב-1648 הקים יאן סטיין יחד עם גבריאל מצו את גילדת הציירים סנט לוקאס. ב-1649 הצטרף סטיין לצייר הנוף יאן ון גויין בהאג וגם התחתן עם בתו מרגריט, איתה נולדו לו שמונה ילדים. הציירים עבדו יחד עד 1654, ואז סטיין עבר לעיר דלפט, שם ניהל אכסניה – לא בהצלחה מרובה. הכלכלה בעיר נפגעה קשות לאחר פיצוץ אדיר באתר לחומר נפץ, שהחריב בתים רבים בעיר. מדלפט עבר סטיין לשנים ספורות לעיר בשם ווארמונד ובמשך כעשור, 1660-1670, גר בהארלם שם חווה את התקופה היצירתית ביותר שלו. עם זאת, הוא נאלץ להמשיך לשלם חובות שגרר עוד מתקופות מגוריו בדלפט. 
ב-1669 מתה עליו אשתו. שנה לאחר מכן מת אביו והוא עבר שוב לליידן וגר בבית שירש מהוריו עד יום מותו. ב-1673 הוא נישא למריה ון אגמונט. בשנים אלו הוא גם שב להוביל את גילדת סנט לוקאס, ובמקביל חובותיו תפחו שוב בעקבות שנת האסון בהולנד.
יאן סטיין נפטר ב 1679 ונקבר בכנסיית פיטר (פיטרסקרק) בליידן.

עבודותיו

הנושא העיקרי של ציוריו של יאן סטיין היה תמונות מחיי היום יום. רבים מהציורים שוקקי חיים, ואפילו קאוטים, עד כדי כך שנטבע הביטוי: "משק בית של יאן סטיין" - מטבע לשון המתאר משק בית בלגניסטי ומושאל גם לתחומים אחרים בחיים כאשר רוצים לתאר בלגן באווירה נעימה. רבים מהציורים מתייחסים לביטויים הולנדים ישנים, ואפשר למצוא בהם לא פעם גם רמזים וסמלים דרכם ביקש סטיין להעביר מסר סמוי. בני משפחתו דגמנו לעיתים קרובות בציוריו.
הוא צייר נושאים שונים: מצבים היסטוריים, מיתולוגיים, דתיים, דיוקנאות, טבע דומם ועודו והתפרסם בתשומת לבו לפרטים בעיקר כשזה נגע לטקסטיל, השליטה בטכניקת האור, הצורה בה צייר ילדים. הוא צייר כ 400 ציורים במהלך הקריירה שלו. 
סטיין צייר מספר דיוקנאות עצמיים, אף אחד מהם לא מצביע על יוהרה כלשהי אצל האומן. 
עמיתיו בני זמנו העריכו את עבודותיו ובהתאם היה מחירן. לסטיין לא היו תלמידים אך עבודותיו היוו מקור השראה לאומנים נוספים.
אדה קלה

היסטוריה

האי היה מיושב מימי קדם וכבר הרודוטוס מזכיר אותו בשם Cyraunis ומציין את מיקומו ומידותיו ואת קיומם של עצי זית וגפנים.
המסמך הראשון שמזכיר את האי הוא דוח של המסדר הטבטוני מ-1430 המזכיר את האי Saan ובו 216 אנשים. ב-1689 הצבא האוסטרי בנה מבצר באי ובעשורים שלאחר מכן המבצר עבר מיד ליד בין האוסטרים והעות'מאנים. בעקבות הסכם השלום, שנחתם בבלגרד, ב-1739, בין המלוכה ההבסבורגית ובין האימפריה העות'מאנית, האי עבר לידי העות'מאנים.
ב-1878, בקונגרס ברלין, האי נשכח וכך נשאר טריטוריה עות'מאנית עם ניהול דה פקטו אוסטרו-הונגרי, כשמרבית התושבים היו טורקים מוסלמים. הסכם סוור לא הופעל לגבי האי, כי החלה מלחמת יוון-טורקיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, על פי הסכם לוזאן, הכירה טורקיה בריבונות רומניה על האי.

השיר "אדה קלה"

נוכחותה של אוכלוסייה טורקית-מוסלמית בקרבת מקום עוררה את הדמיון ונכתב שיר המספר על אהבתם של איישה בת האי ודרגומיר הרומני המשייט בסירה על הדנובה. אהבת השניים עוררה התנגדות משני הכיוונים, אך הם לא נכנעו. זאת בלדה פופולרית והמוזיקה היא בסגנון מזרחי-טורקי. הביצוע המפורסם ביותר של השיר הוא של הזמרת ג'יג'י מארגה.
אנג'ליק בויר

ביוגרפיה

בויר נולדה בסיינט קלאוד, ג'ורה שבצרפת, ועברה עם ומשפחתה לגור במקסיקו כשהייתה בת שנתיים.
בגיל צעיר הייתה חברה בלהקה "Rabanitos Verdes". בגיל שמונה נרשמה ל-"Centro de Educación Artística" וסיימה אותו בגיל 12.
בזמן שהחלו הצילומים ל-"Rebelde", הקימה בויר ועוד שני כוכבים מהטלנובלה, סלינה (אסטפניה ווילאריל) וחוסה לוחאן (זוראידה גומז), את הלהקה "C3Q'S". לאחר Rebelde השתתפה בויר באודישן לתוכנית "לרקוד בשביל חתונת חלומיי" (Dancing for my Dream Wedding).
כיום בויר נמצאת בזוגיות עם השחקן סבסטיאן רולי ששיחק לצידה בשלוש טלנובלות.

חילוף לדמויות ראשיות

בשנת 2009 נכנסה לקאסט של סדרת דרמה טלוויזיה "נשים רוצחות/נשים רצחניות 2". תפקידים אלו סמנו את השינוי שבויר עברה במשך קריירת המשחק. לאחר מכן קיבלה בויר תפקידים בתור הדמות הראשית והאנטגוניסטית בטלנובלה "טרסה".
בשנת 2012 כיכבה בויר בטלנובלה "תהום של תשוקה", יחד עם דוד ספדה. ב-26 ביוני 2013, לוהקה כשחקנית הראשית, יחד עם סבסטיאן רולי ולואיס רוברטו גוסמן, בטלנובלה "מה שהחיים גנבו ממני", גרסה מחודשת לטלנובלה של ארנסטו אלונסו, "חתונה של שנאה", אשר הופקה במקור בשנת 1983.
בשנת 2015 שיחקה בטלנובלה של אנג'לי נסמה מדינה בטלנובלה "אנה כפול שלוש", בו היא משחקת דמות כפולה, כולל האנטגוניסטית.
ב-2018 החלה לשחק לצדו של מישל בראון בטלנובלה "לאהוב עד מוות".