היסטוריה של עיראק

כשדים

במהלך המאה ה-9 לפני הספירה, אחד השבטים הנוודים החזקים שחיו מחוץ לשטחה של בבל, הידוע בשמו "כשדים", החל לערער על השלטון הבבלי באזור. לאחר שצברו יציבות שלטונית באזור, החלו לתקוף עמים באזור ולבצע הפיכות שלטוניות. התעצמות כוחם של הכשדים הייתה גדולה כל כך שבמהלך המלחמות הצליחו להשתלט על האזור כולו ובבל הפכה להיות כחלק מכשד.
בשנת 626 לפני הספירה, עזרו הכשדים לנבופלאסר לעלות לראש השלטון. באותו זמן, האשורים היו תחת ללחץ ניכר ממדי. נבופלאסר, כרת ברית עם מדי, אשור לא יכלה לעמוד מול שני עמים אלו, וב-612 לפני הספירה, נשדדה ונשרפה עיר בירתה של אשור, נינוה.

הכיבוש הערבי ותקופת האסלאם המוקדמת

הסכסוך הגדול הראשון בין שבטים ערביים בדואים מקומיים וכוחות פרסים היה כנראה בשנת 634, כאשר הערבים הובסו בקרב על הגשר (Battle of the Bridge). צבא של 5,000 מוסלמים תחת פיקודו של Abū `Ubayd ath-Thaqafī היה זה שהובס על ידי הפרסים. בשנת 636, כוח ערבי מוסלמי גדול יותר תחת פיקודו של Sa`d ibn Abī Waqqās ניצח את הצבא הפרסי בקרב אל-קאדסיה, התקדם אל עבר קטסיפון, בירת האימפריה הפרסית-סאסאנית וכבש אותה. בסוף שנת 638 המוסלמים כבשו את כל מחוזות מערב פרס (שטח החופף לעיראק המודרנית), ואחרון הקיסרים של האימפריה הסאסאנית, יזדגרד השלישי, ברח למרכז איראן ומשם המשיך לפרס הצפונית, היכן שנהרג בשנת 651 לפנה"ס.
הכיבוש האסלאמי התרחש בסמוך להגירה ההמונית של ערבים מחצי האי ערב ומעומאן ל-Khvarvārān. הערבים שהגיעו בהגירה זו לא התפזרו והתיישבו ברחבי הארץ, אלא הקימו שתי ערים חדשות. האחת נקראה כופה והשנייה בצרה שבדרום.
Khvarvārān נהפכה למחוז של הח'ליפה המוסלמית, וידועה כ-`Irāq.

מלוכה ורפובליקה

השליטה העות'מאנית על עיראק המשיכה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כאשר העות'מאנים נכנסו למלחמה לצד גרמניה ומעצמות המרכז. כוחות בריטיים שפלשו לארץ וסבלו מפלה מידי הצבא הטורקי במשך המצור על כות בין השנים 1915-1916. כוחות בריטיים התקבצו מחדש וכבשו את בגדד ב-1917. שביתת הנשק נחתמה ב-1918.
לאחר המלחמה, עיראק שוחררה מהשלטון העות'מאני על ידי הצרפתים והבריטים כמוסכם בהסכם סייקס-פיקו, וב-11 בנובמבר 1920, הפכה עיראק להיות שטח מנדטורי בשליטת הבריטים תחת השם "מדינת עיראק" ("State of Iraq"), לשם יצירת המדינה המודרנית חיברה בריטניה שלושה מחוזות עות'מאניים לשעבר, הוליאט של בגדאד, הוליאט של בצרה והוליאט של מוסול. בריטניה אכפה ושלטה על השושלת ההאשמית שגורשה מסוריה על ידי הצרפתים ותחמה את גבולותיה של עיראק מבלי להתייחס למדיניות האתנית השונה ולקבוצות הדת השונות במדינה, בייחוד את הכורדים שבצפון. במהלך הכיבוש הבריטי, השיעים והכורדים נלחמו להשגת עצמאותם. הבריטים השתמשו בנשק כימי (פצצות זרחן) כנגד כפרים כורדים.

הרפובליקה העיראקית

בינואר 1958 הכריזו מצרים וסוריה על איחוד ביניהן, ליצירת הקהיליה הערבית המאוחדת (קע"מ). פייסל, ובן דודו חוסיין מלך ירדן, ראו את האיום שיוצר איחוד זה על משטרם. בפברואר 1958 הכריזו ירדן ועיראק על איחוד ביניהן ליצירת "הממלכה ההאשמית המאוחדת", שבראשה עמד פייסל. ביולי חש חוסיין כי משטרו מתערער, וביקש עזרה צבאית מפייסל. פייסל מיהר לשלוח לעזרתו חטיבה ובראשה קצין בשם עבד אל-כרים קאסם, אשר יחד עמו פעל עבד א-סלאם עארף, קצין שהיה נתון להשפעת נאצר וקע"מ. קאסם ניצל את ההזדמנות שניתנה לו, ושינע את החטיבה לבגדאד במקום אל הגבול הירדני, שם הכריז על הפיכה צבאית. נורי סעיד ופייסל נתפסו בידי המורדים, ונתלו בכיכר העיר ב-14 ביולי 1958. קאסם מונה לראש ממשלת עיראק, שהייתה מורכבת מחברים במפלגה הקומוניסטית הפרו-סוביטיית שקאסם היה תומך נלהב שלה, מחברים ממפלגת הבעת' שהוקמה חמש שנים קודם לכן בסיוע מישל עפלק, מורה סורי, ולאומנים שונים. 
אחת ההחלטות הראשונות שקיבלה הממשלה החדשה הייתה ביטול כל העונשים על הקצינים העיראקים שמרדו בשלטון הבריטי בשנת 1941. זמן קצר לאחר המהפכה, קאסם, שלא הסתיר את אהדתו לקומוניזם, הזמין אלפי יועצים מזרח-אירופיים וסובייטיים לעיראק שיעזרו לו לבנות צבא חזק יותר. הבעת'יסטים זעמו מאוד על חבירתו של קאסם עם ברית המועצות], אך מה שיותר הרגיז אותם היה התנגדותו של קאסם לאיחוד עם סוריה ומצרים. בשנת 1959 שלחו הבעת'יסטים חוליה בת חמישה אנשים שמטרתה הייתה לחסל את קאסם. ניסיון ההתנקשות כשל, ובעקבותיו החל קאסם להשתמש בטרור כדי להפחיד את מתנגדיו.
בשנת 1963 ארגן הצבא הפיכה ברוטלית ותפס את השלטון. עשרה חודשים לאחר המהפכה מונה אחמד חסן אל-בכר לתפקיד ראש הממשלה. אולם שלטון מפלגת הבעת' היה קצר ימים, וכבר בנובמבר 1963 נאלץ בכר לפנות את מקומו, בשל הצלחת מהפכה נגדית של עבד א-סלאם עארף, אולם הוא נותר בתפקיד סגן הנשיא במשטר זה. בינואר 1964 סולק אל-בכר מתפקידו כסגן הנשיא, אך המשיך לעמוד בראשה של מפלגת הבעת'. ב-1968, בסיוע מצרי הצליח אל-בכר לבצע הפיכה פנימית במשטר, ולהדיח את עבדול רחמן עארף, אחיו של הנשיא הקודם שירש את אחיו לאחר מותו ב-1966. אערף עזב את משרתו לאחר שהבין כי הצבא תומך באל-בכר, שמונה לנשיא הרביעי של עיראק. הוא היה הדמות הבולטת ביותר במפלגת הבעת' וזכה לכינוי "מנהיג המהפכה".

שלטון סדאם

לאחר המהפכה היה אחמד חסן אל-בכר לשליט עיראק, וסדאם חוסיין למספר שתיים בשלטון החדש. ב-16 ביולי 1979 הפך חוסיין לנשיא עיראק לאחר שהכריח את אל-בכר להתפטר. מראשית שלטונו חתר לצייד את ארצו בנשק לא קונבנציונלי. ב-22 בספטמבר 1980, קצת יותר משנה לאחר תחילת כהונתו כנשיא ולאחר סדרה של תקריות גבול ביוזמת השלטון המהפכני השיעי החדש באיראן, פתח חוסיין במלחמה עם איראן, שנמשכה 8 שנים ללא הכרעה.
בין השנים 1988-1987, ביצע חוסיין מעשי טבח בכורדים שבחלקה הצפוני של עיראק, תוך שימוש בנשק כימי. מספר הנרצחים נאמד בין 50,000 ל-100,000 איש, רובם אזרחים. ב-2 באוגוסט 1990, בפיקודו של חוסיין, פלש צבא עיראק לכוויית וכבש אותה. בעקבות כיבוש כוויית הקימה ארצות הברית קואליציה של מדינות לגירוש הפולשים. מלחמת המפרץ שבה פעלה הקואליציה נגד כוחות עיראק, החלה ב-17 בינואר 1991 והסתיימה בפברואר 1991 בגירוש הכוחות העיראקיים מכוויית. במהלך מלחמה זו נורו מעיראק עשרות טילי סקאד על ישראל.
עם תחילת מלחמת עיראק (מרץ 2003), כהונתו של סדאם חוסיין כנשיא עיראק הופסקה מאחר שנאלץ להימלט ולהסתתר עקב פלישת כוחות אמריקניים ובריטים למדינתו. ב-13 בדצמבר 2003 נתפס על ידי כוחות צבא ארצות הברית בעיר אדוואר, הנמצאת 15 ק"מ דרומית לתיכרית שבעיראק. חוסיין עמד למשפט, וב-5 בנובמבר 2005 נגזר עליו דין מות באשמת פשעים נגד האנושות; גזר הדין בוצע ב-30 בדצמבר 2006.