True Blue

היסטוריית האלבום

גם באלבום זה, מדונה המשיכה לשתף פעולה עם סטיבן בריי כמפיק, וצירפה לצוות ההפקה את פטריק לאונרד. בניגוד לשני אלבומיה הקודמים, באלבום הזה מדונה כתבה את כל השירים, או השתתפה בכתיבתם; אף על פי שבשירים מסוימים, כמו "Papa Don't Preach" ו-"Open Your Heart", המפיקים העדיפו לקצץ במילות השיר שכתבה מדונה, כדי להקטין את אורכם. בנוסף, היא גם השתתפה בהפקתם של כל השירים, כשיצאו כסינגלים לתחנות הרדיו.
האלבום הוקלט החל משלהי שנת 1985, ועד תחילת שנת 1986; בזמן שמדונה נישאה לשון פן. כשיצא האלבום, היא הקדישה אותו לפן; "לגבר הכי מגניב ביקום", כפי שאמרה.
הסינגל השני באלבום, "Papa Don't Preach", היה שנוי במחלוקת לגבי המסר שהעביר, בו מדונה שרה על נערה צעירה שמספרת לאביה כי היא הרתה מחוץ לנישואים, והיא מתכוונת ללדת את העובר. הסינגל הרביעי באלבום, "Live to Tell", הוקלט לראשונה כפסקול לסרט בטווח קצר, ויצא כסינגל לתחנות הרדיו לפני צאתו של האלבום בעצמו. השיר "Love Makes the World Go Round", שהיה אמור להיות הראשון באלבום, הוא זה שחתם אותו בסופו של דבר, ונקבע להיות האחרון בו. לעומת זאת, השיר הראשון שבוצע במופע הרוק לייב אייד, היה הסינגל הזה, בביצועה של מדונה. הסינגל "Spotlight" היה אמור להיכלל גם הוא באלבום, אך נגנז ברגע האחרון. בסופו של דבר הוא יצא לאור לראשונה באלבום הרמיקס המיוחד של מדונה, "You Can Dance", ב-1987.
עוד סינגל נוסף מהאלבום, "Open Your Heart", נכתב בידי שני כותבים שייעדו את השיר לזמרת אחרת, סינדי לאופר, בתור שיר רוק נ' רול, אולם השיר בחיים לא הגיע אליה. מדונה שינתה את המילים והפכה אותו לסגנון דאנס.
עטיפת האלבום, אשר צולמה בידי הצלם הרב ריטס, הפכה לאחת התמונות הפופולריות ביותר של מדונה. התמונה צולמה כשהיא מראה רק את צווארה וראשה של מדונה; הצבעים העיקריים בתמונה הם אפור, לבן וצללים שונים של כחול. התמונה ששימשה כעטיפת האלבום נתגלתה מאוחר יותר כקיצור, לתמונה "גדולה" יותר שהייתה אמורה להיות. אך מסיבות הנהלתיות, התמונה קוצצה.
ב-1986, האלבום זכה בפרס יונו בקנדה, בתואר האלבום העולמי הטוב ביותר. ב-1987, הוא זכה בשני פרסי מוזיקה אמריקאיים. השיר "Jimmy, Jimmy", הוא השיר היחיד מהאלבום שלא בוצע באף הופעה חיה של מדונה, בכל הקריירה שלה (בניגוד לשאר השירים באלבום).
ב-2001, כמו קודמיו, האלבום יצא בהוצאה מחודשת והוא כולל בתוכו שתי גרסאות רמיקס חדשות ללהיטים "La Isla Bonita" ו-"True Blue".

ביקורות

האלבום קיבל ביקורות שונות ומגוונות בדעתן. על הביקורות נוצר רושם רע לגבי עריכת האלבום, אך מאידך הן שיבחו את העובדה שקולה של מדונה נשמע חזק וטוב יותר, בניגוד לאלבומיה הקודמים. סטיבן הולדן, מבקר המוזיקה של עיתון הניו יורק טיימס בזמנו, כתב: "שירתה, שנמתחה עליה ביקורת קשה בתור "חיקוי קלוש של להקות בנות משנות השישים", השתפרה."
וגם דוד סיגרסון, מבקר המוזיקה של עיתון הרולינג סטון דאז, כתב ש"שירתה הייתה טובה מאי-פעם". בביקורת שלו, הוא מיתג את השירים באלבום כ"קליטים", אך מצד שני לא ראה כיצד הם מיוחדים משירים אחרים באותה תקופה. לאחר שביקורת זו כבר נשכחה, הוא חזר בו מכל לשון הרע וכתב על האלבום שהוא "חסון, מהימן, אלבום שקל להתאהב בו", "הוא ייזכר לה כאלבום מוצלח לאורך כל הקריירה, גם לאחר שנות פעילות רבות."
סטיבן תומאס, מבקר המוזיקה של Allmusic דאז, כינה את האלבום כ"אלבום שהפך את מדונה מסתם עוד זמרת, לכוכבת". הוא המשיך לשבח רבות את האלבום: "אחד מאלבומי הפופ והדאנס הטובים ביותר שיצאו בכל הזמנים. תקליט שמפגין את כישוריה האמיתיים של מדונה ככותבת שירים, מפיקה, וכסמל בידור שיגיע רחוק בהישגיו, וגורם תחושת הנאה".
בזמן ששני האלבומים של מדונה נראו כבלתי מוצלחים בעיני כמה, "True Blue" היה הראשון שהוכתר כקלאסיקה. קצב המכירות שלו שבר שיאים, והוא נחשב לבין המצליחים בכל הזמנים בארצות הברית.