google/wiki40b huggingface dataset:
ולדימיר שוחוב

ביוגרפיה

ולדימיר שוחוב נולד בעיירה גראיבורון (במחוז בלגורוד של היום) למשפחת פקיד של משרד האוצר הרוסי. בעקבות התקדמות הקריירה של אביו, המשפחה עברה מספר ערים. בגיל 13 הוא לא המשיך נדידות עם המשפחה ונותר בסנקט פטרבורג. לאחר סיום הפנימייה שוחוב התקבל ללימודים באוניברסיטה טכנית במוסקבה. בשנת 1876 סיים את לימודיו בהצטיינות ונשלח לשנה לארצות הברית.
בהיותו בארצות הברית הכיר את היזם ואיש העסקים הרוסי אלכסנדר ברה שהגה רעיון להקים ברוסיה חברה לתכנון הנדסי. כאשר שוחוב חזר לרוסיה הוא נקלט בחברה זו ועבד בה עשרות שנים.

הקריירה המקצועית

ולדימיר שוחוב היה מנהל פרויקט ומתכנן ראשי של צינור הנפט הראשון בתחומי האימפריה הרוסית שנבנה באזור באקו בשנת 1878 עבור חברה של "אחים נובל". לצורך ניהול הפרויקט שוחוב עבר להתגורר בבאקו. בהמשך הוא תכנן מספר פרויקטים נוספים לאותה חברה כולל מאגרים לאכסון נפט שפועלים עד היום.
בתחילת המאה ה-20 שוחוב תכנן את צינור הנפט באקו-בתומי באורך 883 ק"מ (1907) וגרוזני-טואפסה באורך 618 ק"מ (1928).
בשנת 1880 חברת תכנון בה שוחוב עבד פתחה סניף במוסקבה ושוחוב עבר להתגורר בעיר זו.
בשנת 1885 שוחוב תכנן אוניות ראשונות להובלת נפט בנהר הוולגה.
בשנת 1891 שוחוב המציא תהליך לייצור בנזין וקיבל פטנט על ההמצאה.
בשנת 1896 שוחוב תכנן דוד קיטור שעליו הוציא פטנט וזכה במדליית זהב בתערוכה עולמית בפריז (1900).
במחצית שנות ה-90 של המאה ה-19 שוחוב החל בבניית מתקנים היפרפולואידלים. מתקנים ראשונים מסוג זה הוא בנה עבור תערוכה בניז'ני נובגורוד בשנת 1896. בהמשך הוא בנה על בסיס רעיון זה כ-200 מגדלים לצרכים שונים (מגדלי אור, מגדלי מים וכו'). המגדל הגדול בגובה של 160 מ' על בסיס תכנון זה נבנה במוסקבה בשנת 1922 והיה מגדל רדיו במשך מספר שנים והחל משנת 1939 שימש כמגדל טלוויזיה.
בתחילת המאה ה-20 על בסיס תכנון של שוחוב נבנו מספר בניינים עם תקרות מתכת גדולות, כולל בניין גום, בניין תחנת הרכבת ובניין מוזיאון פושקין במוסקבה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שוחוב המציא מספר דגמים של מוקש ימי ותכנן מתקנים צבאים שונים.
שוחוב המשיך את פעילותו גם ברוסיה הסובייטית למרות שמנהלו וחברו אלכסנדר ברי עזב את רוסיה לארצות הברית. שוחוב נבחר להיות המנהל של החברה בה עבר עשרות שנים. בתחילת שנות ה-20 הוא תכנן ובנה את מגדל הרדיו במוסקבה. בשנים 1927-1929 היה שותף ליישום תוכנית גואלרו ותכנן עמודי חשמל למעברים חוצי נהרות.
בשנות ה-30 שוחוב סבל מרדיפות לא מוצדקות, מפטירת אשתו, מחשש לגורל ילדיו ומפיטורים מעבודה. בשנותיו האחרונות הוא התבודד בביתו. שוחוב נפטר בשנת 1939 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
בשנת 2017 נפתחה במוסקבה "מעבדת שוחוב" הקרויה על שמו והמהווה מכון מחקר בינלאומי על עתיד הערים ברחבי העולם.
הארמייה ה-21 (ורמאכט)

היסטוריה

ב-13 בינואר 1945, פתח הצבא האדום ב"מבצע פרוסיה המזרחית", שמטרתו הייתה כיבוש פרוסיה המזרחית. ב-25 באפריל הסתיים המבצע וקניגסברג נפלה. בשל כך, החליטו מפקדי הוורמאכט להקים את הארמייה ה-21 שהוצבה באזור ברנדנבורג ומקלנבורג, במטרה להגן על אזור ברלין מכוחות הצבא האדום שהתקדמו מכיוון נהר הויסלה. הארמייה הוקמה על בסיס "פלגת הארמייה שטיינר" (Armeegruppe Steiner) ושרידי הארמייה הרביעית (שאר הארמייה נכנעה לסובייטים ב-27 באפריל). קורט פון טיפלסקירך מונה כמפקד הארמייה, והיא הוכפפה לקבוצת ארמיות ויסלה. טיפלסקירך לקח את התפקיד בחוסר רצון, והחל לדון על תנאי כניעה עם בעלות הברית. ב-2 במאי 1945, נכנעה הארמייה לכוחות צבא ארצות הברית.
מרינוס ואן דר לובה

ביוגרפיה

מרינוס ואן דר לובה נולד למשפחה קתולית בליידן שבהולנד. את ילדותו בילה בדן בוס. בבגרותו הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההולנדית והפך לחבר ב"חזית האדומה" המקומית. בשנת 1933, לאחר מינויו של אדולף היטלר לקאנצלר גרמניה נסע ואן דר לובה לגרמניה כדי למחות על המינוי. ב-27 בפברואר 1933, זמן קצר לאחר מינויו של היטלר עלה הרייכסטאג באש, כנראה ביוזמתם של שר התעמולה יוזף גבלס ונשיא הרייכסטאג הרמן גרינג. ואן דר לובה שנמצא במקום ביחד עם עוד שלושה קומוניסטים מבולגריה ובהם גאורגי דימיטרוב, לימים ראש ממשלת בולגריה, נעצר והובא לחקירה אצל הגסטפו. לאחר חקירה קצרה הועמדו הארבעה לדין במשפט ראווה ביחד עם ארנסט טורגלר, מנהיג הסיעה הקומוניסטית ברייכסטאג. כל הנאשמים זוכו מחוסר ראיות פרט לוואן דר לובה אשר נמצא אשם והוצא להורג בעריפת ראשו ב-10 בינואר 1934, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-25.
בשנים שלאחר הוצאתו להורג המשיכה המערכת המשפטית בגרמניה לעסוק במשפט ובתוצאותיו; בפסק דין מ-1967, שנים לאחר מותו של ואן דר לובה, המתיק בית משפט בברלין את עונשו ל-8 שנות מאסר במקום עונש המוות; אותו בית משפט ביטל את עונשו לחלוטין בשנת 1980, אולם בית המשפט הפדרלי, כערכאה גבוהה יותר, הפך החלטה זו; ואז, ב-1981, ביטל בית משפט במערב גרמניה את גזר דינו בטענה שהיה לא שפוי בדעתו. ביטול זה לא השביע את רצון יורשיו של ואן דר לובה, שפעלו להשגת חנינה מלאה. ואכן, בשנת 2008 החליטה התביעה הכללית להעניק לוואן דר לובה חנינה מעין זו. עורך דין אנונימי הפנה את תשומת לבה של התובעת הפדרלית, מוניקה הארמס, לחוק מ-1998, שמאפשר לבטל פסקי דין שהתקבלו על ידי בתי משפט שפעלו תחת חוקי השלטון הנאצי. יש לציין כי החנינה שקיבל היא סמלית בלבד, ולא תוביל לתשלום פיצויים ליורשיו.
ארנון פלטי

ביוגרפיה

בתקופת שירותו הצבאי היה נגן בס בלהקת חיל הים. בהמשך, ניגן והקליט עם אמנים ישראליים ובינלאומיים, ביניהם אריק איינשטיין, יוני רכטר, יהודית רביץ, גידי גוב, שלמה ארצי ויוסי בנאי, הכבש ה16 ולהקת "פלוטוניום", בה נמנו עשרה נגנים שעבורם חיבר ועיבד את כל הטקסטים והמוזיקה. שימש כבסיסט של להקת הרוק המתקדם דובדבן ושל להקת הרוק המתקדם "מאזינים רגילים" הבריטית.
כמו כן ניגן בתוכנית הטלוויזיה של דורי בן זאב דורי באוויר.
פלטי הוא מוותיקי הבסיסטים בשטח הג'אז הישראלי והבינלאומי והופיע והקליט עם אמנים בינלאומיים רבים כגון בני גולסון, לי קוניץ, איירטו מוריירה, זקיר חוסיין, אורי קיין, דייב ליבמן, פיל וודס, טרי לין קרינגטון, טוני ויליאמס, בן מונדר, סיירוס צ'סנאטס, ג'והן הארט, טים האגאנס, אדם נוסבאום, דן אדלר, מרצ'לו פליטרי, איבוניק פרנה, רוני בן-חור, לואיס פורטר, ועוד רבים. כמו כן, ניגן בהופעה הטלוויזיונית שתיעדה את האיחוד ההיסטורי של שתי הלהקות: גרייטפול דד ובלוז פרוג'קט.
כמעבד, נגן ומלחין הוציא ארנון פלטי ארבעה אלבומים, כשהאחרון מביניהם הוא אלבום המוקדש לעיבודים פרי עטו עבור אמן הג'אז דייב ליבמן ותזמורתו (ביג בנד).
סיים תואר ראשון בעיבוד והלחנה ממכללת ברקלי למוזיקה, תואר שני מבית הספר מנהטן למוזיקה ותואר דוקטור בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת בר-אילן. כמו כן לפלטי תואר שני בכתיבה יוצרת (שירה ופרוזה) מאוניברסיטת חיפה ודיפלומה באנימציה ממכללת מורלי, לונדון, אנגליה .
מלמד במסגרות אקדמיות כגון בית הספר למוזיקה רימון, שבו היה סגן מנהל אקדמי בשנים 2006–2007 וניהל את מחלקת הבס בשנים 2002–2014 בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים והקריה האקדמית אונו, מחלקת המוזיקה מייסודה של "הד", ומשמש כמרצה אורח במכללת ברקלי בבוסטון, ובמספר אוניברסיטאות אחרות בארצות הברית. פלטי ידוע כמומחה להרמוניית הג'אז, עיבודים ונגינת ג'אז והוא מהמורים המובילים בתחומים אלה.
יחסי ישראל–סומליה

היסטוריה

סומליה מעולם לא הכירה בישראל, היא לוקחת חלק בחרם על ישראל ואוסרת כניסת בעלי דרכון ישראלי למדינתה.
בראשית חודש יולי 2016 נועד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו עם נשיא סומליה, חסן שייח' מחמוד בניירובי שבקניה. היה זה מפגש ראשון בדרג גבוה בין שתי המדינות.
בחודש מרץ 2019, בהצבעה אנטי-ישראלית במועצת זכויות האדם, הקוראת לנסיגת ישראל מרמת הגולן, סומליה נמנעה לראשונה.

קשרים עם סומלילנד

במאי 1991 פרשה סומלילנד מהאיחוד הפדרלי בסומליה והכריזה על עצמאות. בסומלילנד, בניגוד ליתר חלקי סומליה, שוררת יציבות פוליטית, אך היא אינה זוכה להכרה דיפלומטית מצד מדינות העולם. נציגיה פועלים ללא הצלחה במדינות שונות למען קבלת הכרה בינלאומית. 
שליח מיוחד של נשיא סומלילנד בשנים 2001–2002, דאהיר קאהין , ביקר מספר פעמים בישראל וביקש הכרה במדינתו שאינה מוכרת, אך ישראל נמנעה לעשות כן על אף מיקומה האסטרטגי בקרן אפריקה. לדברי השליח המיוחד, עומאר דוהוד (Dohod), פועלים מספר אנשי עסקים במדינה.
דוקה אומרוב

קורות חייו

אומרוב נולד לחמד אומרוב מהטאיף (Teip) מלקוי (אותו שבט של ערבי בראייב  ושר החוץ הצ'צ'ני לשעבר איליאס אחמאדוב), באפריל 1964 בכפר קטן ליד חרסנוי שבנפת שטויסקי בדרום צ'צ'ניה. הוא סיים את לימודיו בפקולטה לבניין במכון אויל בבירת צ'צ'ניה גרוזני, עם תעודה של מהנדס בניין.
כאשר פרצה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה הוא חזר לצ'צ'ניה. במהלך המלחמה גדלה יחידתו מפלוגה לגדוד והוענק לו העיטור גיבור האומה על ידי הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה. לאחר חתימת הסכם סחב-יורט שסיים את המלחמה ב-1996, והיבחרו של אסלאן מסחאדוב לנשיא צ'צ'ניה בינואר 1997, מונה אומרוב לראש מועצת הביטחון של צ'צ'ניה. ב-1999 הוא הואשם בחטיפתו של גנאדי שפיגון, שליחה של רוסיה לצ'צ'ניה.

משפחתו

אומרוב היה נשוי עם ששה ילדים, הצעיר שבהם נולד ב-2006. שניים מאחיו, איסה ומוסא, נהרגו בקרב. מאז 2003, רבים מבני משפחתו, נחטפו על ידי "חמושים בלתי מזוהים" (ככל הנראה כוחות השלטון) חלקם שוחררו מיד לאחר החטיפה וחלקם עדיין נעדרים וייתכן שנהרגו. מעט לאחר משבר בני הערובה בבסלאן, ב 2004, אשר במהלכו הוחזקו בני משפחתו כבני ערובה בחנקלה (יישוב למזרח גרוזני), הציע התובע הכללי של רוסיה, ולדימיר אוסטינוב, לקחת את בני משפחתם של מנהיגי המורדים כשיטת פעולה רשמית. ב-2005, נחטפו אשתו ובנו כמו גם אביו בן ה-74 ואחיו רוסלן, אשתו ובנו שוחררו לאחר זמן אך אביו ואחיו "נעלמו". בן דודו זורבאן אומרוב, ואחיינו רומן אטאייב נחטפו אף הם בתקרית מוקדמת יותר ומאז נעלמו עקבותיהם.
רחוב דיזנגוף

היסטוריה

רחוב דיזנגוף היה בעבר מרכז תרבותי חשוב ונודע כמעוז הבוהמה הישראלית. בשנת 1934 כבר היה הרחוב מבוסס ושימש כדרך מסחרית ראשית שהובילה ממרכז העיר ליריד המזרח שהתקיים ליד שפך הירקון. הרחוב נודע בזכות חנויות האופנה היוקרתיות ובתי הקפה שבו. אחד מבתי הקפה המפורסמים ביותר הוא "כסית", שבו נהגו לשבת סופרים, משוררים ואמנים כגון נתן אלתרמן, חיים גורי, משה שמיר, חנה רובינא ויוסף זריצקי. בתי קפה נוספים היו "אררט", "קפה פְרַק", "קפה רוול", "שלג הלבנון" ו"קליפורניה", שגם בהם נהגו לשבת אנשי בוהמה תל אביביים. מקום מפגש נוסף של אמנים ואנשי תרבות היה בגלריה לאמנות כ"ץ - הגלריה הראשונה בתל אביב, ששכנה ברחוב דיזנגוף 97. כיכר צינה דיזנגוף היה הלב של הרחוב והיווה במידה רבה את מרכז העיר הלבנה של תל אביב.
הרחוב כמרכז תרבותי הגיע לשיאו בשנות ה-50 וה-60. בתקופת הזוהר של הרחוב אף הומצאה מילת הסלנג "להזדנגף" שפירושה "לטייל ולבלות בבתי הקפה של דיזנגוף". בסוף שנות ה-60 פעלה בתל אביב להקת פיקוד דיזנגוף ששאלה את שמו של הרחוב לפרפראזה על שמות הלהקות הצבאיות. רחוב דיזנגוף גם היה נושא מרכזי בעשייה התרבותית הישראלית בתחום הספרות והקולנוע. הסרט "דיזנגוף 99" משנת 1979 מתאר את אורח החיים סביב רחוב זה ואף הפך עם השנים לסרט פולחן ישראלי.
בסוף שנות ה-70 וה-80 חל פיחות במרכזיותו של הרחוב בעיקר בגלל הגירה שלילית מאזור מרכז תל אביב ותחרות רבה מצד קניונים ומרכזים מסחריים באזורים אחרים בתל אביב ומחוצה לה. ישנן טענות רבות כי גם בניית דיזנגוף סנטר ב-1977 וכן הגבהת ושינוי כיכר דיזנגוף לאחר מכן תרמו משמעותית לירידת תהילתו של רחוב בתי הקפה. באמצע שנות ה-90 התרחשו שני פיגועי התאבדות רצחניים ברחוב - הפיגוע בקו 5 ב-19 באוקטובר 1994 שבו נרצחו 22 אנשים והפיגוע מול דיזנגוף סנטר ב-4 במרץ 1996 שבו נרצחו 13 אנשים. אחרי המקרים נבנו אנדרטאות לזכר הנפגעים במקומות בהם אירעו הפיגועים.

כיום

בתחילת המאה ה-21 התעורר הרחוב לחיים מחדש, ונפתחו בו בתי קפה רבים. בתחילת שנת 2017 החלה עיריית תל אביב בפרויקט בעלות של 60 מיליון שקלים לחידוש ולהנמכת ככר דיזנגוף בדומה למתכונתה המקורית.
האישה בזהב (סרט)

העלילה

בסדרה של פלאשבקים לאורך הסרט נזכרת מריה אלטמן בסיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית, וכן בדיכוי יהודי אוסטריה ובביזת רכושם שהתרחשו בעקבותיו. בעוד שמריה ובעלה הצליחו להימלט לארצות הברית, הוריה נותרו בווינה.
בהווה, מריה אלטמן היא אלמנה המתגוררת בלוס אנג'לס. לאחר מות אחותה היא מוצאת בעזבונה מכתבים מסוף שנות הארבעים שחשפו ניסיון להשיב יצירות אמנות שהיו בבעלות המשפחה ונשארו מאחור בזמן בריחתם, ואחר כך נגנבו על ידי הנאצים. בפרט נודעה חשיבות לדיוקן בו מצוירת דודתה של אלטמן, אדלה בלוך-באואר, אשר היה מוכר באוסטריה בשם "האישה בזהב".
אלטמן מגייסת לעזרתה את רנדול שנברג, עורך דין בעל ניסיון מועט שהוא הנכד של אחת מחברותיה, כדי לפנות לוועדה האוסטרית להשבת יצירות אמנות בבקשה להחזרת היצירות שהיו בבעלות המשפחה. אלטמן נוסעת חרף רצונה לאוסטריה עם שנברג, שם הם מגלים ששרת התרבות והמנהל האומנותי מסרבים להחזיר את הדיוקן של אדלה, שכן הם מרגישים שהדיוקן הפך לחלק מהזהות הלאומית. כמו כן, הם אומרים לאלטמן שדודתה ציוותה בצוואתה להוריש את הדיוקן לגלריה בה היא מוצגת בארמון בלוודר ועל כן הוא נמצא שם באופן חוקי. לאחר חקירה נוספת של עורך הדין ושל עיתונאי מקומי הם מצליחים להפריך את הטענה, שכן הציורים המדוברים נקנו על ידי דודה של אלטמן, ועל כן לא היו בבעלותה והיא לא הייתה יכולה להורישם. נוסף על כך, הדרישה בצוואתה הייתה להוריש את התמונות לגלריה רק לאחר מותו של בעלה, אך בפועל הנאצים לקחו את הציורים בעודו בחיים. שנברג ממלא את הבקשה לוועדה להשבת יצירות האומנות, אך הבקשה נדחית. לגברת אלטמן אין את סכום הכסף הנדרש כדי לערער על קביעת הוועדה, ועל כן היא ושנברג נאלצים לחזור לארצות הברית בידיים ריקות.
חודשים לאחר מכן, שנברג מגיע להארה לאחר שנתקל במקרה בספר אומנות עם ציור "האישה בזהב" על כריכתו. תוך שימוש בחוק להשבת יצירות אומנות ובתקדימים שבהם הוא התקבל רטרואקטיבית, שנברג מגיש לבית המשפט העליון של ארצות הברית תביעה נגד ממשלת אוסטריה בטענה לבעלותה של אלטמן על הדיוקן. אוסטריה מערערת לבית המשפט העליון על עצם התביעה, אך הוא פוסק לטובתה של אלטמן ומאשר את המשך התביעה. ממשלת אוסטריה מנסה לשכנע את אלטמן לאפשר לגלריה להמשיך להחזיק בציורים, אך היא מסרבת. שנברג מעוניין להגיע לפתרון של בוררות באוסטריה, אך אלטמן אינה מעוניינת לשוב לאוסטריה בשנית כדי לשטוח את טענותיה. לאחר ויכוח ביניהם, מתירה אלטמן לשנברג לנסוע לאוסטריה ולייצגה בבוררות בווינה.
במהלך הבוררות מזכיר שנברג את פשעי המלחמה של המשטר הנאצי, ומפציר בבוררים לראות במקרה הנידון לא רק את הציורים שבמחלוקת אלא גם את אי הצדק שנגרם למשפחות שהיו בבעלותן יצירות אומנות אשר נלקחו על ידי הנאצים. באופן מפתיע, מופיעה אלטמן במהלך הבוררות כדי לתמוך בעורך הדין שלה, חרף אי רצונה לשוב לאוסטריה. לאחר שקילת טיעוני שני הצדדים, פוסקת הבוררות לטובתה של אלטמן, כך שהציורים יוחזרו לרשותה. הנציג של ממשלת אוסטריה מציע בתחינה לאלטמן הצעה של הרגע האחרון לפיה הציורים יישארו במקומם בתמורה לפיצוי נדיב, אך אלטמן מסרבת. היא אומרת שהציורים יעברו לאמריקה כפי שהיא נאלצה לעשות בעצמה, ומסכימה למכור את הדיוקן של דודתה אדלה לרון לאודר, בתנאי שיוצג באופן קבוע במוזיאון נויה גאלרי (Neue Galerie) שבניו יורק, כך שכולם יוכלו ליהנות ממנו.
דייוויד מרטין

קורות חיים

דייוויד מרטין נולד באנסטרותר, בפיף שבסקוטלנד, והיה הבכור מבין חמשת ילדיהם של ג'ון מרטין (1700 - 1772), מורה העיירה ושל מרי בוייבק (1702 - 1783), אשתו השנייה של ג'ון.
מרטין למד אמנות למד תחת אמן הדיוקנאות אלן רמזי ואף התלווה אליו בעת שרמזי ביקר באיטליה בשנים 1756–1757. לאחר שובו לאנגליה מרטין למד באקדמיית סנט מרטינז ליין (St Martin's Lane Academy) שבלונדון בה קיבל מלגת לימודים בין השנים 1759–1761. לאחר לימודיו מרטין הצטרף לסטודיו של רמזי וסייע לו בציור דיוקני ההכתרה של המלך ג'ורג' השלישי ורעייתו שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
מרטין פתח סטודיו משלו בשנת 1767, ובאותה שנה צייר את הדיוקן העצמי שלו, המוצג כיום בגלריה הלאומית של סקוטלנד.
מרטין צייר למעלה מ-300 דיוקנאות, בין הידועים שבהם הוא דיוקנו של בנג'מין פרנקלין שצוייר בשנת 1767 המוצג כיום בבית הלבן שבוושינגטון די.סי.. דיוקנות ידועים נוספים שצייר הם דיוקנאותיהם של הכימאי ג'וזף בלק (משנת 1787, מוצג כיום בגלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד), של הפילוסוף דייוויד יום (משנת 1770) ושל ברברה גריי (משנת 1787).
ב-20 ביולי 1771 נשא מרטין לאישה את אן היל (1743 - 1775). שלושת ילדיהם נפטרו בינקותם.
מרטין הציג מספר תערוכות של יצירותיו בין השנים 1765–1777 וכן בתערוכות של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנים 1779 ו-1790.
מרטין היה הגזבר של אגודת האמנים ועמד בראשה בין השנים 1772–1777.
בשנת 1780 שב מרטין לאדינבורו, ובשנת 1785 מונה לצייר הדיוקנאות הראשית של ג'ורג' הרביעי אשר היה באותה עת הנסיך מוויילס.
מרטין נפטר ב-30 בדצמבר 1797 בביתו שבאדינבורו, ונקבר בחצר כנסיית ליית' סאות' (Leith South) ב-3 בינואר 1798.
יחסי הממלכה המאוחדת–ירדן

היסטוריה

במהלך מלחמת העולם הראשונה ביקשו ההאשמים עזרה ותמיכה מהאימפריה הבריטית דרך מטה המשרד לענייני המזרח התיכון בקהיר כדי להילחם נגד העות'מאנים, שהתממשה לאחר 1916. המרד הערבי הפתאומי בהנהגת המשפחה ההאשמית, אף שלא היה מסוגל להבטיח תמיכה מוחלטת משבטים ערביים אחרים, מילא תפקיד אינסטרומנטלי בקריסת השלטון העות'מאני שם. עם זאת, המטרה העיקרית של המרד ההאשמי, אחדות ועצמאות מוחלטת למדינה ערבית שהשתרעה מעיראק וסוריה המודרנית ועד תימן למעט עדן, לא כובדה על ידי לונדון ובעלת בריתה צרפת. בסופו של דבר, כהתנצלות על הכישלון, בריטניה העמידה את השריף עבדאללה כשליט אמירות עבר הירדן בתקווה ליישר את ההדורים.
עד שנת 1956 לא הייתה לאמירות, אף על פי שהיא נשלטה על ידי ההאשמים, ממשל עצמאי מלא. ממשלת בריטניה הפעילה עדיין את השפעתה ברחבי האמירויות. ג'ון באגוט גלאב, המכונה גלאב פאשה, היה השליט דה-פקטו האחראי על המדינה, והניח את היסוד של הלגיון הערבי, שהפכו מאוחר יותר לכוחות המזוינים הירדניים. באותו הזמן, גלאב פאשה מילא תפקיד שנוי במחלוקת, שנמצא עדיין בוויכוח בתולדות הממלכה הירדנית המודרנית.
במלחמת ערב-ישראל ב-1948, בריטניה העדיפה בסתר פלישה ירדנית מוחלטת לגדה המערבית, בתקווה למנוע הקמה אפשרית של מדינה פלסטינית בהנהגת אמין אל-חוסייני, והצליחה בהשגת מטרתה, ובכך הבטיחה את ההשפעה הבריטית בתוך עבר הירדן אף על פי שתפקידם יצר תוצאה לא רצויה בעתיד המזרח התיכון. מאוחר יותר בריטניה המשיכה לתמוך בירדן במהלך ספטמבר השחור נגד אש"ף, אף על פי שתמיכתה הוטלה בספק לאחר התייחסותה בחוסר אמון לעתידו של המלך חוסיין. בריטניה גם תמכה בסתר בהיתר למטוסים ישראליים לטוס בירדן כאשר סוריה שלחה כוחות לפלוש למדינה, ואילצה את הסורים לסגת.
המלך חוסיין עצמו נישא לאנטואנט גרדינר, אישה בריטית שילדה מאוחר יותר את עבדאללה השני, מלך ירדן, ובעקבות כך, עבדאללה השני נחשב ממוצא בריטי דרך אמו.

יחסים מודרניים

תודות לקרבה חזקה זו ולנישואים המאוחרים בין חוסיין למונא, ירדן ובריטניה שומרים על קשר חזק. ראש הממשלה הבריטי תרזה מיי ראתה את ירדן כבעלת ברית ראויה לציון, ונענתה באמון הדדי מצד ראש הממשלה הירדני. שתי המדינות גם התכוונו להרחיב את קשריהן הדו-צדדיים.
שתי המדינות גם היו מעורבות בקנה מידה קטן בשיחות השלום בין ישראל לרשות הפלסטינית כמשא ומתן, ודחקו בשיחות שלום בין הצדדים.
לדברי המלך עבדאללה השני, מערכת היחסים כבר הגיעה לנקודת שיא ובשלה להפוך לשותפות אמיתית.
רגימנט הטנקים המלכותי

הקמה

בשנת 1916 הופיע לראשונה הטנק הבריטי הראשון, סימן 1, בשדה הקרב של הסום. תחילה שולבו הטנקים בשש פלוגות כחלק מזרוע כבדה של גיס המקלעים. הפלוגות נקראו באותיות אנגליות (A עד F) והמשיכו להתרחב. בנובמבר 1916 שמונה הפלוגות שנוצרו עד כה גדלו והפכו לגדודים, אשר שימרו את שמותיהם באותיות A עד O. ב-28 ביולי 1917, לפי צו מלכותי, פוצלה הזרוע הכבדה מגיס המקלעים והפכה באופן רשמי לגיס נפרד משוריין שנקרא הגיס המשוריין בפיקודו של סר יו אלס. בינואר 1918 נוספו שבעה גדודים נוספים, ושמותיהם הומרו למספרי גדודים כנהוג בצבא הבריטי, מהלך שהביא את הגיס המשוריין לכוח של 15 גדודים (1 עד 15). בדצמבר של אותה שנה המשיך הגיס לגדול וכלל 26 גדודים: 25 משוריינים וגדוד אחד (גדוד 17) המבוסס על רכבים משוריינים.

מלחמת העולם הראשונה

החל ממלחמת העולם הראשונה ועד 1928 היה הגיס המשוריין היחידה הבלעדית שהפעילה את הטנקים החדשים. ב-15 בספטמבר 1916 הופיעו לראשונה בשדה הקרב כשלושים טנקים בריטיים מסוג סימן 1 באזור פלרס (Flers) בצרפת, שאותם הפעילה הזרועה הכבדה של גיס המקלעים (לימים הרגימנט), במסגרת הקרב על הסום. קרב השריון בשריון הראשון התרחש ב-24 באפריל 1918, כאשר שלושה טנקי סימן 4 בריטיים נלחמו בטנק A7V גרמני והשמידו אותו.
במהלך המלחמה שירתו כל גדודי הגיס המשוריין בחזית המערבית, מלבד כוח מהגיס שנשלח לחזית במזרח התיכון. כוח זה לחם נגד העות'מאנים בעזה תחת פיקודו של גנרל אדמונד אלנבי בשנת 1917.

מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם הראשונה, צומצם הגיס המשוריין לכדי ארבעה גדודים (2 עד 5). ב-18 באוקטובר 1923, העניק מלך אנגליה, ג'ורג' החמישי, את הכינוי 'מלכותי' לשם היחידה, וכך הפכה לגיס המשוריין המלכותי. בשנת 1933 הוקם הגדוד השישי במצרים ובשנת 1934 הוקם הגדוד הראשון (שריון קל), שינוי שהביא את הגיס בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 לכוח של שישה גדודים סדירים בנוסף ל-12 גדודי מילואים שהומרו מיחידות חי"ר והופעלו עם פרוץ הקרבות. עם תחילת המלחמה הפך הגיס המשוריין לרגימנט הטנקים המלכותי.
בסיום המלחמה בשנת 1945 קיבלו הגדודים ברגימנט את השם רגימנטים, כינוי שנשמר עד היום.
אפרוח

אפרוח הוא אבקוע שהוא צאצא של עוף מקבוצת עוזבי קן על הקרקע, הבוקע מביצתו כשהוא מכוסה פלומה ופקוח עיניים. האפרוח מסוגל לעמוד וללכת על רגליו ולאכול בכוחות עצמו ללא עזרת הוריו כבר מיומו הראשון, אולם ברוב המינים הוא יהיה עדיין תלוי בהוריו לצורך הגנה מטורפים ומציאת מקורות מזון ומחסה, ולעיתים גם לצורך תהליך החתמה ולימוד התנהגות שתשמש אותו להישרדותו במהלך חייו הבוגרים.
עופות המולידים אפרוחים הם תרנגולים, שלווים, פסיונים וברווזיים (ברווזים, אווזים וברבורים), יענים (יען, אמו, ננדו), סיקסקים, לעומת דורסים, ציפורי שיר, יונים ותוכים, המולידים גוזלים.

פולקלור

בשיר יונתן הקטן מתואר כי יונתן טיפס על העץ ואפרוחים חיפש. ההבחנה בין גוזל לאפרוח לא הייתה קיימת בתקופה בה נכתב השיר. בעברית המודרנית אפרוח יכול לפרוח מהקן כבר ביומו הראשון ואילו הגוזל תלוי בהוריו וגוזל מהם את מזונם.

בהלכה

לדעת רבי אליעזר בן יעקב אין אפשרות לאכול על ידי שחיטה אפרוח כל עוד לא נפקחו עיניו. חכמים חלקו על כך והכשירו את האפרוח.
הרי"ף והרמב"ם מתירים את האפרוח מיד, ואילו הרא"ש אוסר עד שייפקחו עיניו, כרבי אליעזר בן יעקב.
דייב אגרס

ביוגרפיה

אגרס נולד ב-12 במרץ 1970 בבוסטון שבארצות הברית. שני הוריו נפטרו מסרטן בהפרש של מספר חודשים, כשאגרס היה בן 21. אחיו הצעיר כריסטופר ("טוף") היה בן 8, ולאגרס היו עוד אח ואחות מבוגרים ממנו. שניהם לא היו מסוגלים לטפל באח הצעיר מפאת עיסוקיהם, ועל כן דייב אגרס לקח אותו תחת חסותו. לשם כך נאלץ אגרס לעזוב את לימודיו באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ולעבור עם חברתו ועם האח לברקלי (קליפורניה). הוא רשם אם אחיו לבית ספר פרטי, ופרנס את שניהם כעורך גרפי בעיתון מקומי. את חוויותיהם יוצאות הדופן פרסם אגרס כספר שהפך לרב מכר וזכה בפרסים רבים. מאוחר יותר רכש אגרס חינמון מקומי, והפך אותו לעיתון סאטירי מצליח בשם "מייט" (Might).
כיום אגרס גר באזור מפרץ סן פרנסיסקו עם אשתו, הסופרת והעיתונאית ונדלה וידה, ועם שני ילדיו. אחותו בת' התאבדה בשנת 2001.

ולנסיה 826

ביחד עם המחנכת ניניבה קלמנטס קלגארי, ייסד אגרס בשנת 2002 את "ולנסיה 826", מלכ"ר שנועד לעודד כתיבה יוצרת בקרב ילדים ובני-נוער, ולעזור למורים לעורר השראה ורצון כתיבה בקרב תלמידיהם. מאז ייסודו, גדל המיזם והוא מתפרס כיום על שבעה מרכזים עירוניים בארצות הברית, מסן-פרנסיסקו ועד ניו-יורק.

הוצאה לאור

אגרס ייסד את ההוצאה לאור העצמאית "מקסוויני'ס", כשם נעוריה של אמו. ההוצאה מפרסמת רבעון ספרותי, ירחון שנערך בידי אשתו של אגרס, וכן רבעון DVD. בין הפרסומים האחרים של ההוצאה: סדרת ספרי איגיון לילדים שנכתבו על ידי אגרס ואחיו הצעיר; לקראת מונדיאל 2006 כתב אגרס מאמר על נבחרת ארצות הברית בכדורגל, שפורסם ב"מדריך האוהד הנבון לאליפות העולם בכדורגל".
קים מונזו

שונות

מונזו תרגם כותבים רבים וביניהם:
  Truman Capote, J.D. Salinger, Ray Bradbury, Thomas Hardy, Harvey Fierstein, Ernest Hemingway, John Barth,Roald Dahl, Mary Shelley, Javier Tomeo, Arthur Miller, and Eric Bogosian.
חג מילת ישו

חג מילת ישו (חג ברית המילה של ישו) הוא חג נוצרי בו נחגג זכר ברית המילה של ישו, שלפי המסורת היהודית נעשתה לו בגיל שמונה ימים.  באירוע זה, שמונה ימים לאחר הלידה, קיבל ישו את שמו באופן רשמי.
ברית המילה התקיימה בבית פרטי ולא בבית המקדש, אם כי בציורים שונים מתואר האירוע לעיתים כמתקיים בבית המקדש.
באופן מסורתי מקובל היה לראות את ברית המילה של ישו (כפי שהוסבר ביצירה הפופולרית מהמאה ה-14, מקראת הזהב, כפעם הראשונה בה נשפך דמו של ישו ובכך החל תהליך הגאולה של האדם, וכן הצגת אנושיותו של ישו והעובדה שהוא היה יהודי וציית לחוק המקראי.
יום החג מופיע ב-1 בינואר בלוח השנה הליטורגית של הכנסייה הביזנטית והכנסיות האורתודוקסיות. בלוח השנה הרומאי צוין 1 בינואר בין השנים 1568–1960 כ"ברית המילה של אלוהים והיום השמיני שלאחר המולד". כיום זהו יום חג למרים, אם ישו ויום השנה השמיני ללידת ישו. יום זה נחגג על ידי כמה כנסיות אנגליקניות וכמעט כל הכנסיות הלותרניות.

הכנסייה הביזנטית והכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות

החג נחוג במשך כל הלילה. הוא מתחיל בשעות הערב של 31 בדצמבר. מזמורי חג משולבים עם מזמורים לכבוד בזיליוס הגדול. לאחר התפילה האלוהית, למחרת בבוקר, כנסיות רוסיות חוגגות לעיתים קרובות את השנה החדשה בטקס תפילה למען ברכתו של אלוהים עבור התחלת השנה האזרחית חדשה (נוצרים ביזנטים מנציחים את תחילת השנה הכנסייתית החדשה ב-1 בספטמבר).

הכנסייה הרומית-קתולית

בשלב מוקדם חגגה הכנסייה ברומא ביום 1 בינואר חג זה בשם "יום השנה (Natale) של אם האלוהים. על חג זה האפילו חגי הבשורה ועליית מרים, שאומצו מהכנסייה הביזנטית של קונסטנטינופול בתחילת המאה ה-7. 1 בינואר החל להיות רק יום חג היום השמיני של לידתו של ישו, ובו, על פי הכתוב בלוקס 21:1, הילד נימול וניתן שמו, "ישוע". במאה ה-13 או ה-14 החלו לחגוג ברומא, בספרד ובגאליה את חג מילת האל, כאשר הדגש הושם על אמו של ישו ועל לידתו, לא על מילתו. הטפותיו של ברנרדינו מסיינה מהמאה ה-15 הובילו ב-1721 ליצירת חג נפרד על שמו של ישו, "חג שמו הקדוש של ישו" . בשנת 1960 שינה האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה את שם החג ל"היום השמיני של לידת ישו". במכתב אפיפיורי משנת 1969, Mysterii Paschalis, נקבע ש-1 בינואר הוא "יום המולד של האדון", יום קדושת מרים, אם ישו, ויום קדושתו של שמו של ישו, וכך הושמט יום ברית המילה של ישו מלוח החגים הקתוליים, אם כי בנצרות האורתודוקסית הרוסית, בנצרות הסורית אורתודוקסית, בנצרות האנגליקנית ובחלק מהכנסיות הפרוטסטנטיות, נשאר יום זה בלוח השנה.

הכנסייה האנגליקנית

בקהילות אנגליקניות נהוגה חגיגת היום הזה כיום ברית המילה של ישו. ספר התפילות האנגליקני מציין יום זה בהתאם, כיום ברית המילה של ישו.
מאז 2000, הכנסייה האנגליקנית מציינת יום זה כ"יום מתן השם וברית המילה של ישוע המשיח."
בספר התפילות משנת 1979 של הכנסייה האפיסקופלית בארצות הברית, יום זה הוא יום חג, ושמו הוא "שמו הקדוש של אדוננו ישוע המשיח".

הכנסייה הלותרנית

מכיוון שמדובר בחגיגה לכבוד המשיח הקשורה ישירות לקטעים בברית החדשה (בעיקר לוקס, 2:21), משתה ברית המילה של ישו נשמר על ידי הכנסיות של הרפורמציה הלותרנית. נוהג זה נשאר ברוב הליטורגיה הלותרנית עד היום. מרטין לותר נשא לפחות דרשה אחת בנושא יום חג זה. עד שנות ה-70 המאוחרות, ספרי שירה והמנונות לותרניים הכילו מספר מזמורים הקשורים לנושא זה.