google/wiki40b huggingface dataset:
רפאל כדיר צבאן

ביוגרפיה

נולד בא' בטבת ה'תר"ע באי ג'רבה שבדרום תוניסיה, לרב יעקב ולאמימה. בצעירותו למד תורה אצל רבני ג'רבה, ביניהם הרב שאול מקיקץ שלי, ורבו המובהק רבי רחמים חי חויתה הכהן. כן התכתב בהלכה עם הרב עובדיה הדאיה שבארץ ישראל. 
בשנת ה'תר"ץ, בהיותו בן עשרים, נשא את בת דודתו עוישה. כעבור שנתיים, בשנת ה'תרצ"ב, מונה לראש ישיבה, תפקיד בו החזיק כ-12 שנה עד לשנת ה'תש"ד. בשנת ה'תרצ"ט התמנה כחבר שלישי בבית הדין שבג'רבה. בשנת ה'תש״ג נסמך לרבנות מטעם הרבנות הראשית שבעיר הבירה תוניס.
בתשרי ה'תש"ח החל לערוך ירחון תורני בשם "הירח", בו כתבו גדולי תלמידי החכמים בתוניסיה, ועסק בכך במשך שלוש שנים. בשנת ה'תשי"א התמנה לרב ודיין העיירה מדנין (מערי הלווין של האי ג'רבה), גם מטעם הממשלה, תפקיד בו שימש עד לסוף שנת ה'תשט״ז. בנוסף לתפקידיו הרבנים, היה גם "קומיתי" - אחד משבעה טובי העיר - הנציגים הרשמיים של הקהילה היהודית בפני המוסדות הממשלתיים בג'רבה, ושימש נציג הקהילה בפדרציה הכללית שבעיר הבירה תוניס. כן היה נשיא "ישיבת אור תורה", ועמד בראש וייסד מוסדות ציבור שונים של תורה וחסד - "ביקור חולים" שהגיש עזרה רפואית לחסרי אמצעים, "חתן וכלה" שסייע במימון הוצאות חתונה לנזקקים. "מתן בסתר" שעזר לעניים, ו"ועד בית הכנסת" שטיפל בכעשרים בתי כנסת בעיר.
בשנת ה'תשי"ז עלה לארץ ישראל, ומי"ב באדר ב באותה שנה (15 במרץ 1957) החל לשמש, למשך כשלושים ושמונה שנים, כרב עיירת הפיתוח "עזתה" שבאותה שנה הוחלף שמה ל"נתיבות" (בהמשך הפכה לעיר).
הרב צבאן דאג לביסוסה הרוחני של העיירה, הקים בה מועצה דתית להספקת שירותי הדת לתושבים (כעירוב, מקווה, בתי כנסת ועוד), יזם ועודד מוסדות תורניים והפיץ תורה בישובי האזור. סמוך לבואו ביקש משר הדתות דאז חיים משה שפירא, שהגיע לביקור, לעזור בהקמת ישיבה במקום, שתשמש ישיבה מרכזית לכל האזור, ואכן בסיוע השר וראש מועצה האזורית עזתה אברהם רוזנמן, הוקמה ישיבת "תורה ומלאכה" במקום. בהמשך נוסדה בעיירה "ישיבת הנגב". בדאגתו לחינוך התורני בעירו הוציא פסק דין, יחד עם הבאבא סאלי וגדולי ישראל נוספים, שלא יתקיימו בנתיבות לימודים מעורבים של בנים ובנות. הרב צבאן תמך גם במוסדות הרבי מלובביץ' בנתיבות.
החל מחודש אייר ה'תשי"ז, יזם הרב צבאן יום עיון שבועי לרבני האזור, במימון מועצה אזורית עזתה, בו הרבנים למדו וליבנו יחד הלכות אקטואליות והחליפו דעות בבעיות ציבוריות. בתחילה השתתפו עמו בחוג חבריו הרבנים שלמה מאזוז (מנתיבות) ונסים הכהן (רב המושב שרשרת), ובהמשך הוא התרחב לכחמשה עשר רבנים. יוזמתו זו הועתקה גם לכינוס רבנים באבן שמואל.
אחרי פטירת רבו הרב רחמים חי חויתה הכהן, היה הרב צבאן לזקן רבני תוניסיה ונחשב כבעל הסמכות התורנית העליונה של בני העדה בישראל. הוא פעל רבות לפיתוח מוסדות התורה של העדה, ופעל להוציא לאור את ספריהם של חכמי תוניסיה מהדורות הקודמים. בשנת ה'תשל"ב נתמנה לנשיא ישיבת כיסא רחמים שעלתה מתוניסיה לבני ברק.
בשנת ה'תשל"ג נבחר הרב צבאן לחבר מועצת הרבנות הראשית. הוא תמך במדינה ובמוסדותיה, והצביע במועצת הרבנות בעד ההחלטה לומר ביום העצמאות הלל בברכה, ואף הנהיג אמירת הלל ונזף באלה מבני עדתו שאמרו תחנון באותו היום נגד דברי רבותיהם.
מבנה ההכבדה

המבנה

גובהו של הגליל כ-18 מטר ומשקלו כ-12,650 טון. קוטר הגליל כ-21 מטר והוא מונח על "רגל" בסיס בקוטר כ-3.5 מטר. המבנה יוצר לחץ ישיר על הקרקע של כ-12.65 ק"ג לסמ"ר.
המבנה הוצב לצורך בדיקת היתכנות של חוזק הקרקע בשטח שעליו תוכנן להיבנות שער הניצחון עצום הממדים, כחלק מתוכנית הבנייה הנאצית לחידוש פניה של ברלין. בתוך חלל פנימי הותקנו מכשירי מדידה שונים.
בדיקת ההיתכנות דרשה כי המבנה ישקע בפחות מ-6 ס"מ כהוכחה לעמידות הקרקע החולית המאפיינת את ברלין, בפני משקל המבנים המתוכננים. בפועל, שקע המבנה ב-18 ס"מ.
עם תום מלחמת העולם השנייה תוכנן להרוס את המבנה, אולם עקב קרבתם של מבני מגורים לא יצאה התוכנית אל הפועל בשל הסכנה הכרוכה בתהליך ההריסה, והוא הושאר על מכונו ומשמש כאתר הנצחה למפעלי הבנייה המתוכננים, המגלומניים, של הנאצים.
אנרי דיטייה

חייו

נולד באנז'ה שבמערב צרפת. בנעוריו, למד הרמוניה, קונטרפונקט ופסנתר אצל ויקטור גלואה בקונסרבטוריון דואיי לפני שיצא להמשיך את לימודיו מ-1933 עד 1938 בקונסרבטוריון של פריז.
דיטייה זכה בפרס רומא בשנת 1938 על הקנטטה L'Anneau du Roi ("טבעת המלך"), אבל לא השלים את תקופת שהותו שם בגלל מלחמת העולם השנייה. במשך שנה שירת כחובש בצבא ואחר חזר לפריז ב-1940, עבד שם כפסנתרן, מעבד ומורה למוזיקה ובשנת 1942 ניצח על המקהלה של האופרה של פריז. 
דיטייה עבד כראש הפקות מוזיקה ברדיו צרפת משנת 1943 עד 1963. הוא כיהן כפרופסור לקומפוזיציה בבית הספר הגבוה למוזיקה בפריז משנת 1961 עד 1970. הוא התמנה לסגל הקונסרבטואר של פריז בשנת 1970. בין תלמידיו המלחינים הצרפתים ז'ראר גריסי ופרנסיס באיה והמלחין הקנדי ז'אק הטי.

השפעות וסגנון

ביצירותיו של דיטייה ניכרת השפעתם של מלחיני עבר צרפתיים כמו דביסי וראוול אך גם של בלה בארטוק ואיגור סטרווינסקי. גישתו לסריאליות בעייתית יותר. הוא התייחס אומנם להתפתחויות שחלו במוזיקה העכשווית ומיזג כמה טכניקות סריאליות ביצירותיו, אך גם הוקיע את ההיבטים הקיצוניים וחסרי הסובלנות של התנועה. כמלחין עצמאי, דחה תמיד כל ניסיון לשייך אותו ל"אסכולה" זו או אחרת. יצירותיו ממזגות מסורות של מלחיני עבר עם חידושי המוזיקה שלאחר מלחמת העולם השנייה ומתרגמות אותם לצביון הייחודי של סגנונו הוא. ביצירתו אפשר להבחין גם בהדים לג'אז, ודוגמה לכך הוא המבוא לקונטרבס בסימפוניה הראשונה שלו והשימוש שהוא עושה במקצבים סינקופטיים.
כמה מסימני ההיכר של דיטייה כוללים מרקמים תזמורתיים מעודנים מאוד, מקצבים מסובכים וזורמים, העדפה לאטונאליות ומודאליות על פני טונאליות ווריאציה הפוכה, שבה הנושא איננו נחשף מיד אלא מתגלה בהדרגה ומופיע בשלמותו רק אחרי כמה חשיפות חלקיות, מגששות. המוזיקה שלו נותנת גם תחושה חזקה מאוד של מבנה וסימטריה. דבר זה ניכר בייחוד מנקודת מבט "חיצונית", כלומר, בארגון הכולל של הפרקים השונים או החלוקה המרחבית של הכלים השונים, אבל הוא מתגלה גם במוזיקה עצמה (נושאים, הרמוניות ומקצבים משקפים, משלימים או מנוגדים זה לזה).
רוב יצירותיו נושאות אופי חלומי, פיוטי במיוחד, שעושה אותן קליטות ונגישות יותר מאלה של מלחינים רבים אחרים מן התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. ניכרת בהן גם השפעת הציור והספרות, כגון עבודותיהם של וינסנט ואן גוך, שארל בודלר ומרסל פרוסט.
שאיפתו לשלמות גרמה לו להשמיד חלק ניכר מיצירותיו, משום שלא ענו על דרישותיו ליושרה אמנותית. אלה שהוציא לאור עברו במקרים רבים שינויים והתאמות גם לאחר פרסומן.
בגיל 90 החל דיטייה לחבר מחזור שירים בשם Le temps L'horloge למען זמרת הסופרן האמריקאית רנה פלמינג. היצירה מורכבת מארבעה קטעים ואינטרלוד אינסטרומנטאלי על שתי פואמות מאת ז'אן טרדייה, אחת מאת רובר דנו ואחת מאת שארל בודלר. שלושת השירים הראשונים בוצעו לראשונה בפסטיבל סאיטו קינן מאטסומוטו ביפן בספטמבר 2007. ביצוע הבכורה האמריקאי של הגרסה החלקית הזאת התקיים בנובמבר 2007 עם התזמורת הסימפונית של בוסטון. היצירה בשלמותה הוצגה לראשונה בפומבי ב-7 במאי 2009 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז, שם התקבלה בתשואות וזכתה להדרן מיידי.
משאלת לבו של דיטייה הייתה לכתוב יותר מוזיקה קאמרית, בפרט רביעיית מיתרים שנייה, סוגה שהזניח, להרגשתו.
אנרי דיטייה מת בפריז ב-22 במאי 2013.
לואיס דה טורס

לואיס דה טורס (Luis de Torres; ‏?-1493, ייתכן שנולד בשם יוסף בן הלוי העברי). היה מתורגמנו של כריסטופר קולומבוס במסע התגליות הראשון שלו, והיהודי הראשון שדרך על אדמת העולם החדש.
דה טורס שימש כמתורגמן למושל של מורסיה עקב שליטתו בשפות העברית, הארמית, הערבית, הצרפתית, הספרדית והפורטוגזית. אולם, בעקבות גזירת הגירוש, נטבל דה טורס לדת הקתולית יום לפני צאתו להפלגה עם קולומבוס ב-2 באוגוסט 1492. קולומבוס קיווה כי מיומנותו של המתורגמן תביא לו תועלת באסיה מכיוון שתאפשר לו לתקשר עם סוחרים יהודיים מקומיים. כמו כן, צורף למשלחת כדי לשוחח בארמית ובעברית עם צאצאי עשרת השבטים האבודים, למקרה שייפגשו עמם.
כשהגיע קולומבוס לחופי סן סלוודור (איי בהאמה) נשלח דה טורס לחוף וחזר כשבידיו, בין מתנות המקומיים, עלי טבק מיובשים. קולומבוס זרק את העלים. ב-2 בנובמבר 1492, לאחר שהגיע לחופי קובה, כשהוא סבור עדיין שהגיע למזרח אסיה, שלח קולומבוס את דה טורס עם אחד המלחים ליבשה ליצור קשר עם בני המקום, לחקור את הארץ ולאסוף מידע אודות השליט אותו כינה מרקו פולו "חאן הגדול". השניים התקבלו בסבר פנים יפות בכפר אינדיאני שם שהו ארבעה ימים, והיו האירופאים הראשונים להיחשף לעישון הטבק. המלח שירד לחוף עם דה טורס, רודריגו דה חרס (Rodrigo de Jerez), הביא עמו מאוחר יותר את מנהג העישון חזרה לספרד ונכלא על ידי האינקויזיציה למספר שנים.
כשהפליג קולומבוס חזרה לספרד ב-4 בינואר 1493 היה דה טורס בין שלושים ותשעה הנשארים במושבה לה נבידד (La Navidad) שהקימו באי היספניולה. כששב קולומבוס לאי בסוף אותה שנה גילה כי כל בני המושבה נהרגו - חלק מהם בריב פנימי וחלק מהם בהתקפה אינדיאנית שבאה בעקבות חטיפתן של כמה מנשות המקומיים. האינדיאנים העידו שאחד מבני המושבה יצא כנגד הדת הקתולית, ויש הסוברים שמדובר בדה טורס, שכנראה לא המיר את דתו מרצון, אף על פי שיחד איתו הפליגו עוד חמישה אנוסים.
ב-22 בספטמבר 1508 קיבלה אלמנתו של דה טורס, קטלינה סנצ'ז, שהתגוררה באנדלוסיה מענק כספי משלטונות ספרד על מפעלו של בעלה.
אגדות רבות מיוחסות לדה טורס - בהן הקמת בית הכנסת הקרוי על שמו באיי בהאמה, הצגת המקטרת לראשונה בספרד ובעקבות זאת מאסר בידי האינקויזיציה על מעשי כישוף (מה שקרה למעשה למלח שירד איתו לחופי קובה – רודריגו דה חרס) ומתן השם לתרנגול ההודו (Turkey) בעקבות התוכי הנזכר בתנ"ך. אתרים באינטרנט וספרים אחדים השמיטו את מוצאו היהודי של דה טורס ולחלופין כינו אותו "מתורגמן ערבי" או "מתורגמן לערבית".
שוק רחוב בריק

שוק רחוב בריק הוא שוק קטן בלב הסוהו בלונדון. בשוק נמכרים בעיקר פירות וירקות, אך גם מוצרי חלב, דגים ותבלינים.
השוק נוסד בשנות ה-40 של המאה ה-19, ועדיין יש לו אופי ויקטוריאני. השוק פעיל בעיקר בשעות ארוחת הצהריים, ונמכרים בו הירקות והפירות הזולים ביותר במרכז לונדון.
השוק ממוקם בין רחוב אוקספורד ורחוב אולד קומפטון.
החטיבה לקשרי חוץ

סמל היחידה

סמל החטיבה לקשרי חוץ שימש בין השנים 2006-2015 כסמל של מחלקת קישור באגף התכנון, ובין השנים 1999-2006 שימש כסמל של יחידת הקישור לכוחות זרים (יקל"ז).
ג'אני אינפנטינו

ביוגרפיה

אינפנטינו נולד בבריג-גליס למשפחה איטלקית שהגיעה מקלבריה ולומברדיה. הוא למד משפטים באוניברסיטת פריבור.
היה יועץ משפטי של מספר קבוצות כדורגל בליגה האיטלקית, השווייצרית והספרדית. כן כיהן כמזכ"ל המרכז הבינלאומי ללימודי ספורט של אוניברסיטת נשאטל בשווייץ. בשנת 2000 החל לעבוד באופ"א, במגוון תפקידים בתחום המשפטי, המסחרי והמקצועי. ב-2009 מונה למזכ"ל אופ"א.
אינפנטינו כיהן בוועדת הרפורמה של פיפ"א. ב-2016 נבחר לנשיא פיפ"א.
אינפנטינו נשוי ללינה אל-אשקר, ממוצא לבנוני, ואב ל-4 ילדים.
התזמורת הסימפונית של וירג'יניה

התזמורת הסימפונית של וירג'יניה היא תזמורת אמריקאית מחוזית, שמקום מושבה הקבוע בהאמפטון רודס, וירג'יניה. התזמורת מופיעה בכמה אתרים בווירג'יניה, בהם אולם קרייזלר בנורפוק ומרכז פרגוסון לאמנויות בניופורט ניוז.
התזמורת הוקמה בשנת 1920 כתזמורת הסימפונית של נורפוק ובמשך זמן מה הייתה התזמורת האמריקאית היחידה בין בולטימור לאטלנטה. בעקבות המשבר הכלכלי והנסיגה של שנות ה-70', התמזגה תזמורת נורפוק עם התזמורת הסימפונית של פנינסולה ותזמורת הטיילת של וירג'יניה והגיעה לצורתה הנוכחית בשנת 1979.
בין מנהליה המוזיקליים של התזמורת בשנים עברו היו הנרי קואלס וייטהד, אדגר שנקמן וראסל סטנגר. במאי 1991 התמנתה ג'ואן פאלטה למנהלת המוזיקלית ה-11 של התזמורת.
תאונת גלישת הקניון בשווייץ

תאונת גלישת הקניון בשווייץ התרחשה ב-27 ביולי 1999, ונספו בה 21 מטיילים שעסקו בספורט אתגרי.
המטיילים, שנמנו עם קבוצה של 50 עד 100 תיירים ומדריכים, עסקו בגלישת קניונים - ענף ספורט שהמשתתפים בו שוחים וגולשים בנקיקי נהרות ללא סירות, כשלגופם חליפות שחייה, חגורות הצלה וקסדות. הקבוצה שהתה במזג אוויר גשום במימי נקיק זקסטבאך (Saxetbach) שמדרום לעיר אינטרלאקן, בקנטון ברן שבמרכז המדינה. 
בשעה שש בערב התקדם נחשול של מים וסחף ממעלה הנהר. מקורו היה בגשמי קיץ, שגרמו להצטברות של מים, אשר עוכבו זמנית על ידי הצטברות סחף של עפר, עצים וסלעים. משקרס מחסום הסחף הציפו המים את הערוץ. 18 מטיילים ושלושה מדריכים נסחפו בנחשול ונהרגו לאחר שהוטחו אל סלעים. גופותיהם נסחפו במורד הנהר לאגם ברינץ שליד אינטרלאקן. חלקם נחבלו בצורה כה חמורה עד כי היה קושי לקבוע את זהותם. 
ארבעה עשר מההרוגים היו אוסטרלים, והיתר - אזרחי בריטניה, דרום אפריקה, ניו זילנד ושווייץ.
לאחר התאונה הועלו טענות כי לאור תנאי מזג האוויר באותו יום היה השיטפון צפוי וכי לא היה מקום לקיים את הפעילות במימי הנהר. 
החברה שאירגנה את הפעילות בנקיק הפסיקה את פעולתה בעקבות האסון. בשנת 2001 הורשעו שישה מעובדיה בגרימת מוות ברשלנות. הם נידונו לעונשי מאסר על תנאי ולקנסות כספיים.
שמעון הפקולי

שמעון הפקולי היה תנא מהדור השני של התנאים. מפורסם בכך שסידר לפני רבן גמליאל דיבנה את תפילת שמונה עשרה, אך ללא ברכת המינים שנתקנה מאוחר יותר על ידי שמואל הקטן.  כינויו "הפקולי" נבע, לדעת רש"י, ממקצועו שהשתכר ממכירת צמר גפן. פקולין הוא פשתן, ולפי המחקר בן ימינו הכינוי פקולי מכוון למי שמעבד פשתן. לפי דעות אחרות, פקולי הוא שם עירו, המזוהה היום עם העיר עפולה.
הרמב"ם מביא בפירושו למסכת אבות מביאו כדוגמה לחכמים שהתפרנסו ממלאכה ולא מלימוד התורה שלהם.
חוליו ססאר טורבאי איילה

ביוגרפיה

טורבאי נולד בבוגוטה למשפחה שהגיעה מלבנון. בשנת 1937, בגיל 21 בלבד, הוא הפך לראש עיריית חירארדוט שבמחוז קונדינמרקה, ובין השנים 1938–1942 היה חבר בפרלמנט של קונדינמרקה. במשך השנים השתלב טורבאי בפוליטיקה במדינה וכיהן במשרות שונות. בין 1957 ל-1958 כיהן כשר המכרות והאנרגיה, תחת שלטון החונטה הצבאית, ובין 1958 ל-1961 כיהן כשר החוץ. בהמשך, שימש כשגריר קולומביה באו"ם, בבריטניה ובארצות הברית.
טורבאי התמודד בבחירות לנשיאות בשנת 1978, וניצח בהן לאחר שקיבל 49.3% קולות. במהלך כהונתו קידם חקיקה להרחבת סמכויות הצבא, כדי להתמודד עם פעולות של קבוצות השמאל הרדיקליות במדינה. צעד זה עורר הפגנות ולביקורת רבה מצד חוגי האופוזיציה.
בשנת 1980, חמושים מתנועה המכונה "19 באפריל" או "M-19" השתלטו על שגרירות הרפובליקה הדומיניקנית. 16 שגרירים ממדינות שונות, ובהם שגרירי ארצות הברית, מקסיקו, פרו, ונצואלה, קוסטה ריקה, ישראל והוותיקן הוחזקו כבני ערובה במשך 61 ימים. טורבאי ניסה לפתור את הבעיה ללא שימוש בכוח צבאי. במקום זאת, אפשר לחמושים לעזוב לקובה ובכך האירוע הסתיים בשלום.
בין השנים 1987–1989 טורבאי שימש כשגריר קולומביה בוותיקן, ובין השנים 1991–1993 באיטליה.
יהושע פרונט

ביוגרפיה

נולד בהרי האורל שברוסיה ב-18.3.1946 גדל בפולין. עלה לישראל ב-1957. תשוקתו לאמנות החלה כבר בילדותו כשהוריו לקחו אותו לבקר במוזיאון הלאומי בוורשה צפה לראשונה ביצירה גדולת ממדים המוצגת שם ונקראת "קרב גרונוולד" Battle of Grunwald של הצייר הלאומי פולני מהמאה ה-19 יאן מטייקו Jan Matejko. היצירה מתארת את הניצחון בקרב של הצבא המאוחד של ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא בפיקוד המלך ולדיסלב השני יגיילו והדוכס הגדול ויטאוטאס, על צבא מדינת המסדר הטבטוני. מרגע זה ידע בדיוק מה הוא רוצה להיות כשיגדל ומחברותיו התמלאו בציורי סוסים ואבירים במקום בחומר הנלמד.
לאחר שעלה לישראל למד בתיכון במגמת אמנות "ויצו " ציור אצל אביגדור לואיזדה ואצל פרופ' יוסף שוורצמן מהאסכולה הגרמנית. בשנים לאחר מכן השתלם תוך קשרי הדרכה וביקורת עם אמנים חשובים וביניהם אביגדור סטימצקי ומשה רוזנטליס.
יהושע פרונט כתב- "כל חיי למדתי ציור, ציירתי, חייתי ונשמתי אמנות, התעניינתי בענפים אחרים של אמנות ודעת, חיי לא היו, ועדיין אינם סלולים ולעיתים שילמתי מחיר כבד. עד היום אני חווה את עצמי כאמן, וגם כאביר – לוחם על אמונותיי ועל עקרונותיי. לראות אנשים חסרי ישע, משוללי כבוד בסיסי, חסרי עתיד, אשר הופכים להיות עם הזמן יותר ויותר שקופים, גורם לי כאב וכעס. האמצעי היחידי שלי לבטא כל זה, הוא להציג אותם בציורי, להתריס. להציג מראה לפני החברה. לראות אנשים חסרי ישע, משוללי כבוד בסיסי, חסרי עתיד, אשר הופכים להיות עם הזמן יותר ויותר שקופים, גורם לי כאב וכעס. האמצעי היחידי שלי לבטא כל זה, הוא להציג אותם בציורי, להתריס. להציג מראה לפני החברה."
בעקבות המחאה החברתית שהתפרצה ביולי 2011 במאהלים והפגנות בכל הארץ ויצאה נגד בעיית יוקר המחיה בישראל צייר פרונט סדרה של ציורים העוסקים בנושא המחאה בה מופיעים מקבצי נדבות, חסרי בית, נידחי החיים, מחטטים בפחי אשפתות ודמויות שוטרים ללא ראש אך עם אקדח ואזיקים.
סדרת ציורים נוספת של פרונט עוסקת בנושא עקדת יצחק. בציורים אלה סוקר פרונט את נושא העקדה מאספקטים שונים המשתנים עם הזמן ומתריסים כנגד הגישה המקובלת. בין היתר משווה פרונט את עקדת יצחק לצליבת ישו.
אהבתו הגדולה של פרונט היא הארץ ונופיה והוא מרבה לצייר ציורי נוף בזמן הטיולים שלו ברחבי ישראל "בצאתי לטיולים בנופי הארץ אני חש חגיגה של תנועה, צבע ומרחב ואור. היום, עבורי זה הנאה צרופה, ללא שום יומרות."

הציג תערוכות יחיד בגלריות שונות בארץ ובמוזיאון לאמנות ישראלית ר"ג תערוכה של אוטופורטרטים באצירת אדם ברוך. עבודותיו ראו אור על כריכות ספרי עגנון בהוצאת שוקן, כמו כן על כריכות של ספרי שירה בהוצאת מוקד.
האוצר ומבקר האמנות אדם ברוך שאצר את תערוכת היחיד הראשונה שלו כתב: "מבלי לאבד כהוא זה מאישיותו האמנותית הפרטית, יהושע פרונט משתייך למסורת הגדולה של ציור המתאר-חוויתי (אקספרסיוניסטי). הפורטרטים של פרונט מנשבים את קסם הציור ואת כאבו. פרונט מפענח את המשותף לנפשיות ולפיזיות שלו. רוח האדם: גוף האדם.. באותה השעה, הנפשי והפיזי אינם רק אלה של פרונט המסוים אלא של "כל אדם". הציור נע בין ריאליזם להפשטה מתונה, נפער פסיכולוגית, נתחם למצבי חיים מוכרים (בית, אוכל, מעט טבע). הוא עשוי באנרגיה גבוהה, תאוותנית, כמעט בספונטניות, ובאותה שעה הוא פרי של רישומי הכנה לעבודות על הבד."
חולשת הרצון

חולשת הרצון (אקרסיה) או חולשה מוסרית הוא תרחיש התנהגותי-אנושי המתבטא בפער בין עיקרון מוסרי שאדם מחזיק ורוצה בו לבין מעשיו בפועל, המתבצעים בניגוד לאותו עיקרון.
מקור 'חולשת הרצון' עקרוני לבירור מקומה של ההנעה במשפטי המוסר; האקסטרנליזם, מפריד בין ההכרה בעיקרון המוסרי לבין ההנעה לפעול על פיו ומזהה את חולשת הרצון כחריגה אתית-נורמטיבית, מקרה בלתי-מוסרי-מובהק של האפשרות להכיר בערך מוסרי כשלעצמו, גם כשאינו מיושם בפועל. לעומתו, האינטרנליזם, טוען כי ההנמקה והסכמה לערכו של עקרון מוסרי כוללת בהכרח הניעה וטעם ביישום העיקרון למעשה, וכל ביטול של עיקרון מוסרי בפועל מעיד על אי-הסכמה בדבר ערכו בכח.
עבור אינטרנליסטים כסוקרטס וריצ'רד הייר חולשת הרצון היא א-מוסרית. סוקרטס כופר בקיומה והייר קובע כי היא תמיד ביטוי למצב כפייתי של אי-יכולת-נפשית פסיכולוגית, הפוטרת מאחריות מוסרית, הדיסוננס ההתנהגותי אינו על רקע ובגבולות המוסר, ואינו יוצא מן הכלל האינטרנליסטי.
מבקריו של הייר כג'ון אוסטין, מצביעים על שכיחות המצבים בהם אדם מכיר בעיקרון מוסרי ואינו פועל על פיו, לא מתוך דחף או כפיה, אלא בשליטה עצמית וכניעה רצונית ליצר, בכך מערערים על הקביעה כי אין עיקרון מוסרי שאינו אינטרנליסטי, וכי כל חלש-רצון אינו אחראי למעשיו, ומעמידים בספק את ההנחה כי הפרסקריפטיביות של המילים האתיות בת תוקף חד-משמעי.
ספנודון מצוי

עין הקודקוד

לספנודון, יש עין שלישית במעלה הראש, הידועה גם כעין הקודקוד.
לעין עדשה, רשתית וקרנית משלה, וקישור עצבי חלש למוח, עובדה אשר יכולה להעיד על התפתחות אבולוציונית מעין שלישית מתפקדת.
עין הקדקוד ניתנת להבחנה רק באבקועים (צאצאים צעירים), אשר להם רקמה שקופה בקודקוד. לאחר 4–6 חודשים, הרקמה מתכסה בקשקשים בהירים ופיגמנט.
המטרה של עין הקודקוד לא ידועה, אבל קיימת סברה לפיה היא שימושית לספיגת קרני UV ליצירת ויטמין D, לקביעת מחזורי יום ולילה (מחזורים צירקדיים), עוזרת לבקרת חום, ומסיעת לניווט על ידי קביעת מיקום השמש.
מכל הטטרפודים הקיימים (בעלי ארבע רגליים), עין הקודקוד ניתנת לראות בבירור בעיקר בספנודון.
פאוול שטפאן

חייו

הקריירה של פאוול שטפאן נקשרת למסורת המוזיקלית של משפחתו: הוא היה נכדו של פרופסור וילם קורץ, פסנתרן ומורה בעל-שם לפסנתר, ובנם של הפסנתרנית הווירטואוזית והמורה לפסנתר אילונה שטפאנובה-קורצובה והמוזיקולוג-פסנתרן ואצלב שטפאן. משפחתו עמדה בקשרי קרבה עם המלחין יוזף סוק ושטפאן קיבל הנחיות לפרשנות יצירות הפסנתר של סוק מן המלחין עצמו.
הופעתו הראשונה של פאבל שטפאן בפומבי התקיימה כשהיה בן שש-עשרה. כעבור שנתיים הופיע לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 24 בדו מינור, ק.491 של מוצרט, בניצוח רפאל קובליק. הרפרטואר של שטפאן כלל גם יצירות של באך, בטהובן, שוברט, ברהמס, דביסי ופרוקופייב, ובכולם באו לביטוי הטכניקה המעודנת והמבע הלירי שלו. לעצים קרובות כלל מוזיקה צ'כית ברפרטואר שלו ומדי פעם ניגן חמישיות מאת שומאן ודבוז'אק עם רביעיית סמטאנה. בשנת 1961 החל ללמד באקדמיה לאמנויות הבמה של פראג ובסמינרים בארצות אחרות. הוא הרבה להופיע בארצות אירופה ונחל שם הצלחה רבה.
ב-1971 וב-1982 קיבל את פרס פלטנור הווינאי (Wiener Flötenuhr) על הקלטת השנה המצטיינת ליצירה של מוצרט וב-1978 קיבל הביצוע שלו למכלול יצירות הפסנתר של יוזף סוק את פרס "תקליט הזהב" של חברת סופראפון להקלטה המצטיינת של השנה.
תנועה ציבורית

תנועה ציבורית היא גוף מחקר פרפורמטיבי הלומד ומייצר פעולות במרחב הציבורי. התנועה נוסדה בדצמבר 2006 על ידי דנה יהלומי ועומר קריגר, ומאז פרישתו ב-2011, דנה יהלומי מובילה את הקבוצה לבדה. הקבוצה בודקת צורות של סדר חברתי, כוריאוגרפיות של ציבור וטקסים פומביים וסמויים. תנועה ציבורית מתעניינת באפשרויות הפוליטיות והאסתטיות הטמונות בקבוצת אנשים שפועלת יחד. הפעולות שלהם מאפשרות אופוזיציה חתרנית הפועלת לא פעם מתוך הממסד עצמו. הקבוצה מזוהה עם שפה אסתטית ברורה ומוקפדת – מדים לבנים בוהקים, שיער אסוף בקפידה לנשים ודגל רשמי.
תנועה ציבורית הציגה את פעולותיה במרחבים ציבוריים, במרכזי תרבות ובמוזיאונים שונים בישראל ומחוצה לה, ביניהם מוזיאון תל אביב, מוזיאון הגוגנהיים בניו יורק, הניו מוזיאום בניו יורק, פסטיבל פרפורמה, גלריית זכטה בוורשה, מוזיאון ואן אבה בהולנד, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית חולון, תיאטרון הבל אם אופר בברלין, המרכז לאמנות עכשווית במלבורן, הביאנלה לאמנות אסיה בטייוואן, פסטיבל באלטיק סירקל בפינלנד, הביאנלה של ברלין 2012, פסטיבל שטיירישר הרבסט באוסטריה, ועוד. בשנת 2015 ראה אור בהוצאת הספרים הגרמנית, סטרנברג, הספר Solution 263: Double Agent, אשר נכתב על ידי דנה יהלומי ואלינה קטסוף, מנהלת אגף אסטרטגיה ופרוטוקול של תנועה ציבורית.

ייסוד הקבוצה

תנועה ציבורית הוקמה ב-2006 בתל אביב על ידי עומר קריגר ודנה יהלומי. קריגר, אמן ואוצר הפסטיבל לאמנות ציבורית חדשה "מתחת להר" (2011-15), ויהלומי, אמנית וכוריאוגרפית, ביקשו ליצור מסגרת שתהווה מעבדה מחקרית משותפת לפעולה במרחב הציבורי, במה לדיאלוג יצירתי בין חברים קבועים. השניים הנהיגו את הקבוצה יחד עד לפרישתו של קריגר ב-2011, אז לקחה על עצמה יהלומי את הנהגת הקבוצה.
הפעולה הראשונה של הקבוצה, ״תאונה״, התרחשה ב-29.12.2006 בצומת הרחובות שדרות בן ציון ומלצ'ט בתל אביב, ונמשכה דקה אחת. הפעולה כללה שנים עשר משתתפים והורכבה משתי תאונות דרכים סימטריות וסימולטניות, שבוצעו בכוריאוגרפיה מדויקת ומתוזמנת היטב.

מאפיינים חזותיים

הקבוצה מונה גברים ונשים, ומזוהה עם שפה אסתטית ברורה ומוקפדת – לרוב מדים לבנים בוהקים, שיער אסוף בקפידה לנשים, חליפות, זרי פרחים וכתובות אש. העבודות שלהן מאופיינות במעבר חד בין טקסיות מוקפדת לריקוד פרוע. דנה יהלומי: "הטקס מאוד מסודר לכאורה, מדובר בסוג של שפה, אבל גם ככזו היא מכילה את הפירוק, את הארוטיקה, האקסטזה המינית והפיזית, הבין-אישית. כך שהמעברים הם די טבעיים".
קרל רובין

תולדות חייו

קרל רובין נולד ב-1899 בגליציה שתחת שלטון האימפריה האוסטרו הונגרית, ולמד אדריכלות בבירה וינה. בשנת 1920 החליט רובין לעלות לארץ ישראל והשתקע בתל אביב באופן זמני. במהלך שהותו הראשונה בארץ עבד רובין בעיקר בתל אביב ותיכנן מבני מגורים, גנים ומבני ציבור. 
בשנת 1931 החל לעבוד במשרדו של האדריכל היהודי אריך מנדלסון שבברלין כשוליה, במהלך עבודתו הושפע רבות מסגננו הייחודי של מנדלסון, והשפעה זאת ניכרת בעבודותיו. 
בשנת 1932 החליט רובין לחזור לארץ והשתקע שוב בתל אביב. בתקופתו השנייה בארץ פתח רובין משרד אדריכלים משלו. בשנים אלו היה חבר ב"חוג הארכיטקטים" יחד עם זאב רכטר, אריה שרון ויוסף נויפלד. רובין היה אדריכל בולט ביישוב העברי, ועל עבודותיו החשובות נמנה בית הדר, שתוכנן ונבנה בין השנים 1938-1936. בית הדר הוא בניין המשרדים הראשון שנבנה בתל אביב והראשון שנבנה על קונסטרוקציית (שלד) פלדה, והוא עוצב בסגנון הבינלאומי. 
עבודותיו של רובין בסגנון הבאוהאוס הובילו, יחד עם מבנים אחרים בסגנון זה, להכתרתה של תל אביב כאתר מורשת עולמית, וכ"עיר הלבנה".
נפטר בשנת 1955, לאחר מחלה קשה. הותיר אישה, מרגוט.
סילבר סייבל

מקור, ספיידרמן

לאחר מות אמה בידי מתנקשים גרמניים, סייבל החליטה להתאמן בלחימה כדי לנקום ברוצחי אמה בעתיד. כאשר נעשתה מנהיגת הפראיים, לא נותרו הרבה נאצים לצוד, והצוות סטה ממטרתו המקורית לטובת פעילויות בתשלום, שנועדו לממן את סימאקריה. בכך היא הקימה את חברת סילבר סייבל אינטרנשיונל, המפקחת על גורמים אלו. היא פגשה לראשונה בספיידרמן כאשר צדה את הגנב "שועל-שחור", וכאשר הושכרה בידי רפובליקת דרום אפריקה לנטרל את ג'ק-או-לנטרן, נאלצה כחלק ממשימתה לסייע לספיידרמן נגד סינדיקט הרשע ופגשה לראשונה את סאנדמן. היא חברה לספיידרמן, פאלאדין, סולו וקפטן אמריקה נגד סייברטות' והגולגולת האדומה, שזממו להצית מלחמה בין ארצות הברית וסימאקריה.
כאשר שכרה את ספיידרמן לגנוב מסמכים ממלבין-כספים של המאגיה, היא נתקלה לראשונה בקבוצת "פורעי-החוק". היא סירבה לשלם פיצוי למשפחת אחד מחברי הפראיים שנהרג בטענה שנהג ברשלנות, והחלה לחנוך את המשוטט לקראת התקבלותו לפורעי-החוק. היא נלחמה לצד פורעי-החוק, ונעזרה בספיידרמן, סאנדמן והפראיים נגד ארגון HYDRA, שחטף את אחייניתה. במהלך אירועי "מלחמת האינסוף", דוקטור דום הוחלף בכפיל שנוצר בידי המאגוס, ובפגישה השנתית בין דום לבין סייבל, הרג את הנהג שלה וגרם למרדף ברחבי הטירה.

שנות האלפיים ומוות

סייבל וצוות חדש של הפראיים הושכרו להגן על פרופסור גרמני מפני קבוצת גיבורים להשכרה, וכמעט וניצחו אלמלא דדפול שיחרר את קבוצתו וגרם ללקיחתו של הפרופסור בידי מאסטר העולם. שנים לאחר מכן באירועי "ארץ הצל", סייבל עברה לשגרירות סימאקריה בניו-יורק, והשתמשה בה כבסיס לפעילויות מיוחדות. היא החלה לצוד פושעים בינלאומיים על מנת להביאם לחקירה באינטרפול, אך גילתה כי לעיתים קורבנותיה נהרגו בידי ניג'ות מארגון היד. כאשר החלה לחקור היא נפגשה עם מיסטי נייט, פאלאדין והתכריך, שחקרו גם הם את מות הפושעים. כאשר פתרו את התעלומה וגילו כי הפושעים נהרגו בידי שוטרים, הם התפנו להיאבק בארגון היד עצמו ובדרדוויל. כאשר מרסק הדגלים תקף את סימאקריה, היא וספיידרמן הביסו אותו והיא נישקה אותו כפרס בסיום הקרב.
במהלך אירועי "קצות הארץ", סייבל הצילה את ספיידרמן והאלמנה השחורה לאחר תבוסתם של האוונג'רס בידי ששת המרושעים. היא הצטרפה אליהם במתקפה על מתקן הממוקם במדבר סהרה, ועזרה להם להביס את סאנדמן. בקרב שבבסיסו של דוקטור אוקטופוס וששת המרושעים בגואטמלה, היא פלרטטה עם ספיידרמן וחשפה את רגשותיה כלפיו. לבסוף, היא מתה כאשר ריינו הטביע את שניהם יחד עם הבסיס. מאדאם קור טענה שהיא לא נהרגה, אך כאשר ספיידרמן נהרג כשתודעתו של אוקטופוס עברה לגופו המקורי, הוא ראה את סייבל וריינו בין היתר בחזיון.