ג'ורג'ו סטרלר

ביוגרפיה

סטרלר נולד בברקולה, טריאסטה. אביו נפטר בהיותו בן שלוש. סבו מצד אביו, אולימפיו לובריץ', נהפך עבורו לדמות אב. אולימפיו היה אחד מנגני הקרן יער הטובים ביותר של זמנו ואמרגן של התיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי. כשהיה בן שבע, סבו הלך לעולמו והוא עבר למילאנו ביחד עם אמו וסבתו. מילאנו הייתה ביתו של ג'ורג'ו במשך כל חייו.
כילד, ג'ורג'ו לא גילה עניין רב בתיאטרון. הוא חשב שלא הייתה לתיאטרון השפעה רבה על רגשותיהם של האנשים כמו שהייתה לסרטים. דעותיו השתנו בליל קיץ חם אחד, כשהיה בדרכו לקולנוע. הוא הבחין בפרסומת למיזוג אויר שהציב תיאטרון אודיאון. הוא הגיע למקום כדי להתקרר מהחום וצפה בהצגה של הקומדיה Una delle ultime sere di Carnevale פרי עטו של קרלו גולדוני, אותה הציגה להקת תיאטרון מונציה. הוא ביקר שם מדי ערב בימים הבאים כדי לראות עוד מחזות של גולדוני. סטרלר שניצתה בו ההתלהבות לתיאטרון נרשם והתקבל לבית הספר לתיאטרון Accademia dei Filodrammatici. הוא זכה בכל פרסי בית הספר והשלים את חינוכו הפורמלי בעזרת מורים פרטיים.
בתקופת המלחמה סטרלר שהה בגלות בשווייץ. הוא ביים את הצגת הבכורה העולמית של המחזה "קליגולה" מאת אלבר קאמי בCompagnie des Masques בז'נבה. לאחר המלחמה התמנה למבקר התיאטרון של העיתון מילאנו סרה, אולם הוא העדיף לעשות תיאטרון מאשר לכתוב עליו. בתקופה זו ייסד את תיאטרון פיקולו במילאנו ביחד עם פאולו גראסי. התיאטרון נחנך ב-19 במאי 1947 באודיטוריום של קולנוע ברולטו בהצגת "בשפל" של מקסים גורקי. כמה ימים לאחר מכן הם העלו את ההפקה הבלתי נשכחת "אלקינו: משרתם של שני אדונים" בנוסח הקומדיה דל'ארטה, שנהייתה ההפקה שהציגה במשך הזמן הארוך ביותר בתיאטרון האיטלקי. באותה השנה ביים את האופרה "לה טרוויאטה" בלה סקאלה, הראשונה בהפקות אופרה רבות שביים.
ג'ורג'ו סטרלר התמקד בתיאטרון שהיה רלוונטי תרבותית. הוא לא היה מעוניין "לתת מחווה לתרבות" או "להציג רק הסחות דעת... הרהורים פסיביים". במקום זאת סטרלר וגראסי הסכימו שהתיאטרון הוא "מקום שבו אנשים מתאספים על מנת להאזין לאמירות אותן הם יכולות לקבל או לדחות".

מקורות השפעה

בשנות החמישים סטרלר ביים מספר מחזות מאת ברטולט ברכט שאיתו פיתח חברות קרובה וחלק עמו אותן דעות פוליטיות. ב-1956 ברכט נכח בהפקה של "אופרה בגרוש". כששב לברלין כתב: "...תודה לך על ההפקה המצוינת של "אופרה בגרוש" שלי, שבוצעה בידי במאי גדול. אש ורעננות, קלות ודיוק, איפיינו את ההפקה הזאת מרבות אחרות שראיתי... זהו מקור שמחה וכבוד עבורי ועבור התיאטרון שלך... בברלינר אנסמבל שהיו עדים להפקה הראשונה של היצירה הזאת."
ניתן להבחין בבירור באהבתו של סטרלר לויליאם שייקספיר (קוריולנוס, הסערה, המלך ליר, הלילה השנים עשר, מקבת'), לואיג'י פיראנדלו (אנריקו) ואנטון צ'כוב (גן הדובדבנים, פלטונוב). אולם הוא תמיד שב לגולדוני וחזר והעלה אותם מחזות עשור אחר עשור.
הוא יצר את תפקיד במאי התיאטרון (המונח נטבע בשנת 1929) באיטליה בעצמו. עד שהגיע, מחזות הוצגו בעיקר בידי להקות נודדות, שחיו בתוך עצמן, ביימו את עצמן ומעולם לא שמעו על מנהל אמנותי. הוא גם שם דגש על סופרים איטלקים, אם כי מועטים במספר. סטרלר נהג לאמר "התיאטרון האיטלקי הפיק קומץ מחברים דרמטיים חשובים - ניקולו מקיאוולי, קרלו גולדוני, לואיג'י פיראנדלו - אולם מספר עצום של שחקנים. בין 1500 ל-1700, לכל חצר מלוכה שכיבד את עצמו הייתה להקת של שחקנים איטלקים."
בתחילה נרשם לבית הספר למשפטים באוניברסיטת מילאנו ותיכנן להיהפך לעורך דין פלילי "מקצוע שדמיינתי שהיה קרוב מאוד לתיאטרון". אבל המלחמה פרצה והכול השתנה.
הוא השפיע על שלושה דורות של שחקנים ועורר השראה ברחבי תבל. השפעתו בעולם דובר האנגלית הייתה מועטה יחסית היות שהאנגלי שבפיו הייתה דלה והוא לא ביים מחזות רבים בשפה זו. ממשלת צרפת העניקה לו את תואר לגיון הכבוד והוא זכה בתואר במאי של כבוד בידי מידי "איחוד תיאטרוני אירופה" בפריז ב-1985. פרויקט התיאטרון הפאן-אירופאי הראשון. הוא כיהן כנשיא חבר השופטים בפסטיבל קאן ב-1982.
סטרלר השקיע הרבה במימד החזותי של הפקותיו. מעצב התפאורה לוציאנו דמיאני ואחריו אציו פריג'ריו היו שותפיו במשך שנים רבות, בתיאטרון ובאופרה.
הוא הלך לעולמו בלוגאנו, שווייץ. בהלוויה במילאנו נכחו אזרחים ואנשי רוח רבים. התהלוכה נמשכה למעלה מיומיים. אפרו הוטמן בבית הקברות בטריאסטה.
כביש לפני תיאטרון Politeama Rossetti בטריאסטה הוקדש לג'ורג'ו סטרלר ב-10 באוקטובר 2005.