google/wiki40b huggingface dataset:
רנה מגריט

ילדותו של מגריט

מגריט נולד בלסינס (Lessines) במחוז אֵינוֹ שבבלגיה, בן בכור לרג'ינה, כובענית עד נישואיה ולליאופולד, סוחר בד. 
במאי 1900 עברה משפחת מגריט לעיירה גילי (Gilly), שם נולדו שני אחיו, ריימונד ופאול. כמה שנים אחרי כן, עברו לגור בשאטלה (Chatelet), שם החל מגריט ללמוד ציור בשיעור שבועי.
ב-24 בפברואר 1912 התאבדה אמו כשהטביעה עצמה במי נהר הסאמבר. גופתה נמצאה כעבור כשבועיים, ב-12 במרץ כשכותנת הלילה מכסה את ראשה. בשנת 1913 עברה המשפחה לשרלרואה, שם החל מגריט ללמוד בבית הספר התיכון. הוא פגש את ז'ורז'ט ברז'ה, נערה שלימים הייתה לרעייתו. בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה שבה המשפחה לשאטלה ב-20 באוגוסט 1914.
בנובמבר 1915 עבר מגריט לגור בבריסל. ציוריו הראשונים, מ-1916, צוירו בסגנון אימפרסיוניסטי. באותה שנה נרשם לאקדמיה לאמנויות בבריסל ולמד שם עד 1918, אולם לא העריך את החוויה. משפחתו הגיעה לבקרו והצטרפה אליו לשם ב-1917. בשנת 1918 החל לצייר בסגנון הקוביזם ואחר בסגנון הפוטוריזם. רבים מציוריו באותן שנים תיארו נשים עירומות. בשנת 1919 פגש את המשורר פייר בורז'ואה, שהתרשם מעבודותיו של מגריט והזמינו לאייר את שיריו. בשנת 1920 פגש בשנית בז'ורז'ט ברז'ה, שאותה הכיר כשהיה בן 15, וב-28 ביוני 1922 נישא לה. כעבור פרק זמן נחשף לעבודתו של ג'ורג'ו דה קיריקו, "שיר אהבה", שתביא לנקודת מפנה בחייו. בשנת 1926 צייר מגריט את יצירתו הסוריאליסטית הראשונה, "הרוכב האבוד", וריאציות שונות שלה יצייר בחלוף השנים.

הערכה

מגריט, כעמיתו סלבדור דאלי, היה שייך לזרם הסוריאליסטי, אולם בעוד דאלי צייר תמונות חלום, מגריט יצר אשליות. הוא יצר טכניקה אשלייתית טבעית של תיאור מדויק ויצירותיו צוירו באופן דקדקני וקפדני כפי שאמנים בסופר-ריאליזם היו מציירים, אלא שמגריט לא צייר את המציאות כי אם את הבלתי אפשרי. בציוריו היה סותר את כוח הכבידה של כדור הארץ, לשמיים שיווה איכות של חומר גשמי וממשי שאפילו ניתן לחיתוך ולהצבה על גבי כן הציור, והספינות שצייר עשויות היו מגלי הים ובכל זאת משייטות על פני המים.
הוא הפליא לסכל את ציפיותיו המוקדמות של הצופה, בעשותו שימוש יוצא דופן בגדלים הסותרים את ידיעותיו המקובלות של המתבונן בתמונה. ההיגיון המסוים, המונח ביסוד מערכת היחסים שבין עצמים חסרי כל קשר לכאורה, משווה ליצירותיו יכולת לערער את שלוות רוחו של הצופה בהן, ומעורר בו תחושה בלתי נוחה. ביצירותיו הוא מתמקד בעיקר בניתוח לשון הציור, בקשר הנוצר בין חפצים מעשה ידי אדם לעצמים טבעיים הנמצאים בסמיכות זה לזה, ויצר אפקטים המשתמעים לשתי פנים, המגבירים את תחושת המוזרות וטורדים את המחשבה (למשל בציור הדיוקן). ביצירותיו, לא חדל מגריט לתהות על פשרם של פרדוקסים ועל טבעה של התפיסה האנושית. ציור נודע בקטגוריה זו הוא "בגידת הדימויים".
עבודותיו של מגריט מוכרות בעולם כולו. עוד בחייו זכה להצלחה כלכלית וערכם הכספי של ציוריו מאמיר מעת לעת. ספרים המציגים את יצירותיו היו מאז ומתמיד רבי מכר.
המוזיאון המלכותי לאומנות בבריסל מכיל את המספר הרב ביותר של יצירותיו של מגריט . ב-2 ביוני 2009 נפתח בבריסל מוזיאון מגריט המכיל מעל 200 מיצירותיו על פני 2500 מ"ר, המסודרות בסדר כרונולוגי.
קמצנות

קמצנות היא תכונה המתאפיינת בפחד להוציא כספים, לעיתים עד ויתור על נוחות ועל צרכים בסיסיים.
במקרים רבים, קמצן לא מגדיר עצמו ככזה, אלא כאדם מחושב או חסכן. לכן הגדרת הקמצנות מתבססת לעיתים על סטנדרטים חברתיים ועל הסבל והתסכול הנגרמים בעקבותיה לאנשים אחרים. לעיתים אנשים הסובבים אדם קמצן חשים כי עיסוקו בכסף הוא אובססיבי, וכי נמנעות מהם פעילויות או רכישות בסיסיות ללא סיבה כלכלית אובייקטיבית.
אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, קישר את הקמצנות לקשיים בתהליך הגמילה מחיתולים בילדות, העלול להתפתח לקיבעון בשלב האנאלי ולהתבטא בבגרות באישיות נוקשה, חסרת גמישות וקמצנית. התומכים בביהביוריזם ותאוריות קוגניטיביות-התנהגותיות כמו תאוריית הלמידה החברתית של אלברט בנדורה, טוענים שקמצנות נלמדת באמצעות חיקוי של דמות קרובה, כגון הורה המתנהג בקמצנות.
י.א. מיטווך ובניו

היסטוריה

חברת י.א. מיטווך ובניו החלה את פעילותה בגרמניה בשנת 1906, בראשותו של יצחק אויגן מיטווך (שעל שמו נקראה). בשנת 1933, עם עליית בני המשפחה לארץ ישראל, הועברה הפעילות והחברה הארץ-ישראלית ייצגה את חברת "נשיונל" (כיום NCR) האמריקאית גם בסוריה ובלבנון.
כנציגת "נשיונל" נטלה החברה תפקיד חשוב בהתפתחות המיכון המשרדי ועיבוד הנתונים ביישוב ואחר כך במדינה. בשנת 1936 סיפקה החברה לבנק אנגלו פלשתינה ארבע מכונות להנהלת חשבונות מתוצרת "נשיונל", במחיר של 575 לא"י לכל מכונה. היו אלה המכונות הראשונות מסוגן בבנקאות בארץ ישראל. הטכנאי הראשון למכונות אלה היה בנו של י.א. מיטווך, לודוויג מיטווך, שהפך לימים מנכ"ל החברה. בחברה עבדו גם שני אחיו של לודוויג, יעקב ורפאל. ציוד עיבוד נתונים שהחברה ייבאה לארץ והופעל באמצעות כרטיסים מנוקבים, הותקן בבנק אנגלו פלשתינה ובחברת החשמל ובהמשך במוסדות נוספים. כחלוצה בתחומה, סיפקה החברה קופות רושמות ומכונות אלקטרו-מכניות להנהלת חשבונות. 
בשנות ה-60 הוסיפה החברה לקו המוצרים שלה את מחשבי NCR, שאותם סיפקה למוסדות פיננסיים גדולים, משרדי ממשלה, ארגונים מסחריים, מפעלי תעשייה ועוד. בשנת 1964 התקינה החברה בבנק דיסקונט מחשב מדגם NCR 315, שהיה המחשב הראשון במערכת הבנקאות בישראל. מחשב דומה הותקן במינהל הכנסות המדינה. מאמצע שנות ה-60 הפעילה החברה לשכת שירות לעיבוד נתונים. פעילות זו הצטמצמה בשנות ה-80 עד לסגירתה בתחילת שנות ה-90.
החברה הביאה לראשונה לישראל מכונות אוטומטיות למשיכת מזומנים (כספומטים), והיא עד היום אחד הספקים הגדולים בתחום זה, כשהיא מספקת ומתחזקת עמדות כספומט לכל הבנקים. בנוסף היא מספקת מערכות מרכזיות לסליקה, מיון ועיבוד של צ'קים למרבית הבנקים בישראל. 
בשנות ה-80 נוסף לחברה תחום תקשורת נתונים. החברה החלה להקים רשתות מחשבים מתקדמות, ובשנות ה-90 נוספו לפתרונות שסיפקה החברה גם מוצרי תקשורת קולית – טלפוניה. כיום משלבת החברה את שני העולמות הללו לכדי פתרונות מתקדמים, הכוללים מערכות מוקד טלפוני, טלפוניית IP, מענה קולי והאחדת מסרים. החברה גם השתתפה בהקמה של מערכי מוקד טלפוני בארגונים גדולים בישראל.

תחומי הפעילות

באמצעות חטיבת מחסני הנתונים שלה, החברה היא מפיצה בלעדית בישראל של חברת מחסני הנתונים Teradata בישראל, ועם לקוחותיה נמנות חברות כרטיסי אשראי, רשתות קמעונאיות, חברות תקשורת, חברות תעופה ועוד. חטיבה זו הרחיבה את פעילותה גם לתחום ה-Big Data.
החברה עוסקת גם באספקה של ציוד ועזרי מחשוב, הכולל מחשבים אישיים נייחים וניידים, מדיה מגנטית לגיבוי, מדפסות, עמדות רפואיות ממוחשבות, ציוד ארגונומי ועוד. 
החברה גם מייצגת את NCR בשיווק ציוד לעמדות קיוסק מידע ולעמדות שירות ותשלום עצמי. 
החברה תורמת מדי שנה פרס ע"ש לודוויג מיטווך למנהלי מערכות מידע, המוענק על ידי לשכת מנתחי מערכות מידע בישראל. עם מקבלי הפרס נמנית תא"ל (במיל') אילה חכים, לשעבר מפקדת יחידת לוטם. 
החברה מנוהלת על ידי האחים ד"ר דוד (דדי) מיטווך וד"ר עלי מיטווך, שהם דור שלישי לניהול החברה המשפחתית.
קארל תאודור דרייר

חייו

דרייר נולד כילד ממזר בקופנהגן, דנמרק. אמו הייתה משרתת שוודית לא נשואה ששמה יוספינה ברנהרדינה נילסון, ואביו ינס כריסטיאן טורפ, שהיה מעסיקה של אמו, הציע אותו לאימוץ. בשנתיים הראשונות לחייו שהה בבתי יתומים עד שאומץ בידי קארל תאודור דרייר האב, טיפוגרף (מומחה באמנות הדפוס) ואשתו, אינגר מארי. הוריו המאמצים היו לותרנים מחמירים ודרייר זכה ליחס מנוכר מצידם. דרייר היה תלמיד אינטליגנטי במיוחד, ובהיותו בן 16 עזב את הבית ואת החינוך הפורמלי. הוא ניתק עצמו ממשפחתו המאמצת, אולם חינוכם הנוקשה הותיר את חותמו על רבים מסרטיו.
דרייר הלך לעולמו בשל דלקת ראות בהיותו בן 79. הסרט התעודי Carl Th. Dreyer: My Metier משלב זכרונות ממכריו.

קריירה

תחילה עבד דרייר כעתונאי ומאוחר יותר הצטרף לתעשיית הסרטים, בתחילה ככותב כתוביות לסרטים אילמים ולבסוף כתסריטאי. ניסיונו הראשון בבימוי סרטים נחל הצלחה מוגבלת, והוא עזב את דנמרק על מנת לעבוד בתעשיית הסרטים הצרפתית. בזמן שהותו בצרפת התרועע עם ז'אן קוקטו, ז'אן הוגו ואחרים מסצנת האמנות הצרפתית. ב-1928 יצר את סרטו הקלאסי הראשון ז'אן ד'ארק (La Passion de Jeanne d'Arc). בהתבסס על תעתיק משפטה של ז'אן דארק, יצר יצירת מופת של רגש, שיונקת במדה שווה הן מהריאליזם והן מהאקספרסיוניזם. על מנת ליצור את סרטו הבא, דרייר השתמש במימון פרטי של הברון ניקולאס דה גינזבורג, היות שתעשיית הסרטים הדנית הייתה בפשיטת רגל. Vampyr‏ (1932) הוא הרהור סוריאליסטי בנושא הפחד. הלוגיקה מפנה מקום למצב הרוח ולאווירה בסיפור על אדם המגן על שתי אחיותיו מפני ערפד. הסרט מכיל דימויים חזקים רבים, כמו הגיבור, אותו מגלם גינזבורג (תחת שם המסך ג'וליאן וסט), החולם על קבורתו שלו ותשוקת הדם החייתית על פניה של אחת האחיות כשהיא סובלת מכישופו של הערפד. הסרט צולם כמעט ללא קול, אבל עם דיאלוגים דלילים ומוצפנים בשלוש גרסאות שונות – אנגלית, צרפתית וגרמנית.
שני הסרטים נכשלו בקופות, ודרייר לא יצר סרט נוסף עד לשנת 1943. דנמרק הייתה נתונה אז תחת הכיבוש הנאצי, ובסרטו "יום הזעם" (Day of Wrath) עסק בפרנויה שרחשה סביב ציד המכשפות במאה השש עשרה, בתרבות תאוקרטית נוקשה. ביצירה זו, ביסס דרייר את הסגנון שיאפיין את סרטיו המדברים: קומפוזיציות מוקפדות, צילום שחור-לבן עז מבע, ושוטים ממושכים מאוד. במהלך תריסר השנים עד לסרטו הארוך הבא, יצר דרייר שני סרטים תעודיים. ב-1955 ביים את "אורדט" ("Ordet - "the word), המבוסס על מחזה באותו שם, פרי עטו של קאי מונק. הסרט שוזר סיפור אהבה עם משבר אמוני. סרטו האחרון של דרייר היה "גרטרוד" (Gertrud) ‏(1964). למרות שיש הרואים בו יצירה פחותה מקודמותיה, הוא מהווה סיום הולם לקריירה של דרייר, מכיוון שהוא מגולל את סיפורה של אשה, שלאורך כל תלאות חייה, אינה מביעה מעולם חרטה על הבחירות שהיא עושה. 
הפרויקט הגדול של דרייר שלא זכה להשלימו היה סרט על ישו. אם כי התסריט כבר נכתב (פורסם ב-1968) המצב הכלכלי הלא יציב ותובענותו האמנותית של דרייר, יחד עם עיסוקים אחרים שלו, הותירו אותו בגדר חלום.
ניקולו אמאטי

ניקולו אמאטי (באיטלקית: Nicolò Amati‏; 1596 - 12 באפריל 1684) היה בונה כלי קשת מקרמונה, בן למשפחת אמאטי.
מייסד אסכולת קרמונה היה אנדראה אמאטי, שהכינורות הקדומים ביותר שלו מתוארכים לסביבות 1564. סמלו המסחרי נשא את השם אמאדוס, ומייחסים לו את העיצוב הבסיסי של הכינור המודרני. בניו היו אנטוניו אמאטי וג'ירולאמו או ג'רונימו אמאטי, שעבדו כצוות ושמרו אמונים לדגמים של אביהם בבניית כינורות, שהצטיינו בעיצובם רב החן ובצלילם הערב.
כלי אמאטי התאפיינו במתארים שמקורם במתמטיקה ובלכה שקופה בגון ענבר. ניקולו אמאטי, בנו של ג'ירולאמו, הביא את כינור אמאטי לשיאו אחרי שנת 1645 בקירוב. אנדראה גוארנרי, סבו של ג'וזפה "דל ג'זו" גוארנרי היה תלמידו של ניקולו. כמו כן, לפחות כינור אחד של אנטוניו סטרדיווארי, משנת 1666, נושא את הכתובת "אלומנוס ניקולאיס אמאטי" - תלמיד של ניקולו אמאטי. עוד תלמידים מתועדים של ניקולו היו יאקוב רייליך, ברתולומאו פאסטה, ברתולומאו כריסטופורי, ג'אקומו ג'נארו וג'ובאני בטיסטה רוג'רי. בנו של ניקולו, ג'ירולאמו (1649–1740) היה האחרון לעשות לו שם בשושלת בני אמאטי.
הצורות הלטיניות של השמות הפרטיים, אנדריאס, אנטוניוס, הירונימוס וניקולאוס, הופיעו בדרך כלל על תוויות הכינורות.
קריסטו וז'אן-קלוד

קריסטו יבשב (Christo Javacheff; נולד ב- 13 ביוני 1935), וז'אן קלוד (נולדה כז'אן קלוד דנאט דה גוילבו, Jeanne-Claude Denat de Guillebon; ‏ 13 ביוני 1935 - 18 בנובמבר 2009) היו זוג נשוי מארצות הברית שפעלו כאמני סביבה. החל משנות השישים השניים יצרו יחד ברחבי העולם, כאשר עד לשנת 1994 חתמו על עבודתם בשם "קריסטו".
הם הוכרו בזכות סגנון עבודתם הכוללת עטיפת חפצים ומבנים מפורסמים בכמויות אדירות של בד, בהם חוף באורך של 2.4 קילומטר באוסטרליה, בניין הרייכסטאג בברלין, גשר הפון נף בפריז, וכן פרויקט השערים בסנטרל פארק בניו יורק.

אודות

שני בני הזוג נולדו באותו יום ובאותה שנה. קריסטו נולד ב[[סופיהפפ בבולגריה והוא למד אמנות, פיסול ועיצוב תפאורה באקדמיה בסופיה (1956-1953) ובאקדמיה בווינה (1956). ז'אן קלוד נולדה בקזבלנקה שבמרוקו למשפחה צרפתית ולמדה פילוסופיה ולטינית באוניברסיטת תוניס. הם נפגשו לראשונה בפריז באוקטובר 1958 כאשר קריסטו קיבל הזמנה לצייר פורטרט של אמה של ז'אן קלוד. בשנת 1964 עבר הזוג להתגורר בניו יורק.

יצירות הזוג

במשך השנים סירבו הזוג לעסוק במשמעות התאורטית של עבודתם. עטיפת מבנים מפורסמים וגדולים גורמים לצופה לזווית מבט חדשה על הנופים היום-יומיים המקיפים אותו ועל הקשר שבין המבנים פרי יצירת האדם לבין הטבע המקיף אותם. הבדים שעוטפים את המבנים מציתים את הדמיון וגורמים לסקרנות לגבי מה נמצא מאחוריהם. כמו כן הבדים עושים שימוש במוטיבים כמו צל,אור ונפח.
יצירות הנוף של הזוג קשורות לאמנות האדמה שהתפתחה בארצות הברית בשנות השישים. היצירות של הזוג לא יכולות היו להישאר במקומן מעבר לכמה ימים ולכן הן הופכות למופע (happening) שבו תהליך ההקמה, התיעוד והפירוק הוא חלק בלתי נפרד מהיצירה.
הזוג החל לעסוק בעטיפת אובייקטים עוד בפריז כשהם עוטפים חפצים קטנים כמו זרי פרחים או שולחנות בבדים או בגיליונות פלסטיים.
קורפורטיזם

קוֹרְפּוֹרָטִיזְם, או השיטה הקורפורטיבית (על פי האקדמיה ללשון העברית: מְשִׁילָה אִרְגּוּנִית) היא שיטת ממשל פוליטית-כלכלית, במרכזה נמצאים  הקורפורציות, איגודים מקצועיים, שכוללים את העובדים ואת מעבידיהם. מקור המילה "קורפורציה" במילה הלטינית corpus, שפירושה "גוף".

קורפורטיזם באיטליה הפאשיסטית

השיטה הקורפורטיבית צמחה באיטליה בסוף המאה ה-19, והגיע לשיאה באיטליה הפאשיסטית בשנות העשרים של המאה העשרים, כתחליף לליברליזם ולסוציאליזם. לראשונה העלה את הרעיון האפיפיור לאו השלושה-עשר בשנת 1891, כתחליף למלחמת המעמדות. הצעה זו השפיעה על ארגוני עובדים קתוליים, כמשקל נגד להשפעה של ארגוני עובדים סוציאליסטיים. הפטריוט האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו והאנרכו-סינדיקליסט Alceste de Ambris הכניסו את הקורפורטיזם לחוקת פיומה.
בניטו מוסוליני שילב את הקורפורטיזם בתוך עקרונות הפשיזם. הוא הקים באיטליה הפאשיסטית 22 קורפורציות, וביולי 1926 הוקם משרד לקורפורציות, שתפקידו לקבוע שכר ותנאי עבודה ולווסת את הכלכלה. הקורפורציות נועדו לעסוק בתיאום יחסי העבודה תוך צמצום סכסוכים, שהרי בכל קורפורציה מיוצגים כל הצדדים ליחסי העבודה, שהם פשיסטים נאמנים, שלא יבזבזו זמנם בסכסוכי עבודה. הרמוניה כזו בין עובדים למעבידים מתאפשרת בזכות המשטר הפשיסטי, שבו היחיד משועבד לצרכיה של המדינה. 
ב-1929 הכריז מוסוליני שהניגוד בין הון לעבודה הסתיים, ושני הצדדים ליחסי העבודה פועלים מתוך שוויון גמור של זכויות וחובות. הוא אף הציע שסמכויות חקיקה בתחומי כלכלה יועברו מהפרלמנט לקורפורציות ואמר "המדינה הפשיסטית, או שהיא קורפורטיבית או שהיא לא כלום".
למעשה השיטה הקורפורטיבית באיטליה לא התממשה. אף שהמדינה הצליחה להכניע את העובדים, לא היה בכוחה לשלוט במעבידים. מצב זה לא הפריע להתפתחותה של ביורוקרטיה קורפורטיבית ענפה, שמטרתה ותועלתה לא היו ברורים, ועיקר פעולתה היה הבטחת המשך קיומה.

קורפורטיזם במדינות נוספות


בשיטה הקורפורטיבית נעשה כיום שימוש מוגבל במקסיקו.

נאו-קורפורטיזם

החלטות פוליטיות רבות בחברה הן תולדה של שותפות בין המגזרים במשק למדינה. לדוגמה: איגודי התעשיינים, איגודי הפועלים והמדינה.
השיטה מנסה לקדם את הכלכלה של המדינה. המדינה לא רוצה תחרות אלא לשבת עם המעסיקים והעובדים ואז לקבל החלטות על היחסים בין העובדים למעסיקים, זכויות, חובות וכו'. המדינה היא שחקנית מרכזית שנותנת את המילה האחרונה.
יש גם מדינות שמגיעות להסכמים עם אנשי הדת: אנשי הדת ידאגו לחינוך ולמשפט, ובתמורה הם יתמכו במדינה. המדינה מרוויחה כלכלה משגשגת. המעסיקים מרוויחים שקט תעשייתי, והפועלים מרוויחים חלק מרצונותיהם.
איזידור כאהן

איזידור כאהן (כהן, בצרפתית: Isidore Cahen; ‏16 באוקטובר 1826 - 6 במרץ 1902) היה אקדמאי ועיתונאי יהודי-צרפתי.
קרב רכס פיניסטר

כוחות

היחידה היפנית שלקחה חלק בקרב זה נקראה "כוח נָקַאי" - יחידה בסדר גודל של חטיבה שנוצרה מהדיוויזיה ה-20 היפנית - תחת פיקודו של מייג'ור גנרל מסוטארו נקאי. מולם עמדה הדיוויזיה השביעית האוסטרלית, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' וסי.

הקרב

לאחר קרב לאה-סלמאואה נמלטו חיילים יפנים רבים דרך עמק מארקהם לחוף הצפוני של גינאה החדשה על מנת לחבור לכוחות היפנים שם, אך הדיוויזיה השביעית נחתה בעיירה נאדזאב וחסמה את דרכי הנסיגה של היפנים. לפיכך נשלח כוח נקאי לעמק מארקהם על מנת להפתיע את האוסטרלים ולאפשר לכוחות היפנים הלכודים לסגת מהאזור בבטחה.
הדיוויזיה השביעית החלה לבצע פעולות טיהור במעלה העמק, ומלבד התקלות בקאיאפיט (Kaiapit) בה כבשה את הכפר פלוגת כוחות מיוחדים והרגה מעל 200 חיילים יפנים, האוסטרלים לא נתקלו בהתנגדות ממשית בעת התקדמותם, עד שלבסוף הגיעו לעיירה דומפו (Dumpu) השוכנת בעמק. לאחר מכן סיפקה הדיוויזיה השביעית אבטחה למספר שדות תעופה חדשים שהקימו בעלות הברית בשטחים החדשים שכבשו. היפנים, עם זאת, נותרו מבוצרים ברכס פיניסטר, ועמדותיהם באוכף קנקיריו, צפונית לנהר ראמו, ובאוכף הפרוע עדיין היוו איום על שדות התעופה. איום נוסף שהציגו היפנים הייתה בנייתם של דרך ממדנג שעל החוף לנרדזאב שבפנים הארץ, ובדרך זו רצו להגיע לדומפו ולפגוש בבעלות הברית שם.
כך הפכו אוכף קנקיריו והאוכף הפרוע לנקודות אסטרטגיות עבור שני הצדדים. עבור היפנים, נקודות אלה איפשרו הקמת עמדות שיעצרו את ההתקדמות האוסטרלית צפונה לכיוון החוף, בנוסף על העובדה שמנוקודות אלה יכלו לצאת למתקפה משלהם ולכבוש מחדש את השטחים שאיבדו בראשית הקרב. עבור האוסטרלים, נקודות אלה היוו איום מתמיד על כוחותיהם, ווסי החליט לכבוש אותן.
החלטה זו הובילה למספר קרבות על רכס פיניסטר. באוקטובר התרחש קרב בגבעת פאליסר ומאוחר יותר על גבעת ג'ון, אותן הצליחו האוסטרלים לכבוש לאחר הדיפת מתקפה יפנית. בדצמבר ובינואר 1944 התנהלו קרבות עזים באוכף קנקיריו ובאוכף הפרוע, שבסופם כבשו את האזור הכוחות האוסטרלים. הדבר איפשר את התקדמות הדיוויזיה השביעית, וחייליה המשיכו עד החוף שם פגשו בכוחות האמריקאים. הכוחות המשיכו ללחום עד כיבוש חצי האי הואון ב-24 באפריל 1944.
מאיר מרדכי ברך

ביוגרפיה

נולד בעיירה רוֹס (בלא') בפלך גרודנו שבאימפריה הרוסית לאליהו ראובן ברך.
למד אצל הרב המקומי ובישיבות, במקביל החל בסתר לעסוק בלימודי תנ"ך ועברית. לאחר נישואיו לצביה אוסוביצקי עלה לארץ ישראל, אך שב מיד לרוסיה והשתקע בביאליסטוק, שם התפרנס מהוראת עברית לילדי עשירים ושם חי ופעל רוב ימיו.
את סיפוריו פרסם בתדפיסים וכסיפורים בהמשכים בעיתונות העברית בת התקופה.
לברך ורעייתו נולדו שני בנים ושתי בנות. הוא נספה בשואה בלוקוב.
גוף תא עצב

תפקיד

גוף תא העצב הוא החלק בו נמצא גרעין התא, המכיל את המטען התורשתי, את יצרני האנרגיה ואת המטבוליזם של התא, כבכל תא בגוף. 
גוף התא מייצר את רוב המרכיבים החלבוניים הדרושים לתא העצב. 
בתלולית האקסון המחברת בין גוף התא לאקסון מתבצעת אינטגרציה של האותות העצביים שהתקבלו מהדנדריטים. יצירת דחף עצבי בתגובה למידע המגיע אל תא העצב תלויה בתוצאות האינטגרציה.תא העצב יכול לקבל מידע מיותר מתא אחר אשר בגוף ולהעביר את המידע לגוף תא העצב שמעביר את המידע דרך האקסון למקום אחר רחוק יותר לפעמים אורך האקסון יכול להגיע ליותר מ4 מטר בבעלי חיים גדולים
גנום

בביולוגיה, גֵּנוֹם (בעברית: מִכְלוֹל הַגֵּנִים) הוא השם הניתן לרוב לכלל המידע התורשתי באורגניזם המקודד ב־DNA (ובחלק מהנגיפים ב־RNA). חומר זה כולל גם מידע אשר מקודד לחלבונים וגם מידע שאינו מקודד. המונח גנום הוטבע לראשונה ב־1920 על ידי הנס וינקלר, פרופסור לבוטניקה באוניברסיטת המבורג.
הגנומיקה היא תחום של הביולוגיה העוסקת בתכונות של כלל הגנומים, בניגוד מסוים לגנטיקה שעוסקת לרוב בגן בודד או בקבוצה קטנה של גנים.
המונח "גֵּנוֹם" יובא מגרמנית: Genom. מקורה הראשוני של המלה ביוונית: genos (לידה).

סוגי גנומים

הגדרה מדויקת יותר של המונח גנום, מתארת אותו ככלל המידע בסט אחד של כרומוזומים המצוי בכל תא האורגניזם. בייצורים דיפלואידים (כמו האדם) בכל תא קיימים שני סטים שלמים של כרומוזומים ויש להתייחס לכל אחד מהם כגנום נפרד. במונח רצף הגנום מתייחסים לרוב לרצף של כלל הכרומוזום האוטוזומליים של האורגניזם בצירוף שני כרומוזומי המין, אם האורגניזם מתרבה ברבייה מינית. המונח הרכב גנטי משמש לעיתים לתיאור כלל המידע הגנטי המצוי בתא.
פרט למקרים חריגים הנמצאים לרוב בווירוסים, כלל המידע הגנטי של יצור חי מצוי לרוב בסט הכרומוזומים שלו. יוצאים מכלל זה הם לרוב יצורים פרזיטים אשר מכילים לעיתים פלסמידים, שגם הם מכילים חומר גנטי שעשוי להיות נורש. יוצא נוסף מן הכלל הוא הכרומוזום המצוי במיטוכונדריה ביצורים איקריוטיים. על אף חשיבותו הרבה הוא לרוב אינו נכלל תחת המונח גנום, כי אם זוכה לכינוי נפרד כגנום מיטוכונדריאלי.

ריצוף גנומים

תהליך הריצוף של גנום הוא תהליך שבו החומר הגנטי מפרט בודד (או תערובת פרטים במקרה החיידקי) ממין מסוים באוכלוסייה מפוענח (מרוצף) באמצעות שיטות של ביולוגיה מולקולרית. בגלל מגבלות טכנולוגיה והגדלים של הגנום (גנום של חיידק פשוט מכיל כ־5 מיליון בסיסים) התהליך מתבסס על פענוח מספר רב של רצפים קצרים בגודל של כמה מאות בסיסים (Contigs) ולאחר מכן הרכבה (Assembly) של מקטעים אלה לרצפים ארוכים המתארים רצפים של כרומוזומים שלמים.
הגנום הראשון שרוצף היה גנום ויראלי קצרצר של ΦX174 והגנום הראשון של אורגניזם איקריוטי היה גנום שמר האפייה שפורסם ב־1996. ב־26 ביוני 2000 פורסמה טיוטה מלאה ראשונה של גנום האדם. מיזם גנום האדם פותח במקביל על ידי שיתוף פעולה של מספר מרכזי ענק ברחבי העולם – הפרויקט הציבורי וחברת סלרה. עד היום פוענחו כ־300 גנומים שלמים (לא כולל אלפי גנומים ויראליים), מתוכם כעשרים גנומים של ייצורים איקריוטיים ופרויקטי גנום של רוב האורגניזמים החשובים לאדם נמצאים בשלב פיתוח כלשהו.

הגנום ושונות באוכלוסייה

הגנום של הייצור אינו מייצג לרוב את השונות (פולימורפיזם) המצוי באוכלוסייה. במושג "רצף הגנום" נהוג להתייחס לרצף של אורגניזם בודד (או תערובת של אורגניזמים במקרים של חיידקים ווירוסים), שלרוב נבחר באופן אקראי מן האוכלוסייה ועבר ריצוף. למעשה, אחד האתגרים העומדים בפני הביולוגיה היום הוא פיתוח שיטות ל"ריצוף מחדש" (Resequencing) של גנומים – ריצוף גנום של פרט ספציפי תוך שימוש בגנום מרוצף של אותו המין. התכנון הוא שתוך מספר שנים ניתן יהיה לבצע ריצוף כזה לאדם במחיר של כמה מאות דולרים.
ונסן קאסל

ביוגרפיה

קאסל נולד בפריז בשם ונסן קרושון (Crochon) לעיתונאית סבין ליטקיו ולשחקן ז'אן פייר קאסל. לקאסל אח בשם מתיאס, ראפר בעל להקה בשם "Rockin' Squat", ואחות בשם ססיל, גם היא שחקנית קולנוע.
קאסל נישא בשנת 1999 לשחקנית ודוגמנית האיטלקייה מוניקה בלוצ'י, שאיתה הופיע במספר סרטים צרפתיים: "אחוות הזאבים", "דוברמן" ו"בלתי הפיך", הזוג הכיר בשנת 1996 על סט הסרט "הדירה". לזוג שתי בנות.
ב 2013 הזוג התגרש.
ב 2018 נישא לטינה קונאקיי.

קריירת משחק

תפקידו הראשון של קאסל בקולנוע הצרפתי היה ב-1995 בדרמת הפשע "השנאה". בסרט גילם קאסל את וינץ, צעיר יהודי היוצא עם חבריו סעיד ואיבֶּר למסע לילי שבמהלכו הם נתפסים בידי המשטרה, מאחרים את הרכבת האחרונה חזרה לביתם בפרבר, מנסים ללא הצלחה לגנוב מכונית ומתעמתים עם כנופיית גלוחי ראש. סרטים צרפתיים נוספים בהם הופיע קאסל היו "הדירה" שם גילם את מקס, איש עסקים מצליח שנקלע למשולש רומנטי והמותחן האלים "דוברמן" שבו משחק קאסל את דוברמן, מנהיג כנופיה שעוסקת בשוד בנקים. 
את הופעתו הראשונה בהוליווד עשה קאסל בשנת 1998 בדרמה הביוגרפית "אליזבת", בסרט גילם קאסל את דמותו של אנרי השלישי, מלך צרפת. ב-1999 הופיע קאסל בסרטו של לוק בסון "ז'אן ד'ארק" בתור ז'יל דה רה, אביר צרפתי היוצא יחד עם ז'אן ד'ארק (מילה יובוביץ') להילחם בכיבוש האנגלי בתחילת המאה ה-14.
בשנת 2000 שיחק קאסל במותחן הפעולה "נהרות הארגמן", בסרט הופיע קאסל כשוטר צעיר ובודד בשם מקס בעל חושים חדים שהיה בעברו גנב מכוניות. הוא חוקר השחתת קברים לילית בידי חבורת מגולחי ראש, ובעיקר את חילול קברו של ילד קטן שנעלם לפני 20 שנה.
בשנת 2001 הופיע קאסל בפנטזיית האימה הצרפתית "אחוות הזאבים", בסרט הופיע קאסל כז'אן פרנסיס דה מורנז'יאס שנשלח על ידי מלך צרפת במטרה להרוג חיה נוראית שמטרידה את ההרים בדרום מערב צרפת.
כן השתתף במותחן הקומי "על שפתיי" בו הוא מגלם את פול אנז'לי, עוזרה החדש של קלרה, עובדת כמזכירה בחברה גדולה, אותה מגלמת השחקנית עמנואל דבו.
קאסל דיבב את רובין הוד בקומדיית האנימציה "שרק".
ב-2002 שיחק קאסל בדרמת הפעולה האלימה "בלתי הפיך", בסרט גילם את מרכוס, חברה של בחורה בשם אלכס (מוניקה בלוצ'י). כאשר אלכס נאנסת בידי סרסור יוצא מרכוס ביחד עם בעלה לשעבר של אלכס על מנת לנקום.
ב-2004 השתתף קאסל בסרט ההמשך לקומדיית הפשע של סטיבן סודרברג "אושן 12", בסרט הופיע כפרנסואה טולור, "שועל הלילה", גנב רב פעלים המשתמש ביכולותיו הפיזיות.
ב-2005 הופיע קאסל במותחן "מחיר הבגידה" בתור הנבל פיליפ לארוש, שודד סאדיסט שפועל עם אישה בשם ג'יין/לוסינדה (ג'ניפר אניסטון) הנראית תמימה לחלוטין אך מתבררת כמפתת עשירים סדרתית.
בשנת 2007 לוהק קאסל לתפקיד ראשי בדרמת הפשע של דייוויד קרוננברג "סימנים של כבוד", בסרט מגלם את דמותו של קיריל בנו קצר הרוח של סמיון, בוס המאפיה הרוסית בלונדון. כמו כן שיחק קאסל בסרט השלישי בסדרת סרטי הפשע של סטיבן סודרברג "אושן 13". בסרט חוזר קאסל לגלם את פרנציוס טולור "שועל הלילה" ומחליט לשתף פעולה עם טרי בנדיקט (אנדי גרסיה).
בשנת 2008 אחרי שהיה מועמד שלוש פעמים, זכה קאסל בפרס סזאר על תפקידו בדרמת הפשע הביוגרפית המורכבת משני חלקים "אויב הציבור מספר 1". בסרט גילם קאסל את ז'אק מרין אויב הציבור מספר 1 בצרפת של שנות השבעים. במשך קרוב לשני עשורים, היה מרין עבריין בלתי ניתן לעצירה, הוא שדד בנקים, פרץ לבתים חטף אנשים וברח בכל הזדמנות שהייתה לו מבתי הכלא. כמו כן זכה על הופעתו בפרס לומייר.
ב-2010 כיכב בדרמה של דארן ארונופסקי "ברבור שחור" בתור המנהל האומנותי של להקת המחול "ניו יורק סיטי בלט" תומא לֶרואה.
בשנת 2016 שיחק לצד מריון קוטיאר בסרט "זה רק סוף העולם" של הבמאי הקנדי קסבייה דולן.
Dangerous Dave

נשק

במשחק קיים רק נשק אחד - אקדח. בכל שלב דייב מופיע בלי הנשק וצריך לאסוף אותו כדי לקבל את היכולת להשתמש בו. האקדח יורה כדורים בודדים ולמרות שהם בלתי מוגבלים בכמותם לא ניתן לירות ירייה נוספת עד שהירייה הקודמת פגעה בחפץ או יצאה מטווח הראייה.

אביזרים

במשחק קיים רק אביזר אחד - ג'ט-פק. בעזרת הג'ט-פק דייב יכול לעוף ולחצות מכשולים שאותם לא היה מצליח לעבור בלעדיו. הג'ט-פק ניתן לשימוש לזמן מוגבל. כשאוספים אותו הדלק מיוצג על ידי פס אדום. בתום הדלק הג'ט-פק נעלם.