google/wiki40b huggingface dataset:
שושנת טיודור

שושנת טיודור או השושנה האנגלית היא סמלה ההרלדי של אנגליה אשר קיבלה את שמה משושלת טיודור, בית המלוכה אשר שלט בממלכת אנגליה בשנים 1485–1603. השושנה היא הפרח הלאומי של אנגליה כשם שהדרדר מייצג את סקוטלנד.

מקורות

כאשר הנרי טיודור נטל את הכס האנגלי מריצ'רד השלישי הוא הביא גם לקיצה של מלחמת השושנים אשר התחוללה בין בית לנקסטר (אשר סמלם היה שושנה אדומה) ובית יורק (אשר סמלם היה שושנה לבנה) במשך שלושים שנה והובילה את אנגליה לתוהו ובוהו פוליטי. הוריו היו אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד וליידי מרגרט בופורט מבית לנקסטר ונישואיו עם אליזבת מיורק הביאו לשילובם של שתי השושלות היריבות.
עם נישואיו, אימץ הנרי את סמל שושנת טיודור אשר שילב בין שושנת יורק הלבנה לבין שושנת לנקסטר האדומה. השושנה מחולקת לעיתים לשניים במרכז לשני חצאים אדום ולבן או בתדירות רבה יותר מתוארת כשושנה כפולה, אדום על לבן.

שימושים היסטוריים

בתקופת שלטונו של הנרי השמיני השולחן העגול אשר הוצב בטירת וינצ'סטר נצבע מחדש ובמרכזו צויירה שושנת טיודור. 
סמל שושנת טיודור עשוי להיות מצויר עם עלים, וגבעול ואף מוכתר בכתר כפי שמופיע בפורטרט הממוזער של אליזבת הראשונה אשר צוייר בידי ניקולס היליארד. או מחולק בניצב (חתוך לשנים ומשולב עם סמל נוסף) על מנת ליצור סמל משולב.

שימושים עכשווים

שושנת טיודור משמשת כצמח הלאומי של אנגליה כפי שמסמל הדרדר את סקוטלנד, השמרוק את אירלנד והכרישה את ויילס. בתור שכזה הוא מופיע על מדיהם של המשרתים שומרים של מצודת לונדון. הוא מופיע על המטבע בערך של 20 פני וכמו כן על החלקה בשלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת וכן על שלט האצולה של קנדה.
מרים ירדני

ביוגרפיה

מריקה יאקובוביץ' נולדה בטימישוארה, שברומניה, במשפחה יהודית מהמעמד הבינוני, למדה בגימנסיה היהודית בטימישוארה והמשיכה בבית הספר התיכון. היא עלתה לישראל ב-1950. למדה באולפן עברית עציוני והמשיכה ללמוד בבית מדרש למורי עם מיסודו של מרטין בובר. השלימה את לימודיה לתואר הראשון בהיסטוריה כללית ותרבות צרפת ואת השני בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית. עבודת הגמר שלה, בהנחיית פרופסור יעקב טלמון, אותה סיימה ב-1961 הייתה על ברנאר לזר, מנהיג ציוני אנרכיסטי בצרפת.
היא לימדה בתיכון ערב, באולפנים ואחר כך עבדה בחברה ההיסטורית הישראלית. את לימודי הדוקטורט עשתה באוניברסיטת סורבון ב-1963, תחת הנחייתו של רולאן מונייה. בזמן הדוקטורט למדה גם בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה. בסיום הדוקטורט שבה לישראל והצטרפה לסגל ההוראה באוניברסיטת חיפה, שם מונתה ב-1972 לפרופסור חבר ובכך הייתה לאישה הראשונה שהייתה לפרופסור באוניברסיטה זו. ירדני מונתה לפרופסור מן המניין ב-1975. שימשה כראש החוג להיסטוריה כללית, הקימה את המכון לחקר תולדות צרפת ותרבותה ב-1975 וייסדה את בית הספר להיסטוריה באוניברסיטה בשנת 2000. קיבלה מלגות מחקר רבות מה-C.N.R.S, הייתה עמיתה בסיינט הילדאס קולג' שבאוקספורד, הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת בורדו, באוניברסיטת מישל דה מונטיין, בבורדו 3, ובמכון למדעי הדתות בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה. נתנה סמינרים רבים והשתתפה במאות כנסים מדעיים בצרפת, באירופה ובארצות הברית.
מרים ירדני נפטרה בשנת 2015 בחיפה והובאה לקבורה בבית העלמין של קיבוץ נווה ים.
אוזדה

תולדות העיר

העיר מוזכרת לראשונה בתיעוד משנת 1450. בשנת 1938 קיבלה אוזדה מעמד של יישוב בעל מאפיינים עירוניים, ובשנת 1999 קיבלה מעמד של עיר.
בעיר אין מסילת רכבת, אך עובר בה כביש M1, שהוא חלק מכביש E30 – כביש באורך 5,800 ק"מ המקשר את מערב אירופה עם אומסק שבסיביר, רוסיה.

יהודי אוזדה

בעיר היה בעבר בית כנסת שנבנה בסוף המאה ה-17, ולא שרד עד ימינו. בשנת 1900 התגוררו באוזדה כ-400 משפחות יהודיות (כ-2,000 איש) מתוך כ-6,000 תושבים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר ומחנוונות, אך גם מעגלונות ומתעשייה זעירה. אוזדה היא מקום הולדתם של המשוררת דבורה בארון, שאביה היה רב העיירה של קהילת המתנגדים, ושל הרב משה פיינשטיין, שאביו שימש כרב קהילת החסידים במקום. בעיר התנהל מאבק בין הקבוצות שגלש למעשי אלימות. לאחר מלחמת העולם הראשונה שימש הרב משה פיינשטיין כרב העיירה במשך שנתיים. בשל עיור ותיעוש באזור אוזדה הצטמצם מספר היהודים במקום, ובסוף שנות השלושים התגוררו בעיירה כ-1,100 יהודים, כשליש מתושבי העיר. בעיירה פעלו "מועצה יהודית ממלכתית" ובית ספר שהתנהלו ביידיש. 
הגרמנים כבשו את אוזדה ביוני 1941 וריכזו אותם בגטו מגודר. באוקטובר 1941 נורו כל יושבי הגטו למוות בקרבת העיירה, עם מאות יהודים מהסביבה, על ידי גרמנים ומשתפי פעולה עמם. במקום ההרג שתי מצבות לזכרם.
Tame Impala (אלבום)

הקלטה

השירים במיני-אלבום נבחרו מתוך כ-20 שירים שקווין פארקר, סולן הלהקה, כתב כבר ב-2003, שאותם שלח לחברת התקליטים "Modular Recordings". כשדיבר על שחרורו של המיני-אלבום, פארקר אמר: "רוב השירים על המיני-אלבום לא נועדו להישמע על ידי כל פרת', שלא לדבר על כל העולם. הם הוקלטו רק בשביל ההאזנה שלי, וכדי שאוכל לצרוב CD של זה ולשים אותו במכונית או לתת אותו לחברים שלי".
וולף בירמן

קורות חייו

וולף בירמן נולד בשנת 1936 לאֶמה ולדַגוֹבֶּרְט (Dagobert;‏ 1904–1943) בירמן. אביו, יהודי-גרמני יליד המבורג, שעבד כמסגר במספנה בעיר, היה קומוניסט פעיל, חבר המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ומתנגד לנאצים. בעת שלטון הנאצים נכלא בשל פעולותיו, בין היתר כנגד משלוחי הנשק שנשלחו מגרמניה לגנרל פרנקו בספרד ב-1937, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נלקח מבית הכלא למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצח בשנת 1943.
כשסיים וולף בירמן את חוק לימודיו בראשית שנות ה-50, בגיל 17, החליט לעבור לגרמניה המזרחית, מתוך תקווה כי שם יוכל לחיות את חייו כקומוניסט בהתאם לאמונתו. עד 1955 הוא התגורר בפנימייה ליד העיר שברין.
בירמן למד כלכלה פוליטית באוניברסיטת הומבולט שבברלין. בין השנים 1957–1959 שימש כעוזר מנהל בתיאטרון הגרמני ברלינר אנסמבל (Berliner Ensemble). בהמשך עבר ללימודי פילוסופיה ומתמטיקה.
ב-1960 התוודע בירמן למלחין הגרמני-אוסטרי האנס אייזלר, אשר אימץ אותו כבן טיפוחיו, וניצל את השפעתו בממסד המזרח גרמני על מנת לקדם את קריירת השירה של בירמן, עד מותו ב-1962.
בשנת 1961 ייסד בירמן בברלין את תיאטרון העובדים והסטודנטים (Arbeiter- und Studententheater). מופע שהעלה בנושא בניית החומה בברלין הביא לסגירת התיאטרון בשנת 1963.
על אף שהיה קומוניסט בדעותיו, הייתה השקפת עולמו נונקונפורמיסטית, והדבר לא נעלם מעיני המשטר. בשנת 1965 גונה בירמן פומבית כבוגד, ונאסר עליו להופיע בפומבי או לפרסם את שירתו. מספר אמנים ביקרו את בירמן בשנים אלו על מנת לתמוך בו. שירתו הועתקה והופצה במזרח גרמניה בכתב ובקלטות והועברה מיד ליד, וכך הגיעה גם לגרמניה המערבית. שיריו אלו הביאו לו את הכרתו ופרסומו.
בשנת 1976 החליטה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה על שלילת אזרחותו בעת ששהה בביקור במערב גרמניה. ביקור זה היה באישור השלטונות המזרח-גרמניים, ובו הופיע בפני איגוד העובדים של עובדי הברזל. שלילת האזרחות גררה מחאה ממספר אינטלקטואלים מזרח גרמניים, בהם הסופרת כריסטה וולף.
בשנת 1977 הצטרפה אליו גרושתו, אווה מריה האגן, ובתהּ קטרינה (נינה האגן).
בעת שהותו במערב גרמניה ביקר בירמן את המשטר המזרח גרמני רבות. השטאזי (המשטרה החשאית המזרח-גרמנית) ניסתה להתנקש בחייו מספר פעמים (באחת הפעמים באמצעות פגיעה בבלמים מכוניתו), וניסתה לפגוע בשמו הטוב (באחת הפעמים באמצעות ניסיון שלא צלח לפתותו על ידי קטינה) ולפגוע בו כלכלית.
כיום מתגורר בירמן בהמבורג ובצרפת, עם אשתו פמלה. הוא אב לעשרה ילדים, מהם שלושה במשותף לפמלה בירמן.
למשפחתו של בירמן קשרים הדוקים עם ישראל. מרבית ילדיו מבקרים בישראל לעיתים תכופות, וחלקם אף התנדבו בקיבוצים שונים. חלק מילדיו עוסקים גם הם במוזיקה. בנו בנימין הוא שדרן רדיו ותקליטן מפורסם, בתו מארי היא זמרת-שחקנית מחוננת, ובנו טיל כותב מוזיקה בגרמנית, באנגלית ובעברית.
בסדרת הרצאות שנתן בירמן בארץ בשנת 2006 הדגיש את תמיכתו בצד הישראלי בסכסוך הישראלי-ערבי. הוא העביר ביקורת חריפה על הגרמנים והאירופאים וטען שהשקפותיהם מושפעות על ידי מניעים אנטישמיים (כלפי הישראלים) וגזעניים (כלפי הערבים).
ישיבת תומכי תמימים

ישיבת תומכי תמימים הייתה הישיבה החסידית הראשונה ואם רשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש הקרויות על שמה. הישיבה פעלה בעיירה לובביץ' שבבלארוס בשנים ה'תרנ"ז (1897) - ה'תרע"ח (1918). מייסד וראש הישיבה היה האדמו"ר החמישי של חסידות חב"ד, רבי שלום דובער שניאורסון. מנהל הישיבה בפועל היה בנו, רבי יוסף יצחק שניאורסון, לימים האדמו"ר השישי של חסידות חב"ד.

היסטוריה

הישיבה נוסדה בט"ו באלול ה'תרנ"ז (1897) בעיירה לובביץ'. ההכרזה על הקמתה נעשתה בעת סעודת השבע ברכות של בנו הרב יוסף יצחק, שמונה למנהל הישיבה מיד לאחר חתונתו. רבי שלום דובער סיפר שבמשך עשר השנים שקדמו להקמת הישיבה הוא התפלל על קברי אבותיו האדמו"רים בתפילות להצלחתם של תלמידי הישיבה. לאחר מינוי רבי יוסף יצחק לאדמו"ר החליפו חתנו, הרב שמריהו גוראריה.
הישיבה הוציאה בשנותיה האחרונות את עיתון "האח", בעריכת מזכיר הישיבה, הרב משה רוזנבלום.
בהמשך נפתחו לה סניפים ברוסיה הלבנה, בהם קרמנצ'וג, שצ'דרין, ז'לובין הרדזישצ'ה ודוקשיצה. גם הסניפים נוהלו על ידי הנהלת הישיבה המרכזית.
לאחר המהפכה הסובייטית עברו ישיבות תומכי תמימים למחתרת. הקומוניסטים, שחשפו רבות מהן, שפטו תלמידים ואנשי צוות. הצעירים שבהם נשלחו לבתי ילדים והמבוגרים נשלחו לעבודות כפייה בגולאגים, ואף נשפטו למוות. את רשת הישיבות ניהל אז בפועל מזכירו האישי של רבי יוסף יצחק, הרב יחזקאל פייגין. בזמן מלחמת העולם הראשונה הועברה הישיבה לרוסטוב, כאשר חלק מהתלמידים הועברו לסניפים אחרים, ומבנה הישיבה נשרף. סניף נודע שהתקיים אז, היה בוורשה.

מאפיינים

הישיבה התחלקה לשלוש: "הזאל" לתלמידים המבוגרים, "השיעורים" לתלמידים הבינוניים ו"החדרים" לתלמידים הצעירים ולילדים. הרש"ב חיבר שלושה ספרי הדרכה קצרים המיועדים עבור תלמידי הישיבה: "קונטרס עץ החיים", "קונטרס התפילה" ו"קונטרס העבודה".
תפקיד חשוב בישיבה תפס המשפיע. בתפקיד המשפיע הראשי בישיבה שימשו הרב חנוך הנדל קוגל, הרב שמואל גרונם אסתרמן, הרב שמואל בצלאל שעפטיל (הרשב"ץ), הרב משולם ידידיה קוראטין והרב מיכאל בלינר. המשגיח הראשון היה הרב זאב וולף לויטין מפאהאר, אחר פטירתו החליפו הרב יעקב ברוך קרסיק.
הבחורים ישנו באכסניות בעיירה, רובם בבתי התושבים. חדר אוכל היה ממוקם בישיבה, אך רבים היו סועדים בבתי מארחיהם.
הייתה בישיבה "קופת בחורים" שתפקידה היה להעניק סיוע כספי לתלמידים שנדרשו לכך.
העוקץ (סרט)

תקציר העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
בתחילת הסרט מתוארים הנוכלים ג'וני הוקר (רוברט רדפורד) ושותפיו לות'ר וגו' אירי שמפילים בפח עובר אורח תמים וגונבים ממנו את כספו. בדיעבד מתברר שאותו אדם הוא בלדר של איש העולם התחתון דויל לונגן (שו),שבתור נקמה הורג את לות'ר ושולח שכירי חרב שיהרגו את הוקר. הוקר בורח לביתו של הנרי גונדורף (פול ניומן), בעקבות המלצתו של לות'ר לפני מותו, בשל ניסיונו של גונדורף כנוכל ובקיאותו ב"עקיצות". מכאן מתכננים הוקר וגונדורף את העקיצה שתתנקם בלונגן.
ברקודה אוסטרלית

מאפיינים והתנהגות

הברקודה האוסטרלית מגיעה לאורך מרבי של 1.1 מטר ולמשקל של עד 5 ק"ג והיא בעלת מבנה דמוי-טורפדו העוזר לה להאיץ אחרי טרף במים. צבעה כסוף-כחלחל עם בטן לבנה סנפירי גב וזנב צהובים. הראש גדול ובעל לסת ארוכה מלאה שיניים חדות והיא בעלת סנפירים קצרים וזנב גדול הנותן לה כוח תאוצה. 
ברקודה זו קטנה יחסית לקרובותיה ומצויה לאורך חופי ימים רדודים באזור דרום-אוסטרליה בין ויקטוריה לטסמניה וכן בניו זילנד וקיריבטי. תצפיות מאזורים רחוקים יותר נובעים כנראה מטעות בזיהוי המין. הברקודה שוחה במים קרירים לאורך אזורי חוליות, אצות פורחות או עשב ימי מסוג Zostera.
הברקודה היא טורפת מובהקת הניזונה ממיני דגים אחרים, סרטנים, דיונונים ומדוזות אחריהם היא עוקבת מתפרצת ממארב מוסווה. היא ניזונה בעיקר מחסילוני Metapenaeopsis, מיני מדוזות דרומיות ומהדג Haletta semifasciata. היא יכולה לטרוף גם טרף גדול כמו שפודניים וכמה דיונונים גדולים.
הברקודות מתחילות להתרבות בגיל שנתיים ונודדים למים עמוקים לשם כך, שם הם משריצים למים אלפי ביצים. ברקודות ממין זה יכולות לחיות מעל 20 שנה.
זלבה (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה זלבה 19,119 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 70.69% בלארוסים, 23.6% פולנים, 4.28% רוסים ו-1.43% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (84.81%) ורוסית (13.16%).
מריה איטקינה

ביוגרפיה

איטקינה נולדה ברוסלבל, שבמחוז סמולנסק, שברוסיה. היא התאמנה במועדון ספרטק מינסק ובמועדון דינמו שבמינסק, בלארוס. מתגוררת במינסק ומועסקת בארגון ספורטאים-גמלאים.

אלופת אירופה

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכתה איטקינה בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ורה קרפקינה, רימה אוליסקינה, ואירינה טורובה בתוצאה של 45.8 שניות.
בתחרות שנערכה ביולי 1956 קבעה איטקינה בריצת 220 יארד (201.17 מטר) שיא אישי חדש של 23.6 שניות והייתה מוכנה לאולימפיאדת מלבורן (1956). במשחקים עצמם היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.6 שניות ודורגה במקום שביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות, לאחר שסיימה במקום רביעי בשלב חצי הגמר, רק 3 אצניות עלו מכל מקצה ו-6 אצניות בסך הכל בשלב הגמר.

שיאנית עולם

בתחרות שנערכה במינסק ב-8 ביוני 1957 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר שיא עולם חדש של 54.0 שניות. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה במוסקבה, לשעבר ברית המועצות ב-6 ביולי היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 53.6 שניות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה בהיסטוריה שרצה מתחת מ-54 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכתה איטקינה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.7 שניות ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.3 שניות ולא הצליחה לגן על תוארה.
בתחרות שנערכה בקרסנודאר, ברית המועצות ב-12 בספטמבר 1959 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר (ריצת 440 יארד - 402.34 מטר) שיא עולם חדש של 53.4 שניות, לאחר שניצחה את בטי קת'ברט מאוסטרליה (54.3 שניות).

רביעית נצחית

באולימפיאדת רומא (1960) סיימה איטקינה 3 פעמים במקום רביעי. לרוע מזלה המקצוע שבו החזיקה בשיא העולם (ריצת 400 מטר) לא נערך במשחקים אלו ולכן היא השתתפה במקצועות בה הייתה פחות טובה. בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 11.4 שניות (11.54 שניות - מדידה אלקטרונית), 6 מאיות השנייה איטי מג'וזפינה לאונה מאיטליה (11.3 שניות, 11.48 שניות - מדידה אלקטרונית) שזכתה במדליית ארד, בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.7 שניות (24.85 שניות - מדידה אלקטרונית), 3 מאיות השנייה איטי מדורותי היימן מבריטניה שזכתה במדליית ארד (24.7 שניות, 24.82 שניות - מדידה אלקטרונית) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.2 שניות ולא הצליחה לממש את יכולותיה ולזכות במדליה אולימפית.
בשנת 1961 קבעה איטקינה בריצת 60 מטר באולם שיא עולם חדש של 7.3 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1962 זכתה איטקינה במדליית זהב בריצת 400 מטר לאחר שהשוותה את שיאה העולמי 53.4 שניות והגנה על תוארה. 
בתחרות שנערכה ב-17 באוגוסט 1963 קבעה איטקינה ביחד עם חברותיה בריצת 4x200 מטר שיא עולם חדש של 1.34.7 דקות.
ב-29 באוגוסט 1964 שברה איטקינה בריצת 400 מטר את שיאה האישי והעמידה אותו על 53.0 שניות והגיעה מוכנה לאולימפיאדת טוקיו (1964). במשחקים עצמם, היא סיימה רק במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 54.6 שניות ושוב לא הצליחה לזכות במדליית אולימפית.
בשנת 1965 קבעה איטקינה בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 52.9 שניות.
התפלגות ריילי

אמידת פרמטרים

בהינתן מדגם בן N ערכים בלתי תלויים ושווי התפלגות מהתפלגות ריילי עם פרמטר  (שאינו ידוע), אומד הנראות המקסימלית של הפרמטר נתון על ידי הנוסחה

דגימה מהתפלגות ריילי

בהינתן שיש בידינו משתנה מקרי u מהתפלגות אחידה רציפה סטנדרטית (בין 0 ל-1), אז למשתנה X המוגדר על ידי:
יש התפלגות ריילי עם פרמטר . תוצאה זו מושגת על ידי שימוש בשיטת דגימת ההעתקה ההופכית (ITS).

פונקציית סיכון

פונקציית הסיכון (Hazard function) של ההתפלגות ריילי היא ליניארית, וערכה הוא .
אולף נורדהגן

חייו ועבודתו

אולף נורדהגן נולד באוסלו למשפחת צייר יוהאן נורדהגן. הוא למד בבית הספר הטכני באוסלו ולאחר קבלת ניסיון של מספר שנים עבר לקופנהגן להמשך לימודים באקדמיה לאמנויות. אולף נורדהגן חזר לעיר הולדותו בשנת 1906 והתחיל לתכנן בניינים חדשים. הפרויקט הראשון הגדול שלו היה בניין הספרייה הציבורית של ברגן. הוא בנה אותו בסגנון אר נובו ועל פרויקט זה הוא זכה בפרס.
בהמשך הוא תכנן מספר בנייני תחנות כוח וכנסיות. בשנת 1907 הוא זכה בתחרות לניהול המשך בנייה מחדש של קתדרלת נידארוס. זה היה הפרויקט העיקרי בו הוא עסק עד לשנת 1925.
פרדי פרינז ג'וניור

ביוגרפיה

פרינז נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה לקתרין אליין (לבית קוקרן) ופרדי פרינז, שחקן וקומיקאי אמריקני. חונך כנוצרי-קתולי. משפחתו אימו ממוצא בריטי וגרמני. סבו מצד אביו היה גרמני, וסבתו מצד אביו הייתה מפוארטו ריקו, משום כך אימץ לחיקו את המורשת ההיספנית שלה והוא אף דובר ספרדית. אביו נפטר כשפרינז ג'וניור היה בן שמונה וחצי חודשים. תחילה סברו שפרינז האב התאבד, אולם התברר כי מותו נגרם מתאונה תחת השפעת סמים.
פרינז גדל באלבקרקי שבניו מקסיקו ובפוארטו ריקו. הוא למד את התרבות הספרדית והפורטוריקאית מסבתו. הוא גילה משיכה למשחק כבר כשהיה ילד, ובימיו בתיכון השתתף בחוג הדרמה ובפרויקטים של בית הספר בתחום המשחק. בתום סיום לימודיו עבר פרינז לעיר הולדתו, לוס אנג'לס, כדי להצליח כשחקן והחל להתנסות בתפקידים בסדרות טלוויזיה.

קריירה

פרינז לוהק לתפקיד אורח בסיטקום של ABC, "אריזה משפחתית" בשנת 1995. לאחר מכן הופיע בסרט טלוויזיה בתפקיד ראשי, טרם כניסתו לתעשיית הקולנוע בדרמה "יום הולדת שמח, ג'יליאן" שיצא לאקרנים בארצות הברית באוקטובר 1996. כבר באותה שנה הוא קיבל את פרס גלובוס הזהב על היותו "מר גלובוס הזהב" (פרס שכבר אינו מחולק יותר).
בשנים שלאחר מכן זכה פרינז להצלחה כשכיכב בשורה של סרטים לנוער. סרט האימה "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון" והמשכו "אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון", הפכו אותו לכוכב נוער פופולרי. מאז כיכב בכמה וכמה סרטים המכוונים בראש ובראשונה לצעירים ולצעירים ברוחם. כך היה כשכיכב בסרט המדע בדיוני "מפקדת כנף" (1999) שהתבסס על משחק מחשב מצליח, וכמו כן בקומדיה הרומנטית "תלוי רק בך" (2000) שכוון בעיקר לבנות העשרה, כשפרינז גילם את הבחור המתוק והחייכן לאורך כל הסרט. סרטיו אלו היו הצלחות קופתיות מרשימות, על אף שהמבקרים קטלו את סרטיו. ב-2002 המשיך באותו קו, כשגילם את דמותו של פרד ג'ונס בגרסה הקולנועית החיה לקומיקס המצליח "סקובי דו" ובסרט ההמשך "סקובי דו 2 - המפלצות משוחררות". פרינז כיכב בחמישה סרטים יחד עם השחקן מתיו לילארד: ב"מפקדת כנף", "חיזורי קיץ", "יש לה את זה" ושני סרטי "סקובי-דו". בשנת 2001 השתתף בסרט "בלשית בסטייל" בתפקיד הגברי הראשי. בשנת 2000 דירג אותו "פיפל" כאחד מ-50 הגברים היפים ביותר.
בשנים האחרונות ניסה את כוחו גם בטלוויזיה: הוא השתתף בהופעות אורח ב"חברים", ב"פרייז'ר" וב"בוסטון ליגל". כמו כן כיכב בסדרה משלו, קומדיית מצבים בשם "פרדי", ששידרה רשת ABC עונה אחת בלבד (אוקטובר 2005 - מאי 2006). ב-2009, הוא הצטלם לעונה השמינית של סדרת הטלוויזיה של פוקס, "24".

חיים אישיים

פרינז התחתן עם השחקנית שרה מישל גלר ב-1 בספטמבר 2002, במקסיקו. השניים נפגשו כבר בסרט "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון", אולם החלו לצאת רק בשנת 2000, והתארסו באפריל 2001. ב-19 בספטמבר 2009 נולדה בתם הראשונה ששמה שרלוט. ב-19 בספטמבר 2012 נולד לזוג בן ששמו רוקי.
כיכר קלישי

כיכר קלישי (בצרפתית: Place de Clichy או Place Clichy) היא כיכר עירונית הממוקמת בצפון מערב פריז, בירת צרפת.
הכיכר נמצאת במפגש בין הרובע השמיני, התשיעי, השבעה עשר והשמונה עשר של פריז.
הכיכר היא אחת משלושה אתרים בהם נפגשים ארבעה רבעים (האתרים האחרים הם גשר סן מישל (מפגש הרובע הראשון, הרביעי, החמישי והשישי) וכיכר בלוויל (מפגש הרובע העשירי, ה-11, ה-19 וה-20).
סביב הכיכר מבנים בסגנונות שונות, ובהם חנויות, בתי עסק ובתי קולנוע.

היסטוריה

במרץ 1814, בשלהי האימפריה הצרפתית הראשונה צעדו 800,000 חיילים (בעיקר חיילים רוסיים) בדרכם לכבוש את פריז. הצבא הזר המתקדם חלף את המחסומים שהוצבו בבלוויל ובפאנטין, כבש את גבעת מונמרטר והתקדם לעבר המשמר הלאומי של צרפת שמנה 70,000 חיילים צרפתיים, הגן על רצועה ארוכה בין קלישי לנוילי. מחשש לכיבוש העיר, בון-אדריאן ז'אנו דה מונסי יצר מחסום באתר כיכר קלישי והגן עליו עם 15,000 מתנדבים - מרביתם סטודנטים של האקול פוליטכניק והאקול וטרינייר (בית הספר הפוליטכני ובית הספר לוטרינריה). על אף חוסר הניסיון של המתנדבים, הצליחו הסטודנטים להגן על אזור קלישי ולעמוד בפני הצבא המתקדם עד לשביתת הנשק שהוכרזה ב-30 במרץ 1814.
לציון האירוע מוצב בלב הכיכר פסל בגובה 6 מטרים, מעשה ידי אמדה דובלמאר המוקדש לה דה מונסי.
הקורפוס ה-29 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-20 במאי 1940, והועמד תחת פיקוד הנס פון אובסטפלדר.
במהלך המערכה על צרפת היה הקורפוס בעתודת הOKH, ולאחר מכן הוצב הקורפוס ככוח כיבוש תחת פיקוד הארמייה התשיעית בצרפת. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942 לחם פון הקורפוס כחלק מהארמייה האיטלקית השמינית במסגרת קבוצת ארמיות B, ובינואר 1943 הועבר תחת פיקוד פלגת הארמייה הולידט במסגרת קבוצת ארמיות דון. באפריל 1943 לחם הקורפוס בקרבות הקשים על המיוס כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ובסתיו אותה שנה לחם בקרבות הקשים על הדנייפר. בשנת 1944 השתתף הקורפוס בקרבות הקשים באוקראינה וברומניה, ובקיץ אותה שנה לחם במבצע יאשי-קישינב. באוקטובר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השמינית בהונגריה, ובאפריל 1945 הועבר תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה במורביה, עמה לחם עד סוף המלחמה.
יארי ליטמאנן

קריירת מועדונים

ליטמאנן ערך את הופעת בכורתו בליגת העל הפינית בגיל 16 ב-1987 בקבוצה המקומית רייפס לאהטי. לאחר ארבע עונות עבר לה.י.ק. הלסינקי, אחד המועדונים המצליחים ביותר במדינתו. ליטמאנן עבר בתום עונה בודדת מהלסינקי למייפה, שם שיחק שנה, ועמה זכה בגביע הפיני.
ב-1992 עבר מפינלנד להולנד, לקבוצת אייאקס אמסטרדם. בעונתו הראשונה לא הצליח להשתלב עקב התבלטותו של דניס ברגקאמפ, אך עם עזיבתו של האחרון הפך ליטמאנן לאחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה. בעונת 1993/94 הבקיע 26 שערים, והיה מלך שערי הליגה, במקביל לזכייתה של אייאקס באליפות. עם לואיס ואן חאל כמאמן, הוא היה חלק מהקבוצה שהגיעה שנתיים ברצף לגמר ליגת האלופות. ליטמאנן היה הפיני הראשון שזכה בתואר כאשר אייאקס ניצחה את מילאן בגמר שנערך ב-1995. באותה שנה גם זכה עם הקבוצה בגביע הביניבשתי, והגיע למקום השלישי בהצבעות לכדור הזהב. בעונה הבאה היה מלך השערים בליגת האלופות עם תשעה שערים, כולל שער השוויון במשחק הגמר מול יובנטוס, אף על פי שקבוצתו הפסידה במשחק בדו-קרב בעיטות עונשין.
ליטמאנן שיחק בסך הכול שבע שנים באמסטרדם. בסך הכול זכה בארבע אליפויות ובשלושה גביעים לאומיים. בנוסף, ליטמאנן הוא המבקיע המוביל של הקבוצה במסגרות אירופיות, עם 24 שערים ב-44 משחקים. לצד יוהאן קרויף וואן חאל, הוא מוצג בסרטון וידאו מיוחד ב"מוזיאון אייאקס".
ב-1999 התאחד בברצלונה עם מאמנו בעבר, ואן חאל. תרומתו למועדון הייתה מצומצמת בשל פציעות רבות. הוא הבקיע שלושה שערי ליגה בלבד ב-21 משחקים. הבאת סרה פרר כמאמן הקבוצה במקום ואן חאל סימנה את סופו במועדון. הוא עבר לליברפול בהעברה חופשית בינואר 2001.
אף על פי שהמאמן ז'ראר הוייה סימן את ליטמאנן כאחת ההחתמות המלהיבות של ליברפול אי פעם, גם שם הוא כשל בהצגת היכולת הטובה, כפי שהציג באייאקס, ולכן שותף במספר מועט של דקות. הוא אמנם לקח חלק בניצחונות הקבוצה בליגה, אך החמיץ את שלושת משחקי הגמר, שבהם השתתפה הקבוצה ב-2001 ואף ניצחה (גביע ה-FA, גביע אופ"א וגביע הפוטבול ליג).
ב-2002 השאילה אייאקס את ליטמאנן מליברפול למשך שלושה חודשים. מאחר שהפיני התקבל בקבוצה ברוח טובה, והיה לאחד משחקני המפתח של הקבוצה שהגיעה לרבע גמר ליגת האלופות בעונת 2002/03, נשאר לבסוף ליטמאנן באייאקס עד אביב 2004.
ליטמאנן שב לפינלנד וחזר למועדון הכדורגל לאהטי, (השם החדש של רייפס להטי) אך במהרה עבר להנזה רוסטוק במטרה לעזור לה להימנע מירידה לליגת המשנה בגרמניה. ליטמאנן וקבוצתו לא הצליחו במשימתם, ומשום כך עזב את הקבוצה. הוא הצטרף למאלמה בניסיון לעזור לקבוצה להעפיל לליגת האלופות. גם במשימה זו נכשל, ובגלל פציעות החמיץ משחקים רבים. אף על פי כן ולמרות פציעות נוספות, הוא החליט להאריך את חוזהו בקבוצה עד סוף שנת 2007.
ליטמאנן הצטרף לפולהאם בינואר 2008 במסגרת ניסיון של עשרה ימים, ועל אף שחתם על חוזה חדש עד לסיום העונה, חזר למולדתו עקב חשש לבעיות בלבו. בחודש מאי שוחרר מהקבוצה, ובאוגוסט חזר ללאהטי. הוא עזר ללאהטי לסיים במקום השלישי בליגה ולהעפיל לראשונה בהיסטוריית המועדון למסגרת אירופית. ליטמאנן שיחק שתי עונות בלאהטי, ובשנת 2011 חתם בה.י.ק. הלסינקי לעונה אחת. באוקטובר 2011 שיחק במשחק האחרון בקבוצה.

נבחרת פינלנד

ליטמאנן החל לשחק במדי נבחרת פינלנד ב-1989. את שערו הראשון הבקיע ב-1991 לשערה של נבחרת מלטה. ליטמאנן היה קפטן הנבחרת מ-1996 עד שנת 2008, אז הוחלף בתפקיד על ידי סמי הופייה. הוא ערך מעל ל-100 הופעות בנבחרת, והוא שיאן ההופעות שלה. הוא גם מלך שערי הנבחרת עם 32 שערים.
נאוה ארד

ביוגרפיה

נאוה ארד נולדה בקיבוץ חולדה. אביה, דוד ברמן, היה ראש המועצה המקומית חדרה בשנים 1946–1954 והיה לראש העירייה הראשון בין השנים 1954 - 1956. ארד שירתה בצה"ל כסמלת סעד בנח"ל המוצנח, למדה הוראה במכללת בית ברל, קיבלה תואר ראשון בעבודה סוציאלית מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במינהל חברתי ומדיניות סוציאלית מבית הספר לכלכלה של לונדון. 
ארד הייתה מזכירה ארצית של איגוד העובדים הסוציאליים (1963–1969). ב-1973 נבחרה כחברת הוועדה המרכזת של ההסתדרות הכללית ועמדה בראש המרכז לביטחון סוציאלי. כיהנה כמזכירה הכללית של נעמת בשנים 1977–1981. בשנת 1983 התמודדה על מועמדות מפלגת העבודה לראשות עיריית רמת-גן, אך הפסידה לאורי עמית.
בשנים 1988–1994 שימשה כיו”ר מועצת המנהלים של "משען". באוקטובר 1993 מונתה ליועצת ראש הממשלה למעמד האשה של יצחק רבין וליו"ר המועצה הלאומית לקידום מעמד האשה.
שימשה כחברת כנסת ברציפות בכנסות העשירית, האחת עשרה והשתים עשרה מטעם מפלגת העבודה והייתה חברה בוועדות העבודה והרווחה, הכספים והעלייה והקליטה. לכנסת ה-13 נכנסה במקום יצחק רבין שנרצח. לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה פרשה ממפלגת העבודה והקימה סיעת יחיד על שמה.
לכנסת ה-14 וה-16 התמודדה כיו"ר רשימת גיל, ללא הצלחה. בבחירות לכנסת ה-17 זכתה הרשימה, הפעם בראשות רפי איתן וללא הכללת ארד, בשבעה מנדטים. לבקשתה נשארה בתפקיד מזכ"ל המפלגה ולא התמודדה על תפקיד שר. בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצבה במקום ה-25 מתוך 26 ברשימת גיל, שלא עברה את אחוז החסימה.

עמדות

ארד תמכה בשוויון מלא בין גברים לנשים ובמסגרת זאת בקשה לבטל את חוקי המגן שהעניקו זכויות יתר לנשים, כמו חוק עבודת נשים. כן התנגדה להקלות על קבלת פטור משירות בצה"ל לנשים, באופן הפוגע במה שהיא ראתה כהישג: שירות חובה לבנות ובנים בצה"ל. כיו"ר נעמת כיוונה את הארגון להגברת מעורבות האשה בבעיות החברה במקום התרכזות באספקת שירותים לנשים.
ארד ראתה חשיבות רבה בחינוך לגיל הרך והטיפה לחינוך חינם מגיל 3, כיותר חשוב מחינוך תיכון חינם.
אוניברסיטת סיאטל פאסיפיק

הדת באוניברסיטה

כאוניברסיטה שקשורה באופן ישיר לאמונה הנוצרית, אוניברסיטת סיאטל פאסיפיק עידכנה לאחרונה את תוכנית הכמורה שלה, כשהיא בונה משרד חדש לכמרי האוניברסיטה ומרכז חדש לדת הנוצרית. המרכז מנסה לגרום לסטודנט להכיר ככל שיותר את הסיפורים והדת הנוצרית. האוניברסיטה עודדה הקמת קהילות שעוסקות בעבודת האל. התוכנית עוזרת לתלמידים להיות מעורבים במשרד הכמורה בכך שהם תורמים לארגון, שהוקם בלי מטרות רווח, מכספם. התלמידים נלהבים לתרום לארגון שהוקם על ידי תלמידים.