google/wiki40b huggingface dataset:
בית המקדש השני

בית המקדש השני היה מקדש לאלוהים אשר נבנה בהר הבית בירושלים על ידי עולי בבל בראשית שיבת ציון בתקופת בית שני בהנהגת זרובבל מבית דוד ויהושע בן יהוצדק הכהן הגדול, כ-70 שנה לאחר חורבן הבית הראשון, ונחנך ביום ג' באדר בשנה הששית לדריווש הראשון מלך פרס, בתמיכת הפרסים ובעידודם, כפי שבוטאה בהצהרת כורש. המקדש עבר שיפוץ והורחב במידה ניכרת על ידי המלך הורדוס בשנת 19 לפנה"ס, ונחרב בשנת 70 לספירה בידי הרומאים.
לפי המחקר ההיסטורי, המקדש הוקם בשנת 516 לפנה"ס ועמד על תלו כ-586 שנים. לפי חז"ל המקדש עמד על תלו 420 שנים (351 לפני הספירה עד 70 לספירה, או לפי חישוב אחד 353 לפני הספירה עד 68 לספירה). ההפרש הגדול נובע מתארוך שונה של אורך שלטון הממלכה האחמנית על ממלכת פרס, הידוע בשם "השנים החסרות".
בסדר קדשים במשנה נמצאת מסכת מידות המתארת את מראה בית המקדש השני.

מרד החשמונאים

בשנת 167 לפני הספירה, לאחר מאבקים פנימיים בין היהודים, וניסיון מרידה בשלטון היווני, הטיל המלך אנטיוכוס גזרות על היהודים בארץ ישראל, ובמסגרתן גם חילל את המקדש. ביום ט"ו בכסלו, שליחי המלך הקימו פסל על המזבח, ובכ"ה בכסלו הם הקריבו לפניו קרבנת על במה שבנו ליד המזבח. לאחר שלש שנים, במהלכם התחולל ביהודה מרד החשמונאים, הגיעו החשמונאים בראשות יהודה המכבי אל המקדש, טיהרו אותו, וחנכו אותו מחדש ביום כ"ה בכסלו שנת 164 לפנה"ס.

מטרות בית המקדש השני

מטרתם של העולים הייתה שיקום בית ה' החרב, מאחר שכל ההתרחשויות הנכבדות בחיי האומה היו קשורות במקדש ובעבודת האלוהים שבו: בחצרות המקדש היו חכמים ומורים שהורו דברי תורה והגות. בלשכת הגזית שבעזרת המקדש ישבה הסנהדרין. בבית המקדש רוכזה הספרות הלאומית, זו שנכללה בתנ"ך והספרים החיצוניים, וכותבי ספרים ומגיהים ריכזו את הספרות שיועדה ליהודי הארץ והתפוצות. בידי הלוויים טופחה שירת תהלים והמנוני דת שונים. הבאים לבית המקדש היו זובחים קרבנות, שומעים דברי תורה, או עולים אליו לדין או למשפט.

עבודת הקודש

את הקרבנות היו מקריבים בעזרה הפנימית שהקיפה את ההיכל, בהיכל היו שלוש כלים. מזבח הזהב, עליו הוקטרה קטורת. המנורה, שהודלקה בכל ערב.ושולחן לחם הפנים שעליו הונח בכל שבוע לחם לפני ה'. בקודש הקודשים - הדביר, לא נמצא כל חפץ פרט לאבן השתייה, עליה הקטיר הכוהן הגדול קטורת פעם אחת בשנה, ביום הכיפורים.
העם היה מביא למקדש קרבנות בוקר וערב, העבודה הייתה מלווה בשירת תהלים ובקריאה בתורה. את הקרבנות היו מקריבים הכהנים. אולם חובת עבודת המקדש הייתה בידי העם, ועל כן היה מחויב לכלכלו – על ידי תרומה שנתית בשם "מחצית השקל". אחד הביטויים הנכבדים ביותר לזיקת העם למקדש הייתה העלייה לרגל בעיקר בפסח, בסוכות ובשבועות.
בבית המקדש השני היו חסרים ארון הברית, צנצנת המן (לחם שמים שניתן לישראל במדבר), האורים והתומים ומטה אהרן, אבל היו בו המנורה וכלי פולחן נוספים. תחת ארון הברית נותרה רק אבן השתייה שעליה קיימו את המצוות הקשורות בקודש הקודשים ביום כיפור.

דגמי בית המקדש השני

דגם בית המקדש נעשה מאבן גיר וסלעים נוספים. קנה המידה 1:200.
מוניקה קושינסקה

ביוגרפיה

קושינסקה נכנסה לסצנת המוזיקה הפולנית בשנת 2000, אז נבחרה כסולנית החדשה של להקת הפופ-רוק "Varius Manx", במקומה של קאשה סטנקיביץ' (Kasia Stankiewicz). בשנת 2001 הוציאה את אלבומה הראשון יחד עם הלהקה: "Eta", ובשנה שלאחר מכן הוציאה את אלבומה השני, "Eno".
ב-28 במאי 2006 קושינסקה, יחד עם שאר חברי להקת ואריוס מנקס היו מעורבים בתאונת דרכים קשה בעיר מיליץ' שבדרום-מערב פולין. התאונה הותירה את קושינסקה משותקת ממותניה ומטה, ומאז היא מרותקת לכיסא גלגלים.
בפברואר 2010 החליפה את קושינסקה כסולנית ואריוס מנקס הזמרת אנה יוזיפינה (Anna Józefina). ביוני אותה השנה הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "Dzień Dobry", הופעתה הציבורית הראשונה מאז התאונה שעברה. בשנת 2012 הייתה אחת המנטורים בגרסה הפולנית של התוכנית "Clash of the Choirs". ב-9 במרץ 2015 נבחרה לייצג את פולין בתחרות אירוויזיון 2015 עם השיר "בשם האהבה" ("In the Name of Love"). בתחרות עצמה קושינסקה העפילה לגמר וסיימה בו במקום ה-23 מתוך 27 מדינות שהשתתפו בגמר.
גאוגרפיה של ספרד

אקלים

בספרד אקלים מגוון ביותר כשהנפוץ הוא האקלים הים תיכוני. לחופיה הדרומיים והים-תיכוניים אקלים המכונה אקלים ים-תיכוני של חופים, אשר שורר אף בעמק גוואדלקיביר. אקלים זה מתאפיין בטמפרטורות נעימות ובשפע משקעים במשך רוב השנה, מלבד בקיץ. ככל שמרחיקים פנימה אל תוך ספרד הופך האקלים לקיצוני יותר, והאקלים הוא ים תיכוני יבשתי, השורר ברוב שטח חצי האי - טמפרטורות נמוכות בחורף, טמפרטורות גבוהות בקיץ וכמויות משקעים משתנות, בהתאם למיקום הגאוגרפי. באופן כללי, במערב כמות משקעים רבה יותר מאשר במזרח. בהתאם לכך, בגליסיה ובים הקנטברי שורר אקלים של אוקיינוס, עם שפע משקעים במשך כל השנה, במיוחד בחורף, עם טמפרטורות מתונות מדי פעם.
באזורים גבוהים ניתן להבחין באקלים הררי, בהרים הקנטבריים, בהרי הפירנאים, בשרשרת ההרים האיברית, בשרשראות ההרים המרכזית ובזו של בטיקה, כמו גם באזורים הגבוהים של האיים הקנריים, בהם שוררות טמפרטורות נמוכות (חורף קר או קר מאוד) ושפע משקעים.
באזורים מסוימים במזרח חצי האי שורר אקלים צחיח או צחיח למחצה (פחות מ-300 מ"מ משקעים בשנה): מחוז אלמריה (בפרט מדבר טאברנאס) או הפארק הלאומי קאבו דה גאטה-ניחאר (בו נרשמים פחות מ-200 מ"מ גשם בשנה), גרנדה, גוואדיקס, מורסיה, אליקנטה, ועמק נהר אברו, שבו נובעות כמויות המשקעים הקטנות מאפקט פון.
באיים הקנריים שורר אקלים סובטרופי, עם טמפרטורות גבוהות כל השנה ומעט משקעים. האיים המערביים שופעים יותר במשקעים. אקלים זה שורר גם בחופיו הדרומיים של חצי האי - במלגה, גרנדה, אלמריה, שבהן שוררות טמפרטורות נוחות יחסית במשך כל השנה, אף שנמדדות בהן כמויות משקעים גבוהות יותר במידת מה מאשר באיים הקנריים.
הו קנדה! (דיסני)

הו קנדה! (באנגלית: O Canada!) הוא סרט 360 מעלות המוצג בביתן קנדה באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו, פלורידה.
שמו של הסרט מתבסס על "הו קנדה!" - המנון קנדה. 
הסרט נועד להציג את ההיסטוריה, התרבות, והאופי של קנדה, ומבצע זאת באמצעות צילומים פנורמיים היקפיים של אתרים בעלי חשיבות ואירועים בקנדה ובהם פרובינציות קוובק ואונטריו, העיר ונקובר ונהר אוטווה. כן ניתן לראות בסרט את המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה ומופע פסטיבל הרודיאו של העיר קלגרי (Calgary Stampede).
הסרט צולם בשנת 1981 על ידי חברת WED מיזמים ומוצג מאז פתיחת פארק השעשועים ב-1 באוקטובר 1982 עד ימינו.

היסטוריה

הסרט הופק בהשראת סרט 360 מעלות דומה שנקרא "קנדה 67" (Canada 67) בהפקת הבמאי הקנדי רוברט בארקלי והוצג בביתן של חברת בל קנדה בתערוכת אקספו 67 שנערכה במונטריאול שבקנדה.
בארקלי ביקר קשות את גירסת דיסני לסרט בטענה שהגרסה של דיסני שטחית, ומציגה את דמותה של קנדה באמצעות סטריאוטיפיים. 
במהלך עשרים השנים שחלפו מאז צילום הסרט, הסרט נותר בלא שינוי. ביקורת ציבורית רבה הועלתה כנגד הסרט, המציג תמונה מיושנת של קנדה, ולאחר לחץ ציבורי שנמשך כשבע שנים, ביוזמת רשות התיירות הקנדית, הסכימה חברת וולט דיסני לעדכן את הסרט. מספר קטעים מהסרט צולמו מחדש בשנת 2007, ובמסגרתם עודכנו צילומי הערים הקנדיות, וכן צולמו מחדש מפלי הניאגרה. 
לסרט הוקלט פסקול חדש בהנחייתו של מרטין שורט. שיר הנושא של הסרט: "קנדה (את מסע לחיים)" ("Canada (You're a Lifetime Journey)") הוקלט מחדש על ידי אווה אווילה, זוכת העונה הרביעית של הגרסה הקנדית של "כוכב נולד" (Canadian Idol).
סוקוטאי

סוקוטאי (ביפנית: 束帯) היא מערכת פרטי לבוש יפני הנלבשת באירועים חגיגיים על ידי אריסטוקרטים או בני משפחת המלוכה הקיסרית בחצר קיסרות יפן. הסוקוטאי כולל מכנסיים רחבים, גלימה מיוחדת, שאקו (שרביט טקסי) וקאנמורי (כובע המהווה חלק מתלבושת הסוקוטאי). מאפייני לבוש זה השתנו במעט מאז המאה ה-12.
השימוש במערכת בגדים מסורתית זו פחת מאז אמצע המאה ה-20, אולם גם כיום נהוג ללבוש בגדים אלה באירועים חגיגיים בחצר הקיסרות, כגון טקס הכתרה וחתונה מלכותית.
הקורפוס ה-17 (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-24 במרץ 1890 כחלק מהתרחבות כללית של צבא הקיסרות הגרמנית, ולמפקדו מונה אוגוסט פון לנצה. מטה הקורפוס היה בדנציג, וחייליו גויסו מפרוסיה המערבית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה הקורפוס שכלל את הדיוויזיות ה-35 וה-36 תחת פיקודו של אוגוסט פון מקנזן כחלק מהארמייה השמינית. הקורפוס לחם נגד הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, והשתתף בקרב גומבינן, ולאחר מכן השתתף בקרב טננברג. לאחר מכן השתתף הקורפוס בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ולאחר מכן הועבר תחת פיקוד הארמייה התשיעית, עמה לחם בקרב לודז'. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות שונים בחזית המזרחית, ובאוקטובר 1915 הועבר לחזית המערבית והוצב באזור הסום, שם לחם בשנת 1916 במהלך הקרב על הסום. במהלך מתקפת האביב הגרמנית לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-18, ולאחר מכן השתתף בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה, ולאחר סיום המלחמה בתבוסת גרמניה ב-1918 פורק הקורפוס ב-26 ביוני 1919.
יהודה גבאי

יהודה גבאי (26 בדצמבר 1906 – 3 במרץ 1994) היה שחקן תיאטרון "האהל" (1925–1969), סופר ילדים ומייסד מוזיאון התיאטרון (לימים ארכיון התיאטרון) בתל אביב. בן-זוגה של האמנית ומעצבת הבמה ג'ניה ברגר.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
יהודה בן אהרן גבאי נולד בעיירה טולצ'ין שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), למשפחה ציונית. בשנת 1921, כשהיה נער, עלה לארץ ישראל כחלוץ העלייה השלישית. ב-1938 הופיע בסרטו של נתן אקסלרוד, מעל החורבות.
הוא עסק במשחק כבר באוקראינה, וחלם על משחק גם בארץ. בשנת 1925 היה בין מייסדי תיאטרון "האהל", ושיחק בו עד סגירתו ב-1969. היה בין מנהליו הראשונים, והממונה על ארכיון התיאטרון. במשך שנותיו כשחקן גילם כ-100 תפקידים, מהרפרטואר העולמי והמחזאות העברית והיהודית.
במשך עשרות שנים אסף גבאי פריטים לתיעוד התיאטרון הארץ–ישראלי והתיאטרון היהודי בגולה.
בשנת 1966 ייסד את המוזיאון העירוני לתיאטרון בתל אביב, הקרוי על שמו. במוזיאון זה נאספו חומרים יקרי המציאות מתולדות התיאטרון בארץ. בשנת 1976 הועבר האוסף לדירה ברחוב מלצ'ט בתל אביב, שם שכן במשך עשרות שנים, עד שהועבר לספריית שער ציון (בית אריאלה) בשנת 2004 (הארכיון קרוי 'ארכיון התיאטרון ע"ש יהודה גבאי').
משנת 1938 ועד מותו היה נשוי לאמנית ג'ניה ברגר (1910–2000). לזוג לא היו ילדים. אשתו הייתה ציירת, מאיירת ומעצבת במה ותפאורות. גבאי עצמו כתב שירי ילדים, עיבודים ליצירות ילדים ידועות, ופרסמם בעיתוני הילדים הידועים של התקופה, בעיקר ב"דבר לילדים".
גבאי נפטר בתל אביב בשנת 1994. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
שפיפון

אטימולוגיה

על פי פירוש רש"י לתורה מקור שמו של השפיפון הוא בשל נשיפתו לפני הכשתו (ספר בראשית מט יז וכן בבראשית ג' ט"ו) משורש נש"ף. על פי הרמב"ן (שם) שמו נגזר מכך שהוא ישוף וינשוך את עקבו של האדם משורש שו"פ, המהר"ל סובר שם (גור אריה על רש"י שם) שמקור השם המדויק יותר הוא משורש שפ"ף, שהשפיפון הוא שפוף וזוחל נמוך על האדמה.

בתנ"ך

שבט דן בברכת יעקב מדומה לשפיפון, המסווה את עצמו בדרך, ומכיש בהפתעה את הסוס בעקביו:
"יְהִי דָן נָחָשׁ עֲלֵי דֶרֶךְ, שְׁפִיפֹן עֲלֵי אֹרַח, הַנּשֵׁךְ עִקְּבֵי סוּס, וַיִּפֹּל רֹכְבוֹ אָחוֹר"
— ספר בראשית מט יז
למעשה רמז לשפיפון יש כבר בפרשת גן עדן שם כתוב על הנחש "וְאַתָּה תְּשׁוּפֶנּוּ עָקֵב" (ספר בראשית ג ט"ו).

תיאור המין

השפיפון הוא נחש עבה ומגושם, בעל ראש משולש ושטוח, וצבעו הכללי צהוב. צבע גבו חום אפור עם פס מפותל כהה לאורכו וכן שורות כתמים בצידי הגב. בטנו אפורה-לבנה או כתומה, קצה זנבו שחור. בפיו של השפיפון שיני ארס חלולות בצורת וו, הנמצאות בלסת העליונה. מעל עיניו ישנן מעין זוג "קרניים", אשר בניגוד לעכן החרטומים, לשפיפון קרניים אלו עשויות ממספר קשקשים, ולא קשקש אחד, והן קצרות ועבות יותר.
אורכו נע בין 40-70 ס"מ ואורכו המרבי מגיע ל-1.2 מטר. הנקבות לרוב גדולות מן הזכרים. נחש זה כבד יחסית לאורכו ופריטים מסוגלים להגיע למשקל של 500 גרם ויותר. 
השפיפון הפרסי נבדל משפיפון הנגב במספר הקשקשים שלו ובסוג הארס שלו.
יש חוקרים הרואים בשני תת-המינים מינים נפרדים.

התנהגות

השפיפון פעיל בלילה ובשעות היום בדרך כלל חבוי. הוא נמצא לרוב בין שיחים, בעיקר בתוואי ואדיות במדבר וסמוך אליהם, אך בניגוד לעכן אינו מסוגל להתחפר בחול. הוא נע באיטיות יחסית. את טרפו, מכרסמים, זוחלים וציפורים, הוא בולע בשלמותו בהכניסו תחילה את ראשה של החיה אל תוך פיו. העיכול איטי וממושך. בשעת זחילתו המפותלת, נשמעת מעין נשיפה, הנובעת מחיכוך הקשקשים אלה באלה. הנקבה מטילה בין 11-20 ביצים במקומות לחים. הביצים בוקעות כעבור כמה שבועות.

מאפייני הארס

הארס החודר לגוף כתוצאה מהכשה, מתערבב בנוזל הלימפה ובהמשך גורם לשטפי דם קשים, המלווים בכאבים עזים. הארס קטלני ועלול לגרום לאי ספיקת לב. ארס השפיפון נחשב כמסוכן לאדם, אך עד כה לא דווח על מקרי מוות עקב הכשתו. לא קיים נוגדן לארס לאף תת-מין מן השניים.
מנכ"ל הכנסת

יצירת התפקיד

בשנת 2000 המליצה ועדה בראשות פרופ' יצחק גל-נור ליצור תפקיד זה, אך עד הכנסת ה-17 פעילות זו הייתה כלולה בתפקיד מזכיר הכנסת, אשר אחראי בין השאר על קביעת סדר היום, ניהול הצעות החוק וארגון דיונים ואירועים בכנסת. עם הסמכתה ליו"ר הכנסת בשנת 2006, החליטה דליה איציק לפצל את התפקיד לשניים, כאשר מזכיר הכנסת אחראי על הניהול הפרלמנטרי ומנכ"ל הכנסת אחראי על הצד הניהולי של המשכן. ההצעה למנות מנכ"ל הובאה על ידי איציק עקב מצבו הקשה של מבנה המשכן, הכלים הדלים בו, ואף כניסתם של גורמים מזיקים. למנכ"ל הראשון מונה אבי בלשניקוב.
תיאטרון הגולם

תיאטרון הגולם (ההונגרית: Gólem Szinház) בבודפשט פתח את שעריו במאי 2005. מנהל התיאטרון הוא אנדראש בוֹרְגוּלָה (András Borgula) שהיה הראשון בהונגריה שיצר תיאטרון יהודי. בשנים הראשונות ההצגות נערכו במקומות שונים בעיר, אך מאז 2012 התיאטרון מתארח באופן קבוע ב"בית החממות" הקהילתי, בבית יוּרַאנִי.

התיאטרון

תיאטרון הגולם נוסד בשנת 2005 על ידי מנהלו הנוכחי אנדראש בורגולה שסיים לימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב זמן מה לפני כן. כשחזר להונגריה ביקש להצטרף לתיאטרון יהודי, אך עד מהרה הבין שאין מוסד כזה בארץ הולדתו. בהקמת תיאטרון הגולם הוא רצה למלא את החלל הזה. עוד בשנת ההקמה, הצטרפה אליו אֵדִינָה שון (Edina Schőn), כלכלנית שמילאה את תפקיד המפיקה. מדי שנה מציג התיאטרון הפקה חדשה אחת לפחות, בנוסף לארגון סלונים ספרותיים יהודיים, ערבי קריאה וסדנאות קהילתיות.

השליחות

תיאטרון הגולם הוא סדנת תיאטרון לדו-שיח פתוח, יצירתי ומתמשך שמנסה לגשר על תרבויות ולהפיץ את התרבות הישראלית וההונגרית כחלק מהתרבות האירופית. התיאטרון מגיב באחריות על הנושאים החברתיים השוטפים בסביבתו, ותגובותיו משקפות את גישתו ותפיסתו. הוא רואה את חשיבות הקשר ההדוק ואת שיתוף הפעולה בין האומנים לבין ציבור.

החזון

תיאטרון הגולם מבקש למלא בתוכן את הביטוי "תיאטרון יהודי", שואף להציג את העולם דרך משקפיים יהודיים, וכן מבקש ליצור מרכז לאומנות התיאטרון היהודי.
קפיטול מדינת טנסי

היסטוריה

המבנה תוכנן על ידי האדריכל ויליאם סטריקלנד מפילדלפיה בסגנון הסדר היוני. המבנה נבנה בין השנים 1845–1859. סטריקלנד נפטר קודם להשלמת המבנה, ונקבר באגף הצפון מזרחי של המבנה. בנו פיקח על השלמת עבודות הבנייה. קירות המבנה ותקרתו הושלמו קודם לפרוץ מלחמת האזרחים של ארצות הברית, אולם בשל פרוץ מלחמת האזרחים לא הושלמו חלקים מהמבנה (גרמי מדרגות מתוכננים, ועיטורים של המבנה).

תיאור המבנה

בקומת הקרקע של המבנה נמצאים אולמות בית הנבחרים (הבית התחתון) ואולם הסנאט, חדרי הוועדות של בית הנבחרים, ספריית המדינה - בה מדפי ברזל מעוטרים שנבנו על ידי חברת ווד פרוט. בספריית המדינה הוחזקו, עד ראשית המאה ה-20, אוספי האגודה ההיסטורית של טנסי.
מאוזר K98

מאוזר 98 בצבא הגרמני

מאוזר K98 הוא גרסה מקוצרת של הרובה הבריחי Gewehr 98 שפותח בגרמניה בשנת 1898 על ידי חברת מאוזר. K באה מלשון המילה "Karabiner" - קרבין, כלומר רובה מקוצר. הקרבין נכנס לשירות בשנת 1935 והיה אחד הרובים העיקריים של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה (לקראת סוף המלחמה החל הצבא הגרמני להצטייד בStG 44 במקום הקרבין, אולם גם אז היה הקרבין לרובה הנפוץ בשורות הגרמנים). הרובה היה בעל קיבולת של 5 כדורים במחסנית הפנימית הקבועה. מטענים מיוחדים לרובה, שהיו ברשותו של כל לוחם, איפשרו הכנה מראש של תחמושת במטענים בני 5 כדורים כל אחד, וטעינת הכדורים בבית המחסנית הקבועה בתוך הרובה נעשתה בתנועה אחת. כתוצאה מכך, ניחן הרובה בקצב אש מהיר יחסית לרובים בריחיים אחרים שהיו קיימים באותה עת. אורך הרובה 111 ס"מ, ומשקלו 3.92 ק"ג.

סין

בעת מלחמת סין-יפן השנייה חומשו ברובה זה יחידות החי"ר הסיניות הסדירות, שאומנו על ידי הגרמנים. השם הנפוץ של הרובה בצבא הסיני היה "הרובה של צ'יאנג קאי שק".

ישראל

כמות גדולה של רובי מאוזר K98 תוצרת גרמניה ובייחוד צ'כיה מדגם P-18 או בצ'כית puška vz.98N, בקליבר 7.92 מ"מ הגיעו לארץ בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. רובים אלו כונו בשם "הרובה הצ'כי" או בקיצור "צ'כי".
רובים אלו עברו הסבה לקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו, ההסבה נעשתה החל משנת 1955. זאת עקב המעבר של נאט"ו לקליבר זה, אז נתבקשה התעשייה הצבאית להסב את קוי הייצור של הכדורים 7.92 מ"מ וכן את כל הנשק הקל מאותו קליבר שהיה בשימוש צה"ל ל-7.62 מ"מ, מדובר היה בארבעים אלף רובים צ'כיים וגרמנים. במסגרות של טירונות, המשיכו להשתמש בקליבר 7.92 מ"מ עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כנראה כדי לגמור עודפי תחמושת שנשארו.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החל המאוזר K98 לצאת משימוש והוחלף ב-FN FAL כרובה השירות של לוחמי צה"ל.
ב-1967 הוסבו חלק מרובי המאוזר 7.62 מ"מ לרובי צלפים, והותקנה עליהם כוונת טלסקופית Wild X4, דבר שהעניק להם את הכינוי "מאוזר ויילד".
הסבה אחרת למאוזר K98 נעשתה בישראל, הייתה לרובה שכינויו "טוּטוּ" - זהו מאוזר 98K שעבר הסבה מקליבר 7.92 מ"מ ל 0.22 אינץ' (5.56 מ"מ). אורכו מטר אחד ומשקלו 2.9 ק"ג. הטווח היעיל של רובה זה הוא כ-200 מטר. מבנהו הייחודי של רובה זה הוא כזה שאין בו הרבה חלקים שניתן לפרק (החלק היחיד הוא הבריח). כוונותיו מדייקות להפליא, אך מגרעתו היא בכך שהתחמושת שהוא יכול לירות היא מאוד קצרה, אורכו של התרמיל המכיל אבק שרפה הוא כעשרים מ"מ בלבד. דבר המגביל את גודלו של הקליע ואת הטווח היעיל, לכן רובה זה שימש בעיקר לאימוני קליעה, במסגרות הגדנ"ע. רובה זה שימש כנשק צלפים במשמר אזרחי.
במספר אירועים באינתיפאדה השנייה (המצור על כנסיית המולד למשל) נתפסו רובים מסוג זה ברשותם של מחבלים פלסטיניים, כשלעיתים צויד הרובה בכוונת טלסקופית-עדות לפופולריות של הרובה ולאמון שרוכשים לו כנשק מדויק, כמאה שנים לאחר תכנונו.
אנז'י ארנה

היסטוריה

האצטדיון נחנך ב-22 ביולי 2003 ונקרא תחילה אצטדיון "חזאר". ביום זה, אנז'י אירחה את קובאן קרסנודאר, במשחק שהסתיים בתוצאה 1:0 לטובת אנז'י.
טקס הפתיחה של האצטדיון התקיים ב-1 ביוני 2013 ונכחו בו כ-30 אלף צופים, אשר צפו בידוענים רבים שהוזמנו לאירוע על ידי הבעלים של אנז'י, כמו פלו ריידה, שר ולהקת "Alabina" ומוזיקאים רוסים נודעים כמו ניקולאי בסקוב, נאני ברגוואדזה ולהקת "דיסקוטקה אוואריה" את הטקס הנחו אנדריי מלאחוב ויאנה צ'וריקובה. עבור אוהדי אמנויות לחימה הופיעו השחקן ז'אן-קלוד ואן דאם ומוחמד קיסי, הידוע בתפקידו כטונג פו בסרט "קיקבוקסר". בנוסף נכחו גם המאמן הראשי של נבחרת רוסיה, פאביו קאפלו, סגן נשיא התאחדות הכדורגל, ניקיטה סימוניאן ונשיא הפרמייר ליג הרוסי, סרגיי פריאדקין שהעניק ל"אנז'י" מדליית ארד בעקבות תוצאותיה בעונת 2012/2013. קפטן אנז'י, סמואל אטו זכה בפרס הכדורגלן הטוב ביותר בליגת העל מטעם פורטל "Championat.com". 12 מיליון רובל, שנאספו באירוע הועברו לקרן הצדקה "שטח הטוב".
עם הגעת הבעלים החדש של המועדון, סולימאן קרימוב, בשנת 2011 הוחלט לשפץ את האצטדיון. בשל רוחות חזקות שמאפיינות את מיקום האצטדיון הוחלט לבנות יציעים שיקיפו את האצטדיון כולו ומעליהם גג, שמכסה 30% מהמושבים. הבניה הושלמה במרץ 2013 וקיבולת האצטדיון עומדת על 30,000 מקומות. משחק הבכורה אחרי השיפוץ נערך ב-17 במרץ 2013 כשאנז'י שיחקה נגד הקבוצה מסמרה "קריליה סובייטוב".

גמר הגביע הרוסי בכדורגל נשים 2013

ב-26 במאי 2013 האצטדיון אירח את משחק הגמר של הגביע הרוסי בכדורגל נשים לעונת 2012/13. במשחק שיחקו ביניהן הקבוצה ממוסקבה "איזמאילובו" והקבוצה מפרם "זבזדה-2005". המשחק הסתיים בניצחון "זבזדה" בתוצאה 2:1.

גמר הגביע הרוסי בכדורגל גברים 2014

ב-28 בינואר 2014 בפגישה של הוועד המנהל של התאחדות הכדורגל הרוסית, הוחלט שמשחק גמר הגביע לעונת 2013/2014 יתקיים באצטדיון אנז'י ארנה. המשחק נערך ב-8 במאי 2014, במשחק שהפגיש בין "קרסנודאר" ל"רוסטוב". "רוסטוב" ניצחה בדו-קרב פנדלים 6:5. במשחק נכח קהל של 19,500 צופים.
ישראל גרנית

ביוגרפיה

גרנית נולד בביסאן (כיום בית שאן), בנם של יצחק ועדית גרינקר, גדל בנהלל ובקריית עמל, למד בבית הספר בסמ"ת בחיפה. ב-1946 הצטרף לארגון ההגנה בקריית טבעון. במלחמת העצמאות שירת כמפקד כיתה בקרב משמר העמק, במאי 1948 התגייס לפלמ"ח, עבר קורס מפקדי מחלקות ולחם כמפקד מחלקת ג'יפים בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב.  
לאחר המלחמה שימש כמפקד סיירת גולני. גרנית סיים קורס מפקדי גדודים ב-1953, ובמאי 1954 פיקד על מבצע מודיעיני לאיסוף מידע באזור מפרץ אילת על יכולות מעבר ומסתור בין האי סנפיר לחוף סעודיה. הכוח בפיקודו הוסווה כדייגים על ספינה ובמהלכו עלתה על שרטון בחוף הסעודי, והלוחמים נאלצו להתפנות דרך האוויר על ידי מטוסי פייפר במבצע שזכה לכינוי מבצע שנונית. 
ב-1956 יצא להשתלמות בצרפת וכשחזר מונה למפקד גדוד 266, גדוד טנקי AMX-13, עמו לחם בגזרת אבו עגילה וג'בל ליבני במלחמת סיני. לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 9, ולאחר מכן יצא ללימודי הנדסת תעשייה וניהול בטכניון ובסיומם מונה לסגן מפקד חטיבה 7 ובהמשך לראש מחלקת אימונים במחלקת ההדרכה של המטה הכללי.  
במלחמת ששת הימים שירת כממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה אריאל שרון, פיקד על כח עצמאי שכונה "כח גרנית", שפעל במסגרת אוגדה 84 בפיקודו של ישראל טל. כח גרנית כלל 10 טנקי מגח, פלוגת סיור, פלוגת תול"רים, פלוגת הנדסה וסוללת מרגמות 120 מ"מ. הכח פעל בגזרה הצפונית של סיני, משימתו הראשונה הייתה פריצת ציר בדרום מערך פתחת רפיח וריתוקו, חסימה לעבר ניצנה ופריצת שדה מוקשים כך שיתאפשר מעבר כח מחטיבת הצנחנים. לאחר השלמת המשימה הוכפף הכח לחטיבת הצנחנים בפיקודו של רפאל איתן ולאחר פציעתו של רפול, שב גרנית ליטול את הפיקוד על הכח ובהמשך הקרבות כבש את העיר קנטרה והגיע עד גדות תעלת סואץ. 
לאחר המלחמה מונה למפקד בית הספר לקצינים, בתקופתו עבר בית הספר למצפה רמון. ב-1968 השתחרר משירות הקבע. במילואים פיקד על חטיבה 670. במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ושירת כראש המטה באוגדה 252 תחת פיקודו של אלברט מנדלר, במהלך המלחמה הקים כוח ששוב זכה לכינוי "כח גרנית" ופיקד על החזית הדרומית בסיני. במהלך המלחמה נהרג בנו מיכה שהיה קצין מילואים בחיל השריון בקרב ההבקעה נגד מערכי האויב הסורי בציר קוניטרה-דמשק בכפר חאן-ארנבה.
גרנית הצטרף למפלגת העבודה, הקים בה את "חוג האינפורמציה" שבו השתתפו קצינים בשירות הסדיר והמילואים, בשנים 1969-1973 עמד בראש אגף הארגון במפלגת העבודה. ב-1974 התמודד על תפקיד מזכ"ל מפלגת העבודה אך הפסיד למאיר זרמי. ב-1975 מונה למנכ"ל חברת נתיבי איילון וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 1976. ב-1976 היה ממקימי ד"ש, הוא שובץ במקום ה-19 ברשימתה בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 ושימש ראש סיעתה בהסתדרות העובדים. לאחר התפרקותה של ד"ש נמנה עם פלג התנועה הדמוקרטית, בבחירות לכנסת העשירית שובץ במקום העשירי ברשימת מפלגת תל"ם.
שוק הפשפשים (יפו)

שוק הפשפשים ביפו הוא שוק פשפשים בו נמכרים חפצים שונים, בגדים ופריטי ריהוט, חדשים ומשומשים. השוק שוכן במתחם הרחובות עמיעד, עולי ציון, יהודה מרגוזה ורחוב בית אשל ביפו.
השוק הומה אדם בכל ימות השנה, והוא מוקד משיכה למבקרים, לתיירים ולחובבי מציאות וחפצי יד שנייה. סיורי מבקרים בסמטאות יפו עוברים פעמים רבות דרך השוק. החנויות והדוכנים קבועים בדרך כלל, אך ניתן גם למצוא בו דוכנים של כאלה המציעים באופן עצמאי את מרכולתם – עודפי סחורות ישנות וחדשות, חפצים עתיקים, פריטי נוסטלגיה וחפצי גרוטאות.
בספטמבר 2018, מגזין התיירות הידוע Time Out פרסם רשימה של 50 השכונות "המגניבות ביותר בעולם". המגזין דירג את שוק הפישפשים במקום ה-16 בנימוק: "יפו מתפוצצת משילוב מרהיב בין ישן לחדש".

היסטוריה

אזור השוק, כמו אזורים אחרים ביפו, שימש קבוצות צלבניות שחיו באזור, אך נהרס והוקם מחדש בתקופה העות'מאנית. השוק עצמו פועל במקום מהמאה ה-19, תקופה בה פרחו חיי מסחר מקומיים ויפו שימשה עיר נמל ומרכז לעולי רגל. בתקופת המנדט הבריטי, התגבש השוק לעיצובו הנוכחי.
בשנים האחרונות, ובמסגרת עבודות עיריית תל אביב ומשרד התיירות לשימור ושיקום אזורים ותיקים בעיר, יושמה בשוק תוכנית ארוכת טווח של החייאה עירונית אשר תוכננה ע״י משרד קיסלוב קיי אדריכלים ובמתחם השוק הוקם "מרכז עמיעד" המשמש כמרכז לתערוכות, ירידים ומופעים, תכנון כיכר הרוכלים המוצללת, שיקום הרחובות סביב ועוד. במקביל נפתחו במתחם גלריות וחדרי סטודיו של אמנים, מסעדות ובתי אוכל. כתוצאה מכך ניכרת עלייה בביקוש לרכישת דירות באזור, כחלק מתופעה כללית יותר של רכישת דירות באזור דרום תל אביב, מקום שנחשב סביבת מגורים ציורית.