קרל ורניקה

ביוגרפיה

קרל ורניקה נולד בעיירה טרנוביץ בחבל שלזיה עילית, אז חלק מממלכת פרוסיה, בימינו טרנובסקיה גורי, בפולין. אביו היה מפקח בחברת מכרות. ורניקה למד בגימנסיה המלכותית באופלן ואחר כך בגימנסיה "מריה מגדלנה" בברסלאו, בה סיים את בחינות הבגרות בשנת 1866. לאחר מכן הוא למד רפואה באוניברסיטת ברסלאו עד שנת 1870. אחרי שעבד כרופא סטאז'ר, עוזרו של היינריך נוימן (1884-1814) בבית החולים "כל הקדושים" (Allerheiligenhospital) של ברסלאו. ורניקה הוסמך כרופא בשנת 1870 ובמלחמת פרוסיה-צרפת עבד ורניקה לצד הכירורג פישר. פישר סייע לו לסדר השתלמות באנטומיה בת ששה חדשים בקליניקה של תאודור מיינרט בווינה. ורניקה שמר כל חייו הערצה רבה למיינרט, אותו הזכיר תכופות בהרצאותיו. בהוראתו דיוקנו של מיינרט היה היחיד שקישט את קיר האולם הגדול בקליניקה שלו.בשובו לברסלאו פרסם ורניקה את תגליתו על האזור במוח האחראי להבנת הדיבור והנפגע האפזיה הסנזורית. אחרי שבשנת 1875 סיים את עבודת הדוקטורט, כיהן ורניקה בשנים 1878-1876 כמדריך בקליניקה הנוירו-פסיכיאטרית של בית החולים "שאריטה" בברלין, תחת ניהולו של קארל וסטפאל (1890-1833). באותה תקופה במקביל לעבודתו הקלינית והמחקרית בבית החולים התחיל ורניקה את עבודתו כמטפל במחלות עצבים (נוירולוגיות ופסיכיאטריות) בקליניקה פרטית ברלין.
בשנת 1885 הוא התמנה, במקומו של נוימן, פרופסור שלא מן המניין לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה באוניברסיטת ברסלאו ובשנת 1890 היה לפרופסור מן המניין ומנהל בית החולים הפסיכיאטרי בעיר. 
בשנת 1904 כשעיריית ברסלאו דחתה את ההצעה לבנות בית חולים פסיכיאטרי חדש, נענה ורניקה חיובית לקריאה להתמנות מנהל הקליניקה הנוירו-פסיכיאטרית בהאלה. אולם הוא לא הספיק למלא תפקיד זה יותר מ-3/4 שנה. ב-13 ביוני 1905 בעת טיול על אופניים ביער התורינגי נפגע ורניקה בתאונה קשה שבה נשברו לו צלעות רבות ועצם החזה ונגרם לו פנאומותורקס. הוא נפטר בדרברג בעמק גרה (גראטל) בעקבות החבלות. בדיוק באותה תקופה עבד על מהדורה השנייה של ספרו "יסודות הפסיכיאטריה". גופתו נשרפה בקרמטוריום בעיר גותה.

מחקריו בתחום האפאזיה

זמן קצר אחרי שפול ברוקה פרסם את ממצאיו על הליקויים בשפה אצל בני אדם הנפגעים באזור במוח הנודע מאז כ"אזור ברוקה" החל ורניקה, אז בן 26, לחקור גם הוא את השפעות הנזקים במוח על הדיבור והשפה. ורניקה הבחין כי לא כל הליקויים בשפה הם תוצאה של פגיעה ב"אזור ברוקה". הוא מצא שנזק בפיתול הרקתי האחורי-עליון (posterior superior temporal gyrus) מחצי השמאלי של המוח גורם לליקויים בהבנת השפה. אזור זה במוח כונה "אזור ורניקה"
והתסמונת האפאזית הנגרמת על ידי פגיעה בו כונתה אפאזיה תפיסתית (receptive aphasia) או אפאיזה ע"ש ורניקה.

שאר פעילותו המדעית והאקדמית

בשנים 1881–1883 פרסם קרל ורניקה את הספר "Lehrbuch der Gehirnkrankheiten" (ספר לימוד למחלות המוח) בשלושה כרכים. זה היה ספר מקיף שכלל הרבה תצפיות מקוריות אנאטומיות, פתולוגיות וקליניות, לרבות תיאור של כמה תסמונות חדשות: למשל זו הנוצרת על ידי חסימת העורק המוחוני האחורי-תחתון. הוא תיאר אנצפלופאתיה במקרה של הרעלה בחומצה גופרתית. הוא היה ער לחשיבות הגורם הרעיל בסיבותיה אף לא הבחין שזה היה על רקע תזונתי. 
ורניקה ביקש לסווג את ההפרעות הנפשיות על בסיס האנטומיה והפתולוגיה של מערכת העצבים. הוא סבר שההפרעות הפסיכיאטריות נגרמות על ידי הפרעות ב"מערכת העצבים האסוציאטיבית", תאוריית לוקליזציה משלו. ורניקה לא האמין בהפרעות פסיכיאטריות ספציפיות והתנגד מאוד לסיווגים של אמיל קרפלין ובטענה שאינם מדעיים מספיק. קרל יאספרס תקף את דעותיו וכינה אותו "מיתולוג של המוח". 
ורניקה פרסם ספר "יסודות הפסיכיאטריה בשיעורים קליניים" (1894,1906), "הצגות מקרים מן הקליניה הפסיכיאטרית בברסלאו" (1900-1899) וגם "אטלס של המוח" (1903-1897). תקצירו האחרון על "הקומפלקס התסמיני" של האפאזיה פורסם ב-1903 בסדרת רפואה בהרבה כרכים שבעריכת ארנסט ויקטור פון ליידן (1910-1832) ופליקס קלפמרר (1932-1866).
ורניקה הצטייר כאדם שתקן ובעל אופי עצור. היה קשור לאחד מעמיתיו הוותיקים, ארנסט שטורך, אותו העריך מאוד. היה מרוחק ביחס לתלמידיו, אך בדיקותיו והצגות המקרים שערך היו מאוד מעניינות ומגרות מחשבה.
תלמידו הידוע ביותר היה אוטפריד פרסטר.