google/wiki40b huggingface dataset:
דדן

מקור השם

בשפה האכדית פירוש השמות "ditānu"-"didānu" :שור הבר, תאו, ביזון. ופירוש המילה "dātnu" - חזק, הרואי. בתנ"ך משמעות השם דדן היא "ארץ נמוכה".

בתנ"ך

השבט והעיר נזכרים מספר פעמים בספרי הנביאים, בנבואות על חורבן אדום:
כך, בספר ירמיהו מובא: "וְאֶת דְּדָן וְאֶת תֵּימָא וְאֶת בּוּז וְאֵת כָּל קְצוּצֵי פֵאָה", וכן: "נֻסוּ הָפְנוּ הֶעְמִיקוּ לָשֶׁבֶת יֹשְׁבֵי דְּדָן  כִּי אֵיד עֵשָׂו הֵבֵאתִי עָלָיו עֵת פְּקַדְתִּיו";
וכך, מובא בספר יחזקאל: "וְנָטִתִי יָדִי עַל אֱדוֹם וְהִכְרַתִּי מִמֶּנָּה אָדָם וּבְהֵמָה וּנְתַתִּיהָ חָרְבָּה מִתֵּימָן וּדְדָנֶה בַּחֶרֶב יִפֹּלוּ", וכן: "בְּנֵי דְדָן רֹכְלַיִךְ אִיִּים רַבִּים סְחֹרַת יָדֵךְ קַרְנוֹת שֵׁן והובנים (וְהָבְנִים) הֵשִׁיבוּ אֶשְׁכָּרֵךְ ... דְּדָן רֹכַלְתֵּךְ בְּבִגְדֵי חֹפֶשׁ לְרִכְבָּה".
אריה אירופי

תחום תפוצה

תחום תפוצתו ההיסטורי של האריה האירופי כלל את חצי האי האיברי, דרום צרפת, איטליה ואזור הבלקן. עד הכחדתו, תת-מין זה היה בעל התפוצה הצפונית ביותר מבין תת-המינים של האריה. בית הגידול בו הוא חי היה בעל אקלים ים תיכוני ויערות ממוזגים. טרפו ככל הנראה היה הביזון האירופי, האייל הקורא, שור הבר, איילים ופרסתנים אירופים נוספים.
בשל הכחדתו הרחוקה, מעט מאוד ידוע על האריה האירופי. אריסטו והרודוטוס כתבו כי ניתן למצוא אותו באזור הבלקן בסביבות שנת 500 לפני הספירה. כאשר חשיארש הראשון עבר במקדוניה בשנת 480 לפני הספירה, מספר גמלי משא שבבעלותו נטרפו בידי אריות אירופים.

הכחדה

מעט לפני שנת 20 לפני הספירה, האריות האירופים נכחדו מאיטליה ומהאזורים הסמוכים לה. בשנה הראשונה לספירה האריה האירופי נכחד ממערב אירופה. בסביבות שנת 70 לספירה, תפוצת האריה האירופי הייתה מוגבלת לאזור צפון יוון, באזור שבין הנהרות הליאקמון לנסטוס. אוכלוסיית האריה האירופי נכחדה סופית עם היעלמותו ממזרח אירופה בשנת 100 לספירה. לאחר הכחדתו, הנציגים היחידים של האריה באירופה היו האריות האסייאתיים, ששרדו באזור הקווקז עד למאה ה-10 לערך.
האריה האירופי נכחד עקב ציד, ניצול-יתר ותחרות עם כלבי פאריה. ציד אריות היה נוהג מקובל בחברה היוונית ובחברה הרומאית וישנן עדויות לכך במיתולוגיה היוונית בסיפורי הרקולס. מבין תת-מיני האריה, ניצודו דווקא האריות האירופים בשל תפוצתם, שכן הם היו קרובים יותר ליוונים ולרומאים מבחינה גאוגרפית. זאת ועוד, האריה האירופי התחרה על מזונו יחד עם טורפי-על אירופיים אחרים כמו הזאב וכלבי הבר שצמצמו את המזון שהיה נגיש לו. האריה האירופי, יחד עם האריה האסייאתי והברבארי, נתפס למטרות ניצול בקרבות הגלדיאטורים. האריה האירופי נאלץ להלחם נגד הגלדיאטורים, טיגריסים כספיים, שורי בר ודובים.
צ'ארלס מנסון

ביוגרפיה

מנסון נולד מחוץ לנישואין לקת'לין מדוקס בת ה-16 בסינסינטי, אוהיו. את שם המשפחה מנסון קיבל מוויליאם מנסון, לו נישאה האם זמן מה לאחר הלידה. לטענת מנסון עצמו, נהגה אמו לשתות לשכרה לעיתים קרובות. מנסון אף טען כי אימו מכרה אותו פעם למלצרית עבור כוס בירה. לאחר שאמו ואחיה הורשעו בשוד מזוין ונשלחו למאסר עבר מנסון להורי אמו ומאוחר יותר לדודתו ודודו שהעניקו לו חינוך דתי נוקשה. בשנת 1949 נעצר לראשונה ומאז עסק בגניבות, מעשי רמאות וסרסרות. על מעשיו אלה נעצר ובילה במתקני כליאה שונים. במהלך מאסרו עבר השפלות והתעללויות שונות.
במרץ 1967, לאחר שריצה  עשר שנות מאסר בשל הפרת תנאי שחרורו, שידול לזנות וזיוף המחאה בנקאית הוא שוחרר מן הכלא. לפני שחרורו התחנן בפני הנהלת הכלא שיתירו לו להישאר שם, בטענה ש"זהו ביתו". לאחר השחרור הצטרף לקומונה היפית בסן פרנסיסקו. שם החלה "משפחתו" להתגבש סביבו. ה"משפחה" התנהגה ככת לכל דבר ועניין והלכה בעקבות מנהיגה צ'ארלס מנסון בעיניים עצומות. בהשראתו הם השתמשו בסמים קשים ודגלו ברעיונות אנרכיסטיים ובשנאת זרים.
מנסון חיבב במיוחד את להקת הביטלס שבאותן שנים כבר צברו לעצמם מוניטין ופרסום בינלאומי. במיוחד אהב את שירם "Helter Skelter" שהיווה עבורו השראה לעודד את מעריציו לרצוח "לבנים". מנסון "חזה" כי בשנת 1969 יתקוממו השחורים בארצות הברית כנגד הממסד הלבן, ויבצעו מעשי רצח כנגד לבנים בפרברי לוס אנג'לס. עוד חזה מנסון, כי מעשי הרצח יציתו מלחמה גזעית, בה ינצחו השחורים והלבנים יחוסלו. כיוון שהשחורים הם בעלי מנטליות של עבדים, לא יהיה בכוחם לשלוט והם ייאלצו, על פי "תפיסת עולמו"- לפנות למנסון ו"משפחתו" לסייע להם. באופן זה, סבר מנסון, יהפוך לשליט ארצות הברית (והעולם).
הרצח הראשון עליו הורה מנסון, נערך בקיץ 1969. הקורבן היה המוזיקאי גארי הינמן (Gary Hinman), שהכיר את ה"משפחה" ואף סיפק לה סמים. שלושה מחברי ה"משפחה" הגיעו לביתו של הינמן ועינו אותו, בטענה שהוא סיפק סמים באיכות ירודה, תוך שדרשו ממנו להחזיר להם כסף. כיוון שלא עשה כן, הגיע מנסון למקום, השתתף בהתעללות ואף כרת את אוזנו של הינמן. לאחר שאמר לאחד מחסידיו "אתה יודע מה יש לעשות" רצח הלה את הינמן בנוכחות מנסון. הרוצח הותיר טביעת דם בצורת טלף של נמר על הקיר, מתוך כוונה להפליל את תנועת הפנתרים השחורים. הרוצח נתפס על ידי שוטרים במכוניתו של הינמן כשבגדיו מכוסים בכתמי דם. המשפחה ביצעה מעשי רצח נוספים, הידועים שבהם הוא רציחתה של השחקנית שרון טייט, אשתו של במאי הקולנוע רומן פולנסקי, שהייתה אז בחודש השמיני להריונה, ושל בני הזוג לנו ורוזמרי לאביאנקה (LaBianca). את הרציחות עצמן ביצעו מעריציו: צ'ארלס "טקס" ווטסון, סוזאן אטקינס (Atkins), פטרישה קרנווינקל (Krenwinkel), ולינדה קאסאביאן (Kasabian). 
פרשיית הרצח זעזעה קשות את ארצות הברית והכתה גלים ברחבי העולם. מנסון הורשע ברצח, אף על פי שלא ביצע את המעשים בעצמו. נגזר עליו גזר דין מוות, אולם בשל ביטול זמני של עונש המוות על ידי בית המשפט העליון של קליפורניה באותה העת, הומר עונשו במאסר עולם. הוא היה מועמד לשחרור על תנאי בשנת 2007, אך בניגוד למצופה - לא הגיע לשימוע, ולכן נאלץ לחכות לשימוע נוסף בעניינו, שנערך בשנת 2012. מנסון החליט להיעדר גם משימוע זה. 
במהלך המשפט ולאחריו, הפכו שמו ותמונתו של מנסון חלק מתרבות הפופ האמריקנית, כסמל לרוע מוחלט, ונעשה בהם שימוש על ידי אמנים רבים, בעיקר מוזיקאים, כשהידוע בהם הוא מרילין מנסון. טרם הרציחות, היה מנסון חברם של מספר מוזיקאים ידועים, ביניהם דניס וילסון מלהקת ה"ביץ' בויז".
הסרט היו זמנים בהוליווד של הבמאי קוונטין טרנטינו עוסק באופן חלקי במנסון ופשעיו.
ב-19 בנובמבר 2017 מת מנסון בכלא, בגיל 83.
נמל הקישון

היסטוריה

הקמת הנמל החלה בשנת 1951, כנמל עצמאי במטרה להרחיב את קיבולת הנמלים בישראל, שבאותה עת הייתה מבוססת בעיקר על נמל חיפה והנמלים הקטנים בתל אביב ויפו. בשנת 1953, הושלם השלב הראשון בהקמת הנמל. החל משנת 1954 המשך ההקמה נמסר לחברת גב-ים לקרקעות בע"מ הקמת הנמל הושלמה במרץ 1955, אך פתיחת הנמל התעכבה מספר חודשים עקב סכסוך בין חברת גב-ים לחברת "שירותי נמל מאוחדים" שהפעילה את נמל חיפה.
נמל הקישון היה הנמל הראשון שהופעל על ידי גוף פרטי במדינת ישראל. ביוזמת יוסף ספיר, מראשי מפלגת הציונים הכלליים, שהיה שר התחבורה באותה עת. אך חברת גב-ים שקיבלה את הזיכיון, נאלצה להקים שותפות עם חברת "שירותי נמל מאוחדים" (שהייתה בבעלות סולל בונה והפעילה את נמל חיפה). לצורך ניהול הנמל הוקמה חברת "שירותי נמל הקישון" בה החזיקה בשותפות "גב-ים" ו"שירותי נמל מאוחדים". בשנת 1961 הוקמה רשות הנמלים שקיבלה את האחזקה והניהול של כל נמלי מדינת ישראל, עם זאת בשנת 1962 חודש החוזה עם חברת "שירותי נמל הקישון" ונבנה רציף חדש בנמל. אך "גב-ים" החליטה למכור את מניותה ב"שירותי נמל הקישון" ל"שירותי נמל מאוחדים". בשנת 1968, החליטה הממשלה לחייב את חברת "שירותי נמל מאוחדים" למכור את אחזקותיה לרשות הנמלים (שכללו גם את נמל חיפה).

מעגנת שביט

מעגנת שביט (או מרינת שביט) היא הרחבה של מעגן הדיג לשימוש יאכטות וסירות מפרש פרטיות. 
בתחילת שנות התשעים נוצר ביקוש למעגנת סירות מפרש פרטיות בחיפה. השטח שהוקצה לכך בקרבת ראש הכרמל לים היה קשה לביצוע. הדרישה הופנתה להקצות שטח במערב הנמל היכן שהייתה פעילות אגודות ימיות לפני קום המדינה.
כאשר נכנס שורש לרר לניהול רשות הנמלים. קיבל את הצעתו של יגאל שץ שהיה מנהל נמל הדיג בקישון לבנית מעגנה מול רציף הדיג. לאחר שהתייעץ עם ידידו יהודה רותם מניסיונו כמנהל צים וכדייג. תוכנית עסקית רב שנתית הראתה שהבניה תשתלם תוך כעשרים שנה. התנאי היה שהניהול הכללי יחזור לרשות הנמלים. נחתם חוזה בין משרד החקלאות לרשות הנמלים ובו נשמרו כל הזכויות והחובות של הדייגים במעגן. יהודה רותם נקבע כמנהל הפרויקט ויגאל שץ נעשה מנהל המעגנה מטעם רשות הנמלים. בשנת 1996 החלה רשות הנמלים בבניה. 
בפרויקט בנית המעגנה שיקום המעגן הדיג הפעילה רשות הנמלים חברות קבלניות שונות חברת 'מעגן' בנתה את קיר השיגומים הצפוני והמזרחי. חברת 'מרטר' בנתה רציפים בגדה דרומית ורציפים צפים. חברת 'סולל בונה' ביצעה עבודות פיתוח בעורף הרציפים. חברת 'אוקיאנה' עסקה בחפירה ימית שאיבה ישירה לבריכות שהקימה 'רשות ניקוז ונחלים קישון' בעורף המעגן.
בשנת 1999 נסתיימה הבניה המעגנה נקראת על שם משה שביט איש קיבוץ נווה ים שהיה מנהל אגף הדייג בשנים 1953- 1963 והלך לעולמו במאי 1984.
כיום יש במעגנה רציפי עגינה לכ-250 כלי שיט קטנים. כל המקומות מלאים ויש רשימה ארוכה של ספינות ממתינות למקום שיתפנה.

מעגן הספורט

מעגן הספורט הוקם בכניסה לנמל בשנת 1961 ומאז פועל בו מועדון חתירה חיפה ובמשך שנים רבות פעל בו גם מועדון השייט חיפה, עד שעבר לחוף השקט.
אסלאם שיעי באפגניסטן

האסלאם השיעי באפגניסטן היא קבוצת מיעוט הכוללת כ-20% מאוכלוסיית אפגניסטן. רובם המוחלט משתייך לתריסריים ומקצתם איסמאעיליים.

התריסריים

החלק הארי של השיעים האפגנים משתייך לתריסריים, ובעיקר מבני ההזארה. הקבוצה השנייה בגודלה של תריסריים היא הפארסיוואן דברי הפרסית של מערב הפרבונציות הראת ופראה.
קבוצות נוספות, קטנות משמעותית כוללות את קבוצות הביאט והקיזילבאש.

איסמאעיליים

חלק קטן יותר של השיעה האפגנית מורכב מקבוצות של השיעה הניזארית האיסמאעילית; קבוצות אלו כוללות רבים מדוברי הפאמיר בצפון-מזרח אפגניסטן, בעיקר במחוז באדקשאן שעל גבול טג'יקיסטן.
מחוז בגלאן מהווה גם הוא בית לקהילה איסמאעילית, הסאיידים של קאיאן. מנהיגם הוא סאייד מנסור נאדרי ובנו סאייד ג'פאר נאדרי. במהלך מלחמת אפגניסטן כ-10,000 לוחמי מיליציה איסמאעילית הגנו על המבצר האיסמאעילי בקאיאן. הם צידדו בסובייטים לאור מחלוקות שהיו להם עם קבוצות לוחמות אחרות באפגניסטן. בשונה מקבוצות איסמאעיליות אחרות באזור ובעולם כולו, האיסמאעילים של בגלאן אינם מקבלים על עצמם את המנהיג האיסמאעילי העולמי אגהה ח'אן.
שדרת קרל מרקס

שדרת קרל מרקס (בגרמנית: Karl Marx Allee) היא שדרה מונומנטלית שנבנתה בסגנון קלסיציזם סטליניסטי בברלין המזרחית בירת גרמניה המזרחית, בין השנים 1952 ל-1960.

היסטוריה

בין ה-21 בדצמבר 1949 ל-13 בנובמבר 1961 נקראה השדרה שדרת סטלין (Stalinallee), לכבוד יום הולדתו ה-70 של סטלין, אך שמה שונה לשדרת קרל מרקס כחלק מפעולות הדה-סטליניזציה של ניקיטה חרושצ'וב מנהיג ברית המועצות. פרויקט שדרת קרל מרקס היה פרויקט הדגל של תוכנית השיקום של גרמניה המזרחית לאחר מלחמת העולם השנייה. אדריכלה הראשי של השדרה היה הרמן הנסלמן.
ב-3 בפברואר 1952 הונחה אבן הפינה לשדרת סטלין. ב-1960 סיימו לבנות את רוב השדרה. אורכה של השדרה קרוב לשני ק"מ ורוחבה 89 מטר. בקומות הקרקע ישנן חנויות ובקומות שמעליהן מצויים בתי הדירות. רוב המבנים של השדרה מכוסים בקרמיקה מעוצבת בתבליטים ופסלונים. בתקופה של גרמניה המזרחית נערכו בשדרה מצעדי אחד במאי.
אל-חיאת (עיתון)

אל-חיאת (الحياة; בערבית: "החיים") הוא עיתון בשפה הערבית היוצא לאור בלונדון.
העיתון, בבעלות סעודית ובעל גישה פאן-ערבית, מודפס סימולטנית בלונדון, ריאד, פרנקפורט, קהיר, בחריין, ביירות וניו יורק ויוצא לאור מדי יום בכ-200 אלף עותקים. אל-חיאת נפוץ מאוד בקרב הקהילות הערביות הגולות ובעולם הערבי בכלל. המערכת נוקטת על פי רוב גישה ליבראלית מזו המקובלת בעיתונות הערבית היוצאת לאור במדינות ערב עצמן ומקובלים בו דברי ביקורת על המשטרים הערביים ועל חיי האזרח הערבי במדינות המזרח התיכון.
אל-חיאת נהנה ממוניטין בינלאומי גבוה וכלי תקשורת מערביים מרבים לצטט ממנו. מנהיגים ערביים רבים וכן אינטלקטואלים ערבים רבים, בוחרים להעניק ראיון בלעדי לאל-חיאת, כל אימת שברצונם לבשר על דבר מה בעל נגיעה למערב או לפוליטיקה הפאן-ערבית.

היסטוריה

העיתון, אשר נוסד בביירות בשנת 1946, הפך במהרה לעיתון מוביל בעולם הערבי. המוציא לאור של העיתון ועורכו הראשי, היה כאמל מרווה. מרווה נרצח בידי מתנקשים במאי 1966. השלטונות בלבנון עצרו מספר אנשים והעמידו לדין מספר חשודים תומכי נאצר ברצח אשר ראו ב"אל חיאת" "אויב הלאומנות הערבית, אנטי סוציאליסט ומשתף פעולה עם האמפריאליזם". העיתון המשיך לראות אור בביירות במשך עשר שנים נוספות עד למלחמת האזרחים בלבנון, אולם קרנו ירדה וקרנו של א-נהאר עלתה. 
בשנת 1988 הושק אל חיאת מחדש, הפעם מלונדון והפך עד מהרה לעיתון הבינלאומי המוביל בשפה הערבית.
סיאניט

הרכב הסיאניט

סיאניט דל מגרניט ב כי אין הוא מכיל קוורץ חופשי. הסיאניט עשיר מגרניט ב וב בשל הפלדשפר, בעיקר מפלדשפר אשלגני, שהוא מרכיב ראשי בו.
ההרכב של סיאניט הוא בעיקר אלקלי (בדרך כלל אורתוקלז). מוסקוביט וביוטיט עשויים להיות נוכחים בשיעורים קטנים, פחות מ -10%. מוסקוביט וביוטיט לעיתים קרובות משולבים כרכיבים פתטים של הסלע.

תפוצת הסיאניט

תפוצתם של סלעים אלה אינה נרחבת כשל הגרניט, והם מופיעים בדרך־כלל, יחד עמו או בקרבתו.
בצפון אמריקה נמצא בארקנסו ומונטנה. יש אזורים בניו אינגלנד המכילים גם כמויות גדולות. 
באירופה סיאניט ניתן למצוא בחלקים של שווייץ, גרמניה, נורווגיה, בפלובדיב בבולגריה, רומניה.
באפריקה הסיאניט נמצא באסואן, מצרים, ובמלאווי בולאנג'ה בשמורת היער.

אפיסיאניט

אפיסיאניט (או עלית סיאניט) הוא מונח בפטרולוגיה המתאר הפיכת חומר עשיר בSiO2, לאבן ענייה ב-SiO2.
תהליך שגורם לדלדול SiO2 לעיתים קרובות מכונה episyenitization. המונח מתייחס רק להשפעה המיקרוסקופית של דלדול הSiO2 היחסי בסלע; זה לא מרמז דבר על טבעם של התהליכים הפיזיים שמובילים לדלדול SiO2, משום שתהליכים רבים ושונים בסביבות מותמרות שונות עלולים ליצור אפי סיאניט.
דיוויזיית הפאנצר ה-15 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-11 בנובמבר 1940 על בסיס הדיוויזיה ה-33 שהוסבה לדיוויזיית פאנצר, והועמדה תחת פיקוד פרידריך קיהן, שהוחלף ב-21 במרץ 1941 על ידי היינריך פון פריטוויץ אונד גאפרון. באפריל 1941 נשלחה הדיוויזיה לצפון אפריקה כחלק מקורפוס אפריקה. ב-13 באפריל 1941 מונה הנס-קרל פון אזבק למפקד הדיוויזיה, אולם הוא נפצע קשה כחודש לאחר מכן בקרב ליד טוברוק, וולטר נוימן-זילקוב החליפו. ב-9 בדצמבר 1941 מונה גוסטב פון פרסט למפקד הדיוויזיה, וב-28 במאי 1942 החליפו אדוארד קרזמן. ב-15 ביולי 1942 מונה היינץ פון ראנדוב למפקד הדיוויזיה, וב-25 באוגוסט 1942 חזר גוסטב פון פרסט לפקד על הדיוויזיה. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בזירה, ובכלל זה בקרב אל עלמיין הראשון ובקרב אל עלמיין השני. ב-11 בנובמבר 1942 מונה ויליבאלד בורוביץ למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך הנסיגה לתוניס. לאחר נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, נשלחה הדיוויזיה לתוניס, שם לחמה כחלק מארמיית הפאנצר החמישית במהלך המערכה בתוניסיה, ובכלל זה בקרב מעבר קסרין. ב-13 במאי 1943 נכנעו שרידי הדיוויזיה, יחד עם כל כוחות הציר לבעלות הברית.
על אף שהדיוויזיה לא הוקמה מחדש, הקימו שרידי הדיוויזיה שהיו מאושפזים בבתי חולים באירופה, את דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 שלחמה בסיציליה ובאיטליה.
ארץ המוקשים

רקע

הסרט מספר את סיפורים של שבויי המלחמה הגרמנים שנשלחו לנקות את חופי דנמרק ממוקשים לאחר מלחמת העולם השנייה. ההערכה היא כי למעלה מ-2,000 חיילים גרמנים, חלקם בני נוער, תחת פיקודם של קצינים גרמנים, נשלחו להוציא מוקשים מהאדמה בניגוד לאמנת ז'נבה; כמעט מחצית מהשבויים נהרגו או נפצעו במהלך פעילות זו. הדבר בוצע כחלק מהסכם שנוי במחלוקת בין הגנרל-אוברסט הגרמני גאורג לינדמן לבין ממשלת דנמרק והכוחות הבריטיים, ולפיו חיילים גרמנים עם ניסיון בהוצאת מוקשים יופקדו על פינוי שדות מוקשים.

עלילה

עם סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור דנמרק מהכיבוש הגרמני במאי 1945, הוורמאכט המובס מפנה את המדינה. קבוצת שבויים גרמנים צעירים מועברים לרשות הצבא הדני ונשלחים לחוף המערבי, בו הם מאומנים בהוצאת ופירוק מוקשים שקברו הגרמנים בחול. בידיהם היחפות נאלצים הצעירים לבצע את העבודה המסוכנת. הם מוזהרים שלא לצפות ליחס חם מצד הדנים, שמתעבים את כובשיהם לשעבר. מפקדם, קצין דני בשם קרל לאופולד רסמוסן, חולק בוז זה והוא נחוש להתייחס לשבויים הגרמנים ללא אהדה.
רסמוסן גס רוח ומזלזל בהם, בדומה למשפחה המתגוררת בקרבת מקום. לאחר שהוא מצעיד את היחידה בחולות, הוא מבטיח להם שישובו הביתה בתוך שלושה חודשים, בתנאי שיפנו שישה מוקשים בשעה. רסמוסן מגלה כי לא קל לנטור טינה לנערים הגרמנים, בזמן שהמנהיג שלהם, כריסטיאן שומן, מנסה לשמור על אופטימיות.
לשבויים לא ניתן אוכל בשל מחסור במזון ברחבי המדינה, וחלקם מתחילים לסבול מתת-תזונה. השבויים מנסים לגנוב אוכל מהחווה הסמוכה, אך מקבלים הרעלה מפני שהמזון היה מעורבב בגללי עכברושים. אחר כך הקצין הדני מתחיל להתייחס לחייליו באופן אדיב יותר וגונב עבורם אוכל מהבסיס. הוא גם מאפשר להם להשתמש במכשיר שפיתח אחד הנערים כדי להעלות את הפרודוקטיביות.
במהלך פינוי החוף, אחד הנערים, ורנר, נהרג מהתפוצצות מוקש. אחיו התאום, ארנסט, שרוי בהכחשה ומנוחם על ידי רסמוסן, אך לשווא.
אחרי משחק כדורגל בחוף, הכלב של רסמוסן מתפוצץ באזור בטוח לכאורה של החוף. הדבר גורם לקצין לשוב להיות אכזרי, והוא מאלץ את החיילים לצעוד ברחבי החוף כדי לוודא שהוא נקי ממוקשים. זמן קצר לאחר מכן, נכנסת ילדה מהמשפחה שגרה בסמוך לחוף, לאזור מסוכן. על מנת להציל אותה, נכנס ארנסט שמרים אותה ומעביר אותה לידי החיילים ואמה, ולאחר מכן מתאבד בדריכה על מוקש.
במהלך ניקוי של החוף, שבעה גרמנים עוסקים בסידור המוקשים שהוצאו מהאדמה, וגורמים בטעות לתגובת שרשרת שיוצרת פיצוץ עז שמביא למותם של השבעה. עתה נותרו רק ארבעה חיילים.
אף שהובטח לחיילים להשתחרר עם סיום ניקוי החוף, מחליט המפקד של רסמוסן לשלוח אותם לשדה מוקשים אחר. רסמוסן מסרב לקבל את רוע הגזרה, אוסף את ארבעת הנערים ומשחרר אותם במרחק 500 מטרים מגבול גרמניה.
סקסטוס יוליוס אפריקנוס

סקסטוס יוליוס אפריקנוס (בלטינית: Sextus Julius Africanus,‏ 240-160 לספירה בערך) היה סופר נוצרי, אחד מאבות הכנסייה.
אפריקנוס היה יליד הקולוניה איליה קפיטולינה, ואף שימש שגריר של העיר אמאוס ניקופוליס אל הקיסר אלאגבאלוס במשלחת שהשיגה עבורה מעמד של עיר ואת השם ניקופוליס.
אפריקנוס היה מחברם של כרונוגרפיה ושל חיבור בשם hoi kestoi, ושימר את רשימותיו של ההיסטוריון המצרי-יווני מנתו מן המאה השלישית לפסה"נ. 
במסגרת דיונו על הרעלת יין, כתב אפריקנוס כי הפרושים התפארו על כך שבזמנו הם הרגו יחידה רומית על ידי הרעלת יינם. שמעון אפלבאום טען כי הפסקה מתייחסת להשמדת הלגיון העשרים ושניים דיאוטריאנה בזמן מרד בר כוכבא ואפריקנוס, שגדל וחי באיליה קפיטולינה, שימר פסקה זו במסורת שהתהלכה בקרב חיילי הלגיון העשירי פרטנסיס שחנו בעיר. מנחם מור טוען כי בפסקה זו לא מדובר כלל על הרעלת לגיון, אלא על הרעלתו של פלאנקס, ולא ניתן לזהות את היחידה ואת המאורע שעליהם הוא מדבר, הוא משער כי מדובר אולי בתקופת המרד הגדול.
הדרבי של קרסנודאר

מגרשי הבית

עד אוקטובר 2016 שתי הקבוצות (קובאן משנת 1961 וקרסנודאר משנת 2009) אירחו את משחקיהן באצטדיון קובאן, המכיל 31,654 מושבים.
באוקטובר 2016 נחנך אצטדיון קרסנודאר, שמכיל 33,979 מושבים ולא אירח משחק דרבי.
דריכת ענבים

דריכת ענבים היא אחת הדרכים להכנת יינות מענבים. הדריכה על הענבים נעשית ברגליים יחפות על מנת שמצד אחד ישוחררו המיצים שלהם ביתר יעילות, אך מצד שני לא יתרסקו גרעיני הענבים, וכתוצאה מכך ייצרו טעם מר ביין - דבר שהיה עלול לקרות באם היו דורכים על הענבים עם נעליים קשות. דריכת הענבים נעשית על גבי משטח דריכה מיוחד המכונה "גת".
דריכת ענבים הייתה נפוצה מאוד בהיסטוריה של היין, אך עם התפתחותן של שיטות תעשייתיות ומכניות לייצור יין, נזנחה פעולת דריכת הענבים בשוק התעשייתי והפכה לפעילות פנאי, תיירות או כחלק מתחרויות בפסטיבלים וסדנאות תרבותיות.

היסטוריה

אחד המייצגים הוויזואליים המוקדמים ביותר של דריכת יין מופיע על סרקופג רומי עתיק מהמאה ה-3, המתאר אירוע עם קבוצה של ענבי בציר ודריכת ענבים.
צבעי קומסי

צבעי קומסי (באנגלית: Coomassie dyes) הם משפחת צבעים המשמשים לצביעת חלבונים, במקור הצבעים פותחו לצביעת צמר וכונו בשם זה לציון הכיבוש הבריטי של העיר קומאסי שבגאנה (בשנת 1896). הצבע הראשון שהתגלה והנפוץ ביותר הוא קומסי כחול R-250 (האות R מציינת reddish- אדמדם, 250 חוזק הצביעה). סוגים נוספים של צבעי קומסי הם: כחול G-250 (ירקרק) וסגול R-150 (אדמדם).
צבעי קומסי נקשרים בסביבה חומצית לחלבון בשארים בעלי קבוצות ארומטיות (היסטדין, פנילאלנין טריפטופן וטירוזין) וכן לארגינין. קישור הצבע לחלבון הוא בקשר בין מולקולארי די-פולרי.
מונסונו

העלילה

בתחילה, צ'ייס סונו חולם סיוט, שבו תוקף אותו טירנוזאורוס רקס וכדור הארץ מושמד. הוא וחבריו ג'ינג'ה וברן פוגשים בג'ון אייס שעבד עם ג'רדי סונו - אביו של צ'ייס שנעלם. ג'רדי המציא משחק מלחמה שנקרא מונסונו שבו יש מפלצות דמויות חיות המורכבות מדי אין אי, שהשולטים בהן יכולים לשגר ולהטעין אותן מחדש. במשך הסדרה לצוות ביאל ולאחר מכן הצטרף לצוות גם דקס כשהצוות הושלם הצוות נקרא "צוות ליבת טק". צוות ליבת טק נלחמים בכוחות הרשע שהם גם בעלי מונסונואים כדי להביא את השלום לעולם ולמצוא את אביו של צ'ייס, ג'רדי.

סדרת המשך מונסונו סער הקרב

הסדרה הזאת נוצרה בתור סדרת  המשך והיא משודרת כאנימה ביפן 
שידורי העונה השנייהצפויים להתחיל ב-2019 יש כרגע בעונה הראשונה 30 פרקים
לאחר אירועי העונה הרביעית שמונסונו הפך למקובל בעולם של הסדרה חבורת נערים יוצאים נגד ארגון פשע שמשתמש במונסונואים אסורים בעוד שגיבורינו במונסונואים אגדיים
פולקסווגן קארמאן גיאה

קארמאן גיאה  (Karmann Ghia)  היא מכונית ספורט, 4 מקומות, (2+2), שייצרה חברת פולקסווגן הגרמנית בין השנים 1955–1974. יוצרו 445,238 יחידות, מהם 364,401 מדגם הקופה, ו-80,837 מדגם הקבריולט. בברזיל, תחת רישיון פולקסווגן ייצרו בין השנים 1962–1975 41,685 יחידות.
בשנה הראשונה לייצור הקארמאן גיאה נמכרו כ-10,000 יחידות.
חברת פולקסווגן פנתה למעצב ומהנדס הרכב Karmann coachbuilder שפנה למעצב המכוניות לואיג'י סגרה מחברת עיצוב הרכב carrozzeria Ghia, וכך נוצר שם הרכב קארמאן גיאה.
דגם מכונית הקופה, ה
אסקורט אשר יוצר באוסטרליה על ידי "Continental Coachwork Pty Ltd" בין השנים 1958–1960 התבסס על דגם "פולקסווגן קארמאן גיאה".
ז'אן בורוטרה

קריירת טניס

ז'אן בורוטרה נולד בביאריץ. 
הוא ניצח לראשונה בטורניר טניס משמעותי ב-1921. ז'אן בורוטרה הפך לחלק מדור זהב של הטניס הצרפתי, כשיחד עם רנה לקוסט, אנרי קושה וז'אק בריניון כונו "ארבעת המוסקטרים", אשר שלטו בטניס העולמי במהלך אותו עשור ובתחילת העשור הבא אחריו. עם רנה לקוסט זכה ז'אן בורוטרה בהישג בינלאומי משמעותי, כשבאולימפיאדת פריז (1924) זכו השניים במדליית ארד בטורניר זוגות הגברים.
ב-1925 בורוטרה ניצח לראשונה באליפות צרפת הפתוחה. במשך מספר שנים הוא זכה ב-3 פרסי גראנד סלאם בתחרויות אישיות וב-14 בתחרויות זוגות. באליפות ארצות הברית הפתוחה הוא הגיע לשלב הגמר בלבד. בשנת 1928 הוא זכה ב-3 תחרויות במהלך אליפות אוסטרליה הפתוחה.
עם נבחרת צרפת בורוטרה זכה 6 פעמים בגביע דייוויס (1927- 1932). 
ב-1976 התקבל ז'אן בורוטרה, יחד עם שלושת חבריו ל"ארבעת המוסקטרים", להיכל התהילה של הטניס.

חיים אישיים

ז'אן בורוטרה השתתף בקרבות מלחמת העולם הראשונה וסיים אותה כמפקד יחידת תותחנים. לאחר המלחמה הוא למד בסורבון ממנה קיבל תואר במשפטים ומאקול פוליטכניק הוא קיבל תואר בהנדסה. במקביל לפעילות ספורטיבית בורוטרה עבד בחברה למכירת ציוד להפקת נפט. לאחר סיום הופעות ספורטיביות בורוטרה פנה לפוליטיקה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא גויס לצבא ונפל לשבי. לאחר קריסת המשטר הצרפתי הוא תמך במשטר וישי. אומנם כבר בשנת 1942 בורוטרה נעצר ונשלח למחנה ריכוז. הוא שוחרר רק במאי 1945. תחילה הוא הואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים, אך תיק נסגר ובשנת 1977 הוא קיבל אות לגיון הכבוד.
התאבדות של טייס

התאבדות של טייס הוא אירוע שבו טייס גורם או מנסה לגרום להתרסקות מטוס, ובכך להתאבד, לעיתים אגב הריגת נוסעים במטוס או אנשים על הקרקע. במקרים אחדים של חקירת אסון תעופה הגיעו החוקרים למסקנה שהאסון נבע מהתאבדותו של הטייס, ובמקרה של טיסה עם נוסעים הובילה גם למותם של הנוסעים. כאשר הטייס לא הותיר מכתב התאבדות, החוקרים קובעים שזו הייתה התאבדות על סמך ממצאים שבידיהם, ובפרט נתוני הקופסאות השחורות שבמטוס שהתרסק, וכן מידע על חייו של הטייס שעשוי לסייע בביסוס השערה זו. 
לעיתים ההתאבדות נותרת בגדר השערה, שיש החולקים על נכונותה. דוגמה לכך היא טיסה 990 של איג'יפטאייר, שהתרסקה לאוקיינוס האטלנטי מול חופי ננטאקט, מסצ'וסטס באוקטובר 1999. כל 217 הנוסעים ו-10 אנשי הצוות שהיו על המטוס נהרגו. הסיבה להתרסקות המטוס נותרה שנויה במחלוקת: רשויות התעופה האמריקניות טענו כי הסיבה הייתה מעשה רצח והתאבדות משום שבוצע על ידי טייס המשנה ג'מיל באטוטי, בעוד שרשויות התעופה המצריות טענו כי הסיבה להתרסקות הייתה ליקוי מכני.
ניסיון התאבדות שסוכל על ידי אנשי צוות אחרים התרחש בטיסה 350 של ג'פאן איירליינס. במהלך הגישה לנחיתה בנמל התעופה טוקיו האנדה, הפעיל קברניט המטוס את מערכת היפוך דחף בעודו באוויר, מה שגרם להאטת מהירות המטוס. טייס המשנה ומהנדס הטיסה ניסו לרסן אותו; למרות מאמציהם המטוס התרסק לים 300 מטר לפני תחילת מסלול הנחיתה. מבין 174 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו 24 נוסעים.
התאבדותו של הטייס בדרך של ריסוק המטוס מובילה למותו ולמות נוסעי המטוס, אך במקרה של פיגועי 11 בספטמבר הייתה זו מטרה משנית, והמטרה העיקרית (של מי שהשתלט על תא הטייס והפך לטייס בפועל) הייתה לפגוע במבנים שעל הקרקע שבהם התנגש המטוס. למניעת מקרים כאלה נקבעו נהלים לטיפול בסטייה חריגה של מטוס נוסעים מנתיבו, ובכלל זה הזנקת מטוסי קרב לעבר מטוס הנוסעים. במלחמת העולם השנייה הפעילה יפן טייסי קמיקזה - טייסים מתאבדים שנשלחו להתנגש עם מטוסיהם עמוסי הדלק באוניות אמריקאיות על מנת לפגוע בהן.
למניעת התאבדות של טייס במטוס נוסעים קובעים כללי רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית שבמקרה שאחד משני הטייסים יוצא מתא הטייס, חייב איש צוות אוויר אחר להחליפו, עד לחזרתו לתא הטייס. כלל זה אינו נדרש באירופה. בעקבות מסקנות החוקרים, לפיהן טייס המשנה בטיסה 9525 של ג'רמנווינגס ניצל את שהייתו לבד בתא הטייס כדי לרסק את המטוס, הודיעו חברות תעופה אירופיות אחדות על כוונתן לאמץ את הנוהל האמריקאי, וב-27 במרץ 2015 פרסמה הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה (EASA) המלצה לנוהל דומה.

בקולנוע

בסיפור הפותח את הסרט "סיפורים פרועים" נוסעיו של מטוס נוסעים מגלים בהדרגה שלכל אחד מהם יש בעברו קשר עם אדם בשם גבריאל פסטרנק, וכל אחד מהם העניק לפסטרנק חוויה שלילית. הדיילת מגלה לנוסעים שאין זו מקריות: פסטרנק הוא הדייל הראשי בטיסה זו, והוא השתלט על תא הטייס ומוביל את המטוס להתרסקות.