יצחק משה אלבוגן

הרב יִצְחָק משֶׁה אֶלְבּוֹגֶן (איתמר) (בכתיב שנהג בתקופתו: עלבאָגען; בגרמנית: Ismar Elbogen;‏ י"ט באלול תרל"ד - 1 בספטמבר 1874, שילדברג, גרמניה – כ"ט בתמוז תש"ג, 1 באוגוסט 1943, ניו יורק) היה חוקר תפילה ופיוט, פרשן מקרא, היסטוריון של העם היהודי. מחבר הספר הנודע "התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית". מהדמויות הבולטות ביותר בקרב יהדות גרמניה, בסוף המאה ה-19 ובעיקר במאה ה-20.

קורות חיים

אלבוגן נולד בעיר שילדברג (Schildberg) שבאזור פוזן, במזרח הקיסרות הגרמנית (כיום בשטחה של פולין).
בילדותו למד בברסלאו, אצל דודו, פרופ' ר' יעקב לוי, בעל אוצר לשון התלמודים והמדרשים הן לימודי קודש והן לימודי חול.
בשנת 1891 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו ע"ש יונה פרֶנקֶל, והיה שם תלמידו של הרב ד"ר ישראל לוי, חוקר התלמוד הנודע ואבי הפילולוגיה התלמודית. בין השניים התפתחו יחסי ידידות, ולוי הפך לאחת מהדמויות המשפיעות ביותר על דרכו האקדמית של אלבוגן. בנוסף, החל אלבוגן ללמוד באוניברסיטת ברסלאו, ובשנת 1898 בהיותו בן 24, קיבל שם תואר דוקטור לפילוסופיה. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה ה"מאמר על תיקון השכל" לברוך שפינוזה ומקומו בפילוסופיה שלו. במהלך שנות לימודיו הצטרף לתנועה הציונית, אף כי התלבט רבות בקשר לפתרון העם היהודי - אם בגולה או בארץ ישראל.
באותה שנה (1898) החל ללמד היסטוריה יהודית ותנ"ך בבית המדרש לרבנים בפירנצה (Collegio Rabbinico Italiano). שנה אחר כך הוסמך לרבנות. בשנת 1903 החל ללמד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם היה מהמורים המובילים והרוח החיה בבית המדרש.
בנוסף לפעילותו בתחום ההוראה היה אלבוגן אחד מהמנהיגים המובילים והמשפיעים באגף הליברלי של יהודי גרמניה, חבר במספר ארגונים יהודים, ומפעיליה הבולטים של תנועת חכמת ישראל בגרמניה.
אלבוגן היה שמרן בדעותיו, והיה מזוהה עם הקו הפוזיטיבי-היסטורי של בית המדרש לרבנים בברסלאו. ב-1909 היה מראשי החותמים על מנשר הייסוד של "ההתאחדות היהודית החופשית" (Freie jüdische Vereinigung), ארגון קצר-ימים שנועד להוות משקל נגד הן לרפורמים (שהיו הגורם הדומיננטי בקרב היהדות הליברלית הגרמנית) והן לאורתודוקסים. הוא עצמו היה שומר מסורת ואף נהג להתפלל בבית הכנסת האורתודוקסי ברחוב לֶסִינְג (לסינגשטראסה) בברלין. עם זאת, ביקורתו החריפה על ספרו של יצחק אייזיק הלוי, "דורות הראשונים", עוררה עליו תרעומת מצד חוגים מסוימים בעולם האורתודוקסי, בפרט מבית המדרש לרבנים של הילדסהיימר.
לאחר מהפכת נובמבר, בשנת 1919, הוענק לו באופן רשמי התואר פרופסור מידי הממשלה הפרוסית.
בשנת 1928 ביקר בארץ ישראל ושימש מרצה אורח באוניברסיטה העברית בירושלים. הביקור בארץ ישראל ביטל את ספקותיו בקשר לפתרון הראוי ליהודי העולם, וכבר אז ראה בעלייה יהודית גדולה ומהירה לארץ ישראל כדבר שיוביל לפתרון זה. אלבוגן שב וביקר בארץ בשנת 1938, ביקור שהגביר עוד יותר את תמיכתו במפעל הציוני.
באותה שנה (1928) הציעה הנדבנית היהודיה לינדה מילר לנשיא אוניברסיטת קולומביה, ניקולס מורי באטלר, להקים באוניברסיטת קולומביה קתדרה חדשה ללימודי יהדות בתחומי ההיסטוריה, הספרות והמוסדות הקהילתיים, לזכר בעלה המנוח. הוועדה שהוקמה לאיתור מועמד לראש הקתדרה, הציעה ביוני 1929 את המשרה לאלבוגן. לאחר משא ומתן ארוך על תנאי השכר והפרישה, שנמשך עד לסוף חודש ספטמבר 1929, דחה אלבוגן את ההצעה, ונימוקו היה רגש הנאמנות והאחריות שהוא חש כלפי בית המדרש לרבנים בברלין ותלמידיו. המשרה ניתנה לבסוף, בדצמבר 1929, לשלום בארון, בהסתמך, בין היתר, על המלצתו של אלבוגן. לאחר מינויו של בארון שלח לו אלבוגן מכתב ברכה וציין כי בחירתו של בארון הצעיר, אשר חי מזה מספר שנים בארצות הברית הייתה הבחירה המתאימה לתפקיד, בפרט לאור גילו ומצב בריאותו הרעוע של אלבוגן.
לאחר שצפה בעלייה במקרי האנטישמיות וההפליה כנגד היהודים בגרמניה, התריע על כך במכתב בשנת 1931 לוועידה הלאומית של המנהיגים היהודים, ושלח את בנו הרמן לארצות הברית, ואת בתו שושנה, לארץ ישראל. אלבוגן עצמו נשאר בגרמניה עד לאנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) בשנת 1938, ומשנוכח לדעת כי לא יוכל יותר לתרום ולסייע ליהדות גרמניה, היגר לארצות הברית והתמנה לפרופסור, בו-זמנית, הן בבית המדרש לרבנים באמריקה, הן בהיברו יוניון קולג', הן במכון היהודי לדתות (Jewish Institute of Religion; שעד לשנת 1950 היה מוסד נפרד מהיברו יוניון קולג') והן בדרופסי קולג'.
בשנת 1943 נפטר בפתאומיות, בעודו עובד על המאמר "ר' ישראל לוי, האיש והחכם", שאמור היה להתפרסם בספר היובל לכבוד לוי גינזבורג.

לאחר מותו

לאחר מותו פרסמו החוקרים אלכסנדר מרקס, מקס וינר ושלום בארון רשימות על חייו ופועלו. מאמרים ומחקרים נוספים, על חייו ופועלו, ממשיכים להתפרסם במשך השנים.
בשנת 1946 פרסמה אשתו רגינה רשימה ביבליוגרפית של כתביו.
מחקריו החשובים, על התפילה בישראל ועל ההיסטוריה של עם ישראל, תורגמו לאחר מותו לעברית ולאנגלית (ראו פירוט להלן) וזכו להדפסות חוזרות. גם היום הם ממשיכים לעורר עניין ומהווים מקור חשוב למחקרים רבים בתחומם.
ארכיון איסמר אלבוגן  הופקד במכון ליאו בק והוא כולל מכתבים אל אלבוגן וממנו, יומנים אישיים, תמונות, כתבי יד של מאמריו וחיבוריו השונים, מערכי שיעורים במוסדות החינוך השונים בהם לימד, תעודות ועוד. מסמכים נוספים  נתרמו, בשנת 1979, על ידי היברו יוניון קולג', לארכיב היהודי האמריקני (American Jewish Archives).
בשנת 2008 נוסדה בברנדנבורג (Brandenburg) שבגרמניה האגודה להיסטוריה תרבותית על שם איסמר אלבוגן (Ismar Elbogen Netzwek), העוסקת בעיקר בחקר ותיעוד היסטוריה יהודית.

עבודתו ומחקריו

אלבוגן פרסם בימי חייו עשרות ספרים, מאות מחקרים ומאמרים ומאות נוספות של ערכים באנציקלופדיות שונות. מרבית מחקריו עוסקים בחקר הפיוט, התפילה וההיסטוריה היהודית.
אל חקר התפילה הגיע במקרה, לאחר שבזמן לימודיו, בשנת 1898, הוכרז בבית המדרש לרבנים בברסלאו על תחרות לכתיבת חיבור על תפילת שמונה עשרה. אלבוגן כתב את חיבורו (בגרמנית): "היסטוריה של שמונה עשרה הברכות" (Geschichte des Achtzehngebets)‏, וזכה בפרס הראשון.
ספרו התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית יצא לאור לראשונה בגרמנית בשנת 1913, והוא מהחיבורים החשובים ביותר שנכתבו בתחום זה (פרטים נוספים על הספר ראו להלן).
ספר חשוב נוסף שחיבר, דברי ימי ישראל במאה השנים האחרונות, חובר כהמשך למפעלו המונומנטלי של ההיסטוריון צבי גרץ, "דברי ימי ישראל".
יש לציין כי באחד מהקורסים שלימד בבית המדרש לרבנים בברלין, על חיי הרוח וההשכלה בעת החדשה, התמקד אלבוגן בחיי הרוח של יהודי גרמניה. משנשאל מדוע איננו מלמד על חיי הרוח של יהדות מזרח אירופה, ענה כי כל הקורה שם, לרבות תולדות הרוח וההשכלה, הם העתק של תולדות הרוח וההשכלה הברלינאית. מאידך סבר כי גרץ לא תיאר את יהדות מזרח ארופה נכונה ודעותיו השליליות כנגד תורת הקבלה ותנועת החסידות היו שגויות.
מחקרים ורשימות נוספים שפרסם אלבוגן היו על הפייטן אלעזר קליר, רב סעדיה גאון וסידורו, הרמב"ם וספרו משנה תורה, רש"י, שפינוזה, שד"ל, אברהם גייגר, משה שטיינשניידר, צונץ, שמעון דובנוב ועוד.
בנוסף, הוא היה העורך, עם אחרים, של מספר רב של כתבים מדעיים ואנציקלופדיות, מביניהם ניתן למנות את גרמניה יודאיקה (2 כרכים, בשנים 1917 ו-1934), Geschichte der Juden in Deutschland (בעריכתו יצאו 7 כרכים, בשנים 1919–1938), כתב העת דביר (2 כרכים, בשנים 1923–1924), "הלקסיקון היהודי" (Jüdisches Lexikon; יצא ב-4 חלקים, 5 כרכים, בשנים 1927–1930), "אנציקלופדיה יודאיקה" (10 כרכים, בשנים 1928–1934), אנציקלופדיה אשכול (2 כרכים, בשנים 1929 ו- 1932), וכן Universal Jewish Encyclopedia (בעריכתו יצאו 10 כרכים, בשנים 1939–1943). בנוסף הוציא לאור מחדש את כתביו של משה מנדלסזון (יצאו לאור 7 כרכים בלבד, בשנים 1929–1939).
במסגרת פעילותו בתנועת חכמת ישראל היה אלבוגן מכותביו העיקריים של הסידור האחיד: תפילות לכל השנה, בשנת 1932, והחזיר לתפילה את התפילות שהתנועה הרפורמית ביטלה בשעתו על מנת לשוות ליהדות מראה של דת אוניברסלית יותר.