google/wiki40b huggingface dataset:
האפקט האידיאומוטורי

האפקט האידיאומוטורי הוא תופעה פסיכולוגית בה אדם מבצע פעולות בצורה לא מודעת. בדומה לתגובה הרפלקסיבית לכאב, הגוף לעיתים פועל בצורה לא מודעת, ללא החלטה רצונית של האדם ליזום פעולה. לדוגמה, דמעות נוצרות בעיניים בצורה לא מודעת בהשפעת רגש העצבות, בדרך כלל ללא החלטה רצונית לבכות. 
מהפנטי במה מנצלים את האפקט האידיאומוטורי לצורכי בידור. בעזרתו הם משכנעים מתנדבים מהקהל לבצע פעולה כלשהי בלי שהם החליטו או רצו לבצעה מלכתחילה. המתנדבים בדרך כלל אינם זוכרים את ביצוע הפעולה בדומה לאנשים ההולכים מתוך שינה שאינם מודעים לכך שהם פועלים על פי גירויים במוחם, ולא בעולם החיצוני. תגובות לא מודעות עדינות יותר מנוצלות על ידי קוסמים ואמני אשליות כדי לבצע תרגילים המבוססים לכאורה על "קריאת מחשבות". 
תופעות כמו כתיבה אוטומטית, גילוי מים או אבנים טובות מתחת לאדמה, תקשורת עם מוגבלים בעזרת מקלדת, סיאנס בעזרת לוח וויג'י, גם כן מיוחסות על ידי אנשי המדע לאפקט האידיאומוטורי. לעומתם, מיסטיקנים מייחסים את התנועה להסבר על טבעי כלשהו, ומשתתפים רבים בטקסים כאלו משוכנעים כי לא ניתן לייחס את התנועה אליהם בלבד.
המונח הוטבע לראשונה על ידי ויליאם בנימין קרפנטר בשנת 1852. במאמר שכתב, קרפנטר טען כי תנועת שריר יכולה להתבצע ללא החלטה מודעת.
ניסויים מדעיים שביצעו המדען האנגלי מייקל פרדיי, הכימאי הצרפתי מישל שוורול והפסיכולוג האמריקני ויליאם ג'יימס, הראו כי תופעות רבות שיוחסו לכוחות או "אנרגיות" מיסטיים או רוחניים ניתנות להסבר על פי תנועה אידיאומוטורית. מעבר לכך, הניסויים הראו כי גם אנשים "ישרים ואינטליגנטיים עלולים לבצע תנועה לא מודעת ולא רצונית המתאימה את עצמה לתוצאות הרצויות". בנוסף הם הראו איך סוגסטיות שיכולות לכוון להתנהגות מסוימת, ניתנות ומשפיעות גם בעזרת רמזים עדינים. 
מרפאים אלטרנטיבים מסוימים טוענים כי הם עושים שימוש באפקט האידיאומוטורי כדי לתקשר עם תת-המודע של המטופל בעזרת מערכת של תנועות פיזיות כגון תנועת אצבעות או החזקת מטוטלת, המסמנות "כן", "לא" ו"אני לא מוכן לגלות את זה בצורה מודעת". לטענות אלה אין אישוש מדעי.
פביאן דרזנר

ביוגרפיה

בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה בספטמבר 1961 זכה דרזנר במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.45 מטר, אחרי אליהו קייקוב מישראל שקבע שיא מכביה חדש של 14.12 מטר ומייק הרמן מארצות הברית (14.07 מטר).

אלוף ישראל בקפיצה משולשת

באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 1962 זכה דרזנר במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.40 מטר, לפני אליהו קייקוב ממכבי תל אביב (12.72 מטר) וד. בן חנוך מהפועל בארי (12.58 מטר).

אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצת 400 מטר משוכות

באליפות ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בסוף יוני 1963 זכה דרזנר במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 58.5 שניות, שיפור לשיא הקודם 59.6 שניות, לפני יאיר טאו מהפועל הרצליה (1:00.6 דקות) ועודד גינדין מהפועל נען (1:01.3 דקות).
חגית הלפרין

חגית הלפרין (נולדה ב-11 ביוני 1945), היא עמיתת מחקר באוניברסיטת תל אביב, חוקרת ספרות ישראלית. מנהלת ארכיוני הסופרים של מרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית באוניברסיטת תל אביב ופרופסור לספרות עברית במכללת סמינר הקיבוצים. עבודת הדוקטור שלה נכתבה על המשורר אלכסנדר פן, וכותרתה: 'יסודות סטטיים ודינמיים ביצירת אלכסנדר פן וגלגוליהם' (אוניברסיטת תל אביב, 1987). הלפרין היא בתו של הסופר והמסאי ישראל כהן ואחותה הצעירה של חוקרת הספרות נורית גוברין.
קומוטטור (אלקטרוניקה)

קוֹמוּטָטוֹר (או מחלף) הוא מפסק אלקטרוני מסתובב שמטרתו הוא החלפת כוון של מתח חשמלי או זרם חשמלי. 
קומוטטור הוא מרכיב ברוב המכונות לזרם ישר ומחבר בין הרוטור למברשות שמחוברות למעגל החשמלי הוא משמש לשינוי הכיוון של השדה המגנטי כך שמומנט הסיבוב של ציר המנוע (הרוטור) יהיה בכיוון אחד. הקומוטטוטר מורכב משני חצאי גליל נחושת כך שכל פעם שהכיווניות של השדה המגנטי ברוטור משתנה, חצי גליל אחר מחובר אל חיבור הפלוס והמינוס במעגל החשמלי, כך ששינוי הכיוון של השדה המגנטי אינו משפיע על כיוון הזרם שזורם במעגל החשמלי. 
הקומוטטור הראשון נבנה על ידי היפוליט פיקסי בדינמו לזרם ישר שהוא ייצר בהדרכתו של אנדרה מרי אמפר.
הקומוטטור האלקטרוני משמש גם כרכיב פנימי של נטל (משנק) אלקטרוני, בהם הוא משמש כמהפך כוון אספקת זרם לנורה לצורך הפעלתה בכוון מתחלף (AC) בניגוד להפעלתה בכוון אחד (DC).
צ'אד מייקל מאריי

ביוגרפיה

מאריי נולד בקלרנס, ניו יורק. יש לו שלושה אחים ואחות. אמו עזבה את המשפחה כשהיה בן 10, ואביו גידל את צ'אד ואחיו לבד. כשהיה בן 15 החל לשחק פוטבול. כששיחק בתיכון נפצע, וכששהה בבית החולים עודדה אותו האחות להתחיל בקריירת דוגמנות. הוא זכה במלגה מסוכנות דוגמנות בבאפלו ונסע לכנס באורלנדו. שם, סוכן בשם ג'ון סימונס מלוס אנג'לס גילה אותו, ושכנע אותו לפתוח בקריירת משחק לאחר שיסיים את לימודיו.

קריירה מוקדמת

ב-1999 הגיע מאריי להוליווד ודגמן עבור חברות האופנה "סקצ'רס", "טומי הילפיגר" ו"גוצ'י". שנה לאחר מכן, לוהק לסדרת הטלוויזיה של רשת The WB "בנות גילמור" בתפקיד טריסטן דרגיי, הפרחח העשיר. מאריי היה לאחד השחקנים הראשיים בעונה הראשונה של הסדרה, ולאחר מכן שב למספר פרקים בעונה השנייה. 
הופעתו הראשונה כשחקן הייתה בסדרת הטלוויזיה "Diagnosis: Murder". לאחר מכן השתתף בסדרות "Aftermath" ו-"CSI". בנוסף, הופיע בתפקיד קטן במותחן "Megiddo: The Omega Code 2". תפקידים גדולים יותר קיבל בסדרות בנות גילמור ודוסון קריק.

הפריצה הגדולה

ב-2003 לוהק לתפקיד לוקאס סקוט בסדרה "מגרש ביתי", התפקיד המשמעותי בקריירה שלו עד כה. הסדרה עדיין משודרת בארצות הברית ובמדינות נוספות ובהן ישראל. במקביל להשתתפותו ב"מגרש ביתי", השתתף מאריי במספר סרטי קולנוע: "שישי הפוך", לצדה של לינדזי לוהאן (2003), "סיפור סינדרלה" לצידה של הילארי דאף (2004) ו"בית השעווה" לצדה של פאריס הילטון (2005). ב-2006, הוא הופיע בתפקיד משני בסרט "יחידת האמיצים" לצידם של סמואל ל. ג'קסון וג'סיקה ביל.
בשנת 2010, הופיע בקליפ של אלישה קיז לשיר "Un-Thinkable". 
בשנת 2013, הופיע בסרט "תחנת פרוטווייל". הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל סאנדאנס. ב-2015, הוא השתתף במספר פרקים בסדרה הסוכנת קרטר.

כתיבה

מאריי כתב רומן בשם "Everlast" אשר יצא לאור בספטמבר 2011. בשנת 2017 הוא פרסם את "Drifter American": סיפור מרגש של אהבה ורצח, שאותו שיתף יחד עם הת'ר גראהם. המותחן הרומנטי היה בהשראת חלום.

חיים אישיים

במאי 2004 התארס לסופיה בוש, ששיחקה לצידו ב"מגרש ביתי", וב-16 באפריל 2005 הם התחתנו בסנטה מוניקה, קליפורניה. לאחר 5 חודשים הם התגרשו. בפברואר 2006 הגישה בוש מסמכים לביטול הגירושין, תוך ציון הונאה. עתירתה של בוש נדחתה, והיא ומאריי התגרשו סופית בדצמבר 2006. 
באפריל 2006, הוא התארס לדוגמנית קנזי דלטו אותה פגש גם בסט של "מגרש ביתי" שם שיחקה תפקיד קטנטן בתור מעודדת, הזוג נפרד באוגוסט 2013. ב-2014 הוא החל בזוגיות עם השחקנית שרה רומר. הם נישאו ב-2015 ובינואר הזוג הודיע שהם מצפים לילד ראשון. ב-31 במאי 2015 נולד בנם הבכור. בתם השנייה נולדה במרץ 2017.
מירה בלבן

קורות חיים

מירה בלבן (לבית עשור) נולדה בשנת 1947 בתל אביב. הוריה, יוצאי מזרח אירופה. עלו לישראל לחוד, במסגרת תנועות נוער חלוציות. אביה היה בקיבוץ מסדה שבעמק הירדן, ואימה הייתה בקבוץ נירעם בדרום. בזמן מלחמת העולם השנייה אימה התגייסה לצבא הבריטי במסגרת ה-ATS (Auxiliary Territorial Service), ושהתה במצרים עד סיומה. לאחר המלחמה הוריה התחתנו וקבעו את משכנם בתל אביב. אימה למדה ואחר כך עבדה כמורה לכלכלת בית, ואביה עבד כטייח בבניין.
בלבן גדלה ביד אליהו בתל אביב. בצעירותה היא למדה גם מוזיקה (תאוריה ופסנתר) וגם מקצועות מדויקים – מתמטיקה ופיזיקה. אחרי התיכון, היא למדה מוזיקה באקדמיה למוסיקה בתל אביב, ומתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב. תואר שני ותואר שלישי מירה בלבן למדה במכון ויצמן, מדעי המחשב. לאחר סיום הלימודים במכון ויצמן היא שהתה כחמש וחצי שנים בארצות הברית, ואז חזרה לישראל, לאוניברסיטת בן-גוריון שם היא עובדת עד היום.

פעילותה המחקרית

תחומי המחקר של מירה בלבן התרכזו בהתחלה בניסיונות להבנה וניסוח בסיס פורמלי לידע ולסגנונות מוזיקליים שונים. בהמשך, בלבן עברה לעסוק בייצוג יידע במערכות ממוחשבות ובבינה מלאכותית. כיום היא עוסקת בהנדסת תוכנה, בתחום של בניית מודלים ושפות למערכות תוכנה, תחום חיוני לבנייה של מערכות מורכבות, הכוללות רכיבים מסוגים שונים, שצריכות לשרוד שינויים תכופים ובלתי צפויים בטכנולוגיה ובהרכב האנושי של המפתחים והמשתמשים. כרגע, הדגש המרכזי שלה הוא על בנייה של מערכות ושפות מבוססות לוגיקה שיעזרו בבניית מערכות תוכנה בעידן הנוכחי. הבסיס המתמטי הוא הכרחי על מנת לאפשר את הגמישות הנדרשת בתקופה שבה הטכנולוגיה, הדרישה, והתפיסה של מערכות משתנים בקצב מהיר. מירה בלבן פרסמה מאמרים רבים בתחום המוזיקה ומדעי המחשב, והיא גם מרצה במספר קורסים באוניברסיטת בין גוריון מאז שנת 2005.
אחת מפריצות הדרך החשובות שלה בעולם המדע, הייתה כתיבת הספר שלה: Understanding Music with AI: Perspectives on Music Cognition. הספר הזה מספק מבוא אינפורמטיבי ומדויק למחקר מתמשך על המוזיקה כתהליך קוגניטיבי, ומביא קוהרנטיות חדשה למדע המתפתח של הפעילות המוזיקלית. מטרת המחקר הייתה לגלות כיצד ניתן לפענח את הפעילויות הללו, להבין אותן, לדגמן ולתמוך בהן באמצעות שימוש בתוכנות מחשב. כל פרק נתון בפרספקטיבה על ידי העורכים, והחקירות האמפיריות ממוסגרות בדיון על אופי המוזיקולוגיה הקוגניטיבית ועל בעיות אפיסטמולוגיות של מודלים של פעולה מוזיקלית. התרומות, שנלקחו משתי סדנאות בינלאומיות על AI ומוזיקה שהתקיימו בשנים 1988 ו-1989, מקובצות בשבעה חלקים. נושאים בקטעים אלה לוקחים שתי השקפות על טבעו של המוזיקולוגיה הקוגניטיבית, עקרונות של יצירת מודלים של מוזיקה, גישות להרכב מוזיקה, ניתוח מוזיקה על ידי סינתזה, ביצועים בזמן אמת של מוזיקה, תפיסת מוזיקה ולמידה/שיעורים.
בצד הפעילות המחקרית, מירה בלבן גם עוסקת בנגינת מוזיקה קאמרית, ומשתתפת בסדנאות במקומות שונים. בנוסף, בלבן מנסה לקדם לימודי מוזיקה ומחשב ומה שביניהם באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
סמל רומניה

היסטוריה

הרעיון המקורי של הסמל הוא משנת 1859, כאשר ולאכיה ונסיכות מולדובה התאחדו על ידי בחירת אותו שליט, אלכסנדרו יואן קוזה. אז סוכם על שתי דמויות מרכזיות - העיט והשור. עד לשנת 1866 היו מספר גרסאות. באותה שנה נבחר להיות שליט הנסיכויות הרומניות המאוחדות מי שעתיד להיות קרול הראשון, מלך רומניה. המגן חולק ל-4 חלקים - בראשון וה-3 היה נשר, ב-2 וה-4 היה שור. מעל המגן התווסף סמל של משפחת הוהנצולרן-זיגמרינגן. לאחר מלחמת העצמאות התווספו סמלים של דוברוג'ה ( דולפינים) ואולטניה (אריה). מעל המגן התווסף כתר כסימן למלכות. בשנת 1922, עם הוספת טרנסילבניה, שונה הסמל פעם נוספת. בתקופת השלטון הקומוניסטי היה בתוקף סמל אחר.
שמעון לוי (פרופסור)

שמעון לוי (נולד ב-13 ביולי 1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, חוקר תיאטרון, מתרגם, במאי תיאטרון, מבקר אמנות, מחזאי ומנהל סדנאות תיאטרון. מרצה במסלול וולדורף בסמינר דוד ילין בירושלים. תחומי מחקרו העיקריים: תיאטרון ישראלי, הדרמה של סמואל בקט – תחום בו הוא נחשב מומחה עולמי; תסכיתי רדיו; תנ"ך כתיאטרון, תחום מחקרי פורץ-דרך; ותאוריות כאוס בתיאטרון.

על חייו

בן להורים יוצאי גרמניה ואוסטריה. אב לשלושה. נשוי בשלישית, לשרון מימון לוי. 
גדל בשכונת גאולה בירושלים. לאחר שביתו הופגז במלחמת השחרור, עברה המשפחה לרחביה, על גדת עמק המצלבה.. למד בבית הספר בית הילד ובתיכון ליד האוניברסיטה העברית. הצטרף לגרעין נח"ל, המשיך בקורס מ"כים, אחריו בקורס קצינים ונשאר להדריך בו. בתום שירותו הצבאי נסע לשנת טיול והרחבת אופקים באירופה. כקצין מילואים בחי"ר השתתף במלחמת ששת הימים ושב ארצה משהותו בקנדה למלחמת יום כיפור.
בעל תואר ראשון בספרות אנגלית ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית, השתתף בהצגות שביים פרופסור אריה זקס ובעצמו ביים את "המשתה" של אפלטון. בעל תואר שני בהצטיינות בספרות אנגלית עם התמחות בדרמה רדיופונית והחל ללמד כעוזר הוראה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היה מורה בבי"ס תיכון; קריין, עורך ובמאי בקול ישראל. ב-1973 הוזמן ללמד במחלקה ללימודי יהדות באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, וקיבל תואר דוקטור מהחוג לספרות אנגלית, על תזה שעסקה במחזותיו של סמואל בקט. שב לישראל ב-1980 וחזר ללמד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היה מפיק, ראש מגמת בימוי, ראש המגמה העיונית וראש החוג בשנים 2000 - 2005. לימד קורסים בתיאטרון וביים גם בסמינר הקיבוצים, בסמינר דוד ילין ועוד. 
היה מנהלו האמנותי של פסטיבל עכו בשנים 1986-1987, והמשיך להיות פעיל בפסטיבל עד שנת 2010 כחבר ועדת-ההיגוי. עוטר כ"יקיר עכו". התפטר מהוועד המנהל ב-2017 במחאה על התערבות העירייה ברפרטואר הפסטיבל. היה דרמטורג בתיאטרון הבימה ובחאן הירושלמי. כיהן כראש או חבר בוועדות ציבוריות כגון אמנות לעם, סל תרבות, משרד התרבות, ובוועדות לפרסי תיאטרון כמו פרס האקדמיה, פרס הפרינג' ועוד. 
כתב מאות ביקורות תיאטרון, רשימות ומאמרים בעיתונות יומית ומקצועית וכן בשיחות רדיו. תרגם כ-150 מחזות מאנגלית ומגרמנית, וכן שירה ופרוזה. ביים בתיאטרון וברדיו, בארץ ובחו"ל. נשא מאות הרצאות פתוחות לציבור, בעיקר על תיאטרון. פרסם מאמרים מקצועיים בעברית, אנגלית וגרמנית, שתורגמו לערבית, פולנית, צרפתית ועוד. הרצה בכמאתיים וחמישים כנסים מקצועיים. מנהל את הוצאת אסף, מחקרי-תיאטרון ומחזות.
בנו הוא המחזאי, הבמאי והמשורר יונתן לוי.
לייב קוניוחובסקי

לייב קוניוחובסקי (18 בנובמבר 1910 - 22 בפברואר 2003) היה מראיין, עורך וכותב את סיפוריהם של ניצולי שואת יהדות ליטא, מייד בסיום מלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה

לייב קוניוחובסקי (קאניוכאווסקי) (LEYB KONIUCHOWSKI) נולד באליטא Alytus שבליטא ב-18 בנובמבר 1910. מהנדס במקצועו, הוא התגורר בקובנה. בתקופת הכיבוש הגרמני התגורר קוניוחובסקי בגטו קובנה ועבד שם עד בריחתו. הוא מצא מקלט בבונקר בבית איכרים ובו שהה עד לשחרור בידי הצבא האדום ב-1944.
בתום המלחמה יצא קוניוחובסקי, ביוזמתו הפרטית, לתעד את גורל יהדות ליטא בזמן שואת יהודי ליטא. במשך יותר משנתיים (החל מ-1944) הוא ראיין קרוב ל-170 יהודים ב-23 מחוזות בליטא עצמה ומאוחר יותר במחנות העקורים שארית הפליטה בגרמניה, שם התגורר במשך תקופה זו. מגרמניה הוא היגר לארצות הברית, בסיוע ארגון היאס.
הוא נפטר בפלורידה ב-22 בפברואר 2003.
קוניוחובסקי אימץ את שיטת הראיון הקבוצתי כדרך היעילה ביותר לבסס את סיפור המעשה, וחלק מראיונותיו היו ראיונות קבוצתיים. הוא היה מראיין מספר יהודים מעיירה או מאזור מסוים בליטא וכותב ביידיש את הסיפורים ששמע. הוא הוסיף רשימה של שמות הקורבנות שהוזכרו, ובכך תיעד שמות של אלפי קורבנות השואה. כמו כן הוא היה מוסיף רשימה של שמות מבצעי הפשעים, מקומיים וגרמנים. בסיום התהליך הוא היה מחתים את המרואיינים על תצהיר המעיד על כך שהעובדות שהוצגו בסיפור נכונות. סיפורי הראיונות שלו מסתכמים בכמעט 1700 עמודים. קוניוחובסקי לא חשש להשתמש בתאורים ספרותיים בזמן כתיבת הסיפורים. ההיסטוריון פיליפ פרידמן Filip Friedman, שהעריך מאוד את עבודתו של קוניוחובסקי, תיאר את סיפורי הראיונות כרומנים.
ביחד עם יחידי סגולה אחרים, בעצם לקיחת עדויות של ניצולים מייד לאחר המלחמה, טרם קוניוחובסקי לתיעוד מעשי הזוועה של השואה, מפי האנשים שעברו אותה כקורבנות, הרבה לפני שהמונח שואה בכלל הוטבע, או שהייתה לניצולים ההזדמנות להפנים את המאורעות שקרו אותם ולתארם בקונטקסט ההיסטורי והגלובלי שלהם. בעבודת המחקר שלו באוניברסיטת אינדיאנה כותב ההיסטוריון ת. פילדר וואלון:  
"... במובן מסוים, מאשרים מסמכי קוניוחובסקי את מה שכבר ידענו על השואה של יהדות ליטא, כלומר שהשואה במחוזות ליטא נעשתה בצורה פרימיטיבית, והמרצחים (לעיתים קרובות תושבים מקומיים) ביצעו את מעשיהם בקרבת קורבנותיהם. אבל במובנים אחרים, העדויות שרשם קוניוחובסקי מספקות תובנות חדשות. שלא כמו נרטיבים דומיננטיים שהצדיקו את המוטיבציה של המשתתפים המקומיים תחת המיתוס של "בולשביזם-יהודי" או החוויה החדשה שחוו מהכיבוש והדיכוי הסובייטי, מסמכי קוניוחובסקי חושפים ליטא פרובינציאלית, שבה האנטישמיות הנוצרית העזה היא שהניעה את המשתתפים לביצוע רצח עם, תוך ליבוי ההסתה במהלך מאורעות אנטי-יהודיים מבויימים. 
בעוד שהרושם המוחץ שמתקבל ממסמכי קוניוחובסקי הוא של אובדן חסר גבולות, העדויות גם מעניקות דבר נוסף: זיכרון שונה בתכלית מהראיונות והדיווחים שנלקחו ממבצעי הפשעים, שהעדיפו להשכיח ולטשטש את האנושיות של קורבנותיהם..."
רב שמואל בן חפני גאון

ייחוסו

רב שמואל נולד למשפחה של כהנים ששימשו בגאונות, סבו (אב-אביו) היה רב כהן צדק בר איבומאי הכהן, וכן סב-סבו מרדכי כהנא גאון, שימש כראש ישיבה וכגאון.

חיבוריו

מחבר פורה אשר כתב כשישים וחמישה חיבורים שורבם נכתבו בלשון ערבית אבל בכתב עברי. כן כתב שו"ת בעברית, ערבית וארמית. תחומי הכתיבה שלו נרחבים: פרשנות מקרא, פרשנות תלמוד, הלכה, מתודולוגיה תלמודית ופילוסופיה. רשב"ח כתב את חיבוריו בערבית-יהודית ורובם ככולם נעלמו לאחר ירידת המרכז בבבל. החיבורים נשכחו מלב במהלך ימי הביניים ונותרה רק עדותו של אברהם אבן דאוד בספר הקבלה (וממנו העתיק מנחם המאירי) שרשב"ח "חיבר ספרים הרבה". עם גילוייה של גניזת קהיר נתגלו שרידים של חיבורי רב שמואל בן חפני הכהן, אולם גם עתה, למעלה ממאה שנה לאחר גילוי הגניזות, נשארו בקרן זווית רוב חיבורי ההלכה של הגאונים, ובהם חיבוריו.

הגותו

בתחום הפילוסופיה אימץ רב שמואל הכהן את האסכולה הבצרית של הכלאם המועתזילי, והיה מעורה בחיים התרבותיים של הסביבה המוסלמית. לפי עדותו של חתנו רב האי גאון, בן חפני "הירבה לקרות בספרי הנוכרים", כלומר בספרי חכמי הכלאם המוסלמים. הוא פירש את המקרא בצורה רציונלית, דחה את האמונה בשדים, בכשפים ובאסטרולוגיה.
גם בנסים לא האמין רב שמואל, מלבד אלה שהוזכרו במקרא. לדעתו, הנסים הכוללים שינוי מערכות הטבע יכולים להיות אך ורק על ידי הנביאים ולא על ידי הצדיקים. דוגמה לכך הוא פירושו למעשה בעלת האוב מעין דור שהעלתה את שמואל באוב. רשב"ח לא קיבל את המובן הפשוט של הסיפור. לדבריו לא דיבר שמואל עם שאול כלל "וחס ושלום לא עלה מקברו", אלא הכל היה מעשה רמאות של האישה. הוא מוסיף כי "אף על פי שמשמעות דברי החכמים ז"ל בגמרא כי אמת היה שהחיתה האשה את שמואל, לא יקובלו הדברים במקום שיש מכחישים להם מן השכל".
כינורו של רוטשילד

עלילה

הגיבור הראשי הוא יעקב איבאנוב המכונה "ברונזה", איש קר, ממורמר ומנוכר לסביבתו. הוא בן שבעים וחי עם אשתו, מַארפָה, בדלות ועוני בעיירה קטנה, ומתפרנס משני עיסוקים: בניית ארונות מתים ונגינה בכינור. יעקב מחשב כל הזמן את כספו, כשהחיסכון הופך מטרה בפני עצמה. אהבתו היחידה היא נגינה בכינור. למרות היותו אנטישמי, הוא מנגן לפרנסתו באירועים יהודיים, בלית ברירה. 
יום אחד חולה מארפה, וגוססת. גסיסתה גורמת לו למחשבות של חרטה וצער על התנהגותו המזלזלת, הקרה והאדישה כלפיה. ערב מותה, היא מזכירה לו את עברם המשותף ואת התינוקת המשותפת שהייתה להם, אך יעקב אינו זוכר, ואומר למארפה שהיא הוזה. לעת בוקר, מתה מארפה, ויעקב ממשיך בחשבון הנפש שלו כאשר הוא נזכר כמה הייתה מסורה כלפיו.
בלווייתה של מארפה חוזר יעקב שוב לדפוס הקבוע של מחשבה על ההפסד, כשדאג לכל הוצאות הלוויה בעצמו כדי שלא יצטרך לשלם, ואף שמח על בניית ארון הקבורה שבנה בעודה בחיים. כשהוא מגיע הביתה הוא חווה לראשונה את הבדידות ומתחיל לחשוב ולהרהר על מארפה ולהצטער על מותה. תוך כדי הרהורים אלו, נקלע בדרכו יהודי בשם רוטשילד, שבא להזמינו לנגן בתזמורת ולהחליף נגן אחר אשר חלה. יעקב כל כך שקוע בחשבון הנפש שלו, שהוא תופס את רוטשילד כקורבן ומתנפל עליו בקללות ובמכות, עד אשר היהודי נאלץ לברוח. יעקב הולך לנהר שם הוא מתרכך ונזכר באשתו ובתינוקת.
מאוחר יותר בסיפור, מגיע לביתו רוטשילד, אשר נשלח לקרוא ליעקב שינגן בחתונה. רוטשילד, שעדיין מבולבל ממפגשו הקודם עם יעקב, חושש להתקרב אליו ומתחנן שלא יכה אותו, אך יעקב מפתיע אותו בחביבותו ומתנצל בפניו על כך שלא יוכל לנגן באירוע המתוכנן מכיוון שהוא חולה.
מחלתו של יעקב מחמירה, וכשהוא שוכב על ערש דווי, בקשתו האחרונה היא לתת את הכינור לרוטשילד, לאות פיוס. בקשה זו מביעה למעשה את כל התהליך שעבר יעקב במהלך הסיפור: את חשבון הנפש שלו, את כאב ההחמצה שלו, ואת התחברותו מחדש לטבע ולאנושות. מאז, הכינור הופך לכלי הנגינה של רוטשילד.

עיבוד מוזיקלי

המלחין היהודי-רוסי הצעיר וֶניאמין (בנימין) פליישמן , שלמד בשנים 1939–1941 אצל דמיטרי שוסטקוביץ' בקונסרבטוריון של לנינגרד, חיבר בהשפעת מורו אופרה במערכה אחת בשם "כינורו של רוטשילד" , המבוססת על סיפורו של צ'כוב, ובה עשה שימוש מסוים במוטיבים מוזיקליים יהודיים.
פליישמן נהרג בקרב בספטמבר 1941, וכששמע שוסטקוביץ על מותו, במאי 1941, הזמין מהוריו של פליישמן עותק של יצירתו, ובפברואר 1944 סיים אותה ותזמר אותה.

עיבודים תיאטרוניים

בשנת 1964 הועלה הסיפור בתיאטרון העונות במסגרת התוכנית "עסקי נישואים", שכללה ארבעה מערכונים המבוססים על סיפורי צ'כוב בעיבודו של נסים אלוני.
מחזהו המאוחר של חנוך לוין "אשכבה" מבוסס על שלושה מסיפוריו של צ'כוב: "כינורו של רוטשילד", "יגון" (מועקה) ו"בבקעה". הזקן והזקנה שמופיעים במחזה הם פרפרזה על יעקב ברונזה ומארפה.
אדון וגברת אנדרוז

תיאור הציור

בציור מוצגים רוברט אנדרסון בן העשרים ושתיים הניצב ליד רעיתו בת השש-עשרה, פרנסיס קארטר. הזוג נישא בנובמבר 1748 וגיינסבורו החל ליצור את הציור זמן קצר לאחר נישואיהם. רוברט ניצב לצד רעייתו, נשען על עץ אלון ומחזיק תחת כתפו רובה ציד. לצידו ניצב כלב ציד. פרנסיס, אשתו, יושבת על ספסל מתכת ובו פיתוחים בסגנון הרוקוקו. היא לבושה שמלה כחולה ורחבה וחובשת כובע. אופן תיאורה מצביע על השפעת יצירתו של אנתוני ואן דייק על גיינסבורו, אשר היה בתחילת שנות העשרים שלו. האזור בו מונחות ידיה, על גבי השמלה מתואר כריק ביחס לנהוג בתקופה. ייתכן כי באזור זה התכוון גיינסבורו לצייר את גברת אנדרוז מחזיקה פסיון מת, כשהרובה והכלב מרמזים על הציד שבמהלכו כנראה נורה הפסיון. את תיאור ז'אנר הדיוקן המשפחתי מצרף גיינסבורו אל תיאור נוף, התופש את רוב שטחה של הקומפוזיציה.
יחסי ישראל–סנגל

היסטוריה

ב-16 בספטמבר 1960 סנגל ביקשה ממספר מדינות ובין היתר מישראל שיכירו בה כמדינה. ב-27 בספטמבר הודיעה ישראל כי היא מכירה בסנגל כמדינה. בשנת 1962 פורסם כי היחסים בין המדינות מתחממים. כן באותה שנה מינתה ישראל שגריר בסנגל.
ב-1966 ביקר ראש הממשלה לוי אשכול בסנגל, היה זה הביקור הראשון של ראש ממשלת ישראל.
ב-1971 הגיעה לישראל משלחת של ארבעה נשיאים ממדינות אפריקה מניגריה, קונגו, קמרון וסנגל לטובת קידום השלום במזרח התיכון וליישום החלטת מועצת הביטחון 242 (לסיום השליטה בשטחים שכבשה ישראל ב-1967). בעת ביקורו בארץ, הנשיא לאופולד סנגהור - שכיהן בתפקיד מאז סנגל הפכה למדינה עצמאית ב-1960 ועד לשנת 1980 - השווה את הציונות לתנועות השחרור הלאומי והדה-קולוניזציה באפריקה.  
בשנת 1973, הודיע נשיא סנגל, כי על אף ששיתוף הפעולה בין המדינות הוקפא, היחסים לא ינותקו. בשנת 1978 הודיע הנשיא כי יחדש את הקשרים עם ישראל, עד אשר יווכח כי השלום עם מצריים מתקדם דיו.  
ב-1994 נחתם הסכם שיתוף פעולה כלכלי בין שתי המדינות, בשנת 2010 עמד היצוא מישראל לסנגל על 3.3 מיליון דולר.
בשנת 2008 דווח כי התקיימו דיונים בין הפת"ח לחמאס בתיווך נשיא סנגל עבדוליי ואד, כאשר נידונו גם נושאים הקשורים לעמדה בנוגע להסדר קבע עם ישראל.
משרד החקלאות מקיים פרויקטים משותפים במטרה לספק מענה למחסור במים לחקלאי סנגל. פרויקט "טיפה" כלל הטמעת מערכת השקיה מתקדמת על ידי ישראל.
בספטמבר 2016, נפגש ראש הממשלה בנימין נתניהו עם נשיא סנגל מאקי סאל, בפגישה אמר נתניהו: "יש לנו מערכת יחסים נהדרת בין ישראל לסנגל, ואנחנו עתידים לעשותה נהדרת עוד יותר", ואף הזמין את הנשיא לביקור בישראל.
בדצמבר 2016, בעקבות קבלת החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהוגשה ונתמכה בין היתר גם על ידי סנגל, הורה ראש הממשלה נתניהו להחזיר את שגריר ישראל בסנגל להתייעצות, לבטל את תוכניות הסיוע ולבטל את ביקורו של שר החוץ של סנגל בישראל.
ביוני 2017 הודיעו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא סנגל מאקי סאל על סיום המשבר בין שתי המדינות.
סימפלי רד

סימפלי רד (באנגלית: Simply Red, "פשוט אדום") היא להקת פופ בריטית שפעלה בין השנים 1984–2010, וחזרה לפעול החל משנת 2015.
הלהקה הוקמה ב-1984 במנצ'סטר על ידי מיק האקנל (Mick Hucknall, שירה), טים קלט (Tim Kellett, חצוצרה וקלידים) ופריץ מק'אינטייר (Fritz McIntyre, שירה וקלידים), שהיו לגרעין הקבוע של הלהקה; סביבם הצטרפו ועזבו אמנים אחרים באופן תדיר. סימפלי רד ידועה למעשה כפרויקט של אדם אחד—האקנל; הוא עצמו ציין זאת בראיונות רבים. שם הלהקה מתייחס לשערו האדמוני של האקנל.
בלהקה השתתפו נגנים ממוצא מגוון: ברזיל (הגיטריסט הייטור ט"פ, Heitor T. P.) ויפן (המתופף גוטה, Gota, אשר הוציא מספר אלבומי סולו), למשל. האקנל כתב כמעט את כל שירי הלהקה בעצמו (בחלקם השתתף מק'אינטייר בהלחנה), למעט מספר שירים שהלהקה חידשה. כל עטיפות אלבומי הלהקה מציגות את האקנל לבדו, ללא עמיתיו.
סימפלי רד יצרה שירי פופ קליטים עם השפעה גדולה של מוזיקת נשמה שחורה. בחלק משיריהם משולבים אלמנטים של ג'אז, פאנק ורגאיי. החל מאלבומם החמישי ניכרת השפעה של מוזיקת דאנס.
אלבומה הרביעי של סימפלי רד, "Stars", אשר יצא ב-1991, הוא המצליח ביותר של הלהקה ואחד האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, עם למעלה מ-20 מיליון עותקים שנמכרו. Stars היה נקודת השיא של הלהקה; האלבומים שהקליטה מאז זכו לביקורות צוננות ולהצלחה מסחרית מצומצמת.
ב-27 באוגוסט 1992 הופיעו סימפלי רד בפארק הירקון בתל אביב במסגרת סיבוב ההופעות של האלבום Stars.
ב-19 בדצמבר 2010, התקיים מופע סיום חגיגי באולם O2 ארנה שבלונדון, מופע שציין את פירוק הלהקה לאחר 25 שנות פעילות, אך הקבוצה שבה להקליט ולהופיע בשנת 2015.
ב-14 ביוני 2016 הופיעה הלהקה בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
Fairytale (שיר של אנדה טריפה)

אירוויזיון 2016

עם השיר השתתפה אנדה טריפה באירוויזיון 2016. בחצי הגמר הצליח השיר להגיע אל המקום ה-16 עם 45 נקודות בסך הכל. בעקבות המיקום הנמוך, לא הצליח השיר להעפיל אל הגמר ובעקבות כך הודחה אלבניה מן התחרות.
הופעתה של טריפה עם השיר צברה כ-300 אלף צפיות בסך הכל.
וצלב יורן

וצלב יורן (בצ'כית: Juráň Václav) היה חסיד אומות העולם צ'כי, שהסתיר בביתו יהודים בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה.

פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

וצלב יורן היה מהנדס בניין ומכר של אריך קולקה מעיר הולדתו ווסטין.
אריך קולקה ובנו אוטו, אשר ברחו מאושוויץ בעת פינוי המחנה, הסתתרו בביתו של יורן וצלב בעיר ווסטין (Vsetín)  במוראביה במזרח צ'כיה, מסוף ינואר עד אמצע מרץ 1945.
אריך קולקה, יליד ווסטין, הכיר את וצלב עוד מתקופת פעילותו במחתרת ב-1939 לפני שנשלח למחנות. קולקה יצר קשר טלפוני עם וצלב מביתו של ד"ר יאנסה פרמיסל, אשר החביא אותו ואת בנו בלילה הראשון לבריחתם. קולקה ביקש מוצלב מקום מסתור זמני. וצלב נתן חסות לקולקה ובנו ולאסיר נוסף, שאותו לא הכיר מעולם. וצלב הסתירם במבנה מבודד מחוץ לעיר, שהיה שייך לו ושימש לאחסון קש וחציר לבהמות. הם התחפרו והסתתרו בין ערימות הקש, כשהוא דואג להביא להם מזון מדי יום.
וצלב המשיך בהסתרה למרות פעילות הפרטיזנים בסביבה, שכללה חיפושים אצל בעלי בתים, שהעניקו מחסה ליהודים. בהמשך עזר בביצוע הסידורים הדרושים להעברתם של אריך קולקה והאסיר הנוסף למקום מסתור אחר בבית משפחת פרידל.
הבן, אוטו דב קולקה, נשאר להסתתר בביתו של וצלב, ועזב למקום מסתור אחר רק כאשר חיפושי הגסטאפו בווסטין התגברו.

הכרה והנצחה

וצלב יורן הוכר ב-2 בינואר 1969 על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם. הטקס התקיים בשגרירות ישראל בסטוקהולם שוודיה. טקס נטיעת עצים לכבודו ולכבוד קארל פרידל התקיים בירושלים בהר הזיכרון ביד ושם ב-15 בדצמבר 1983. את העצים נטעו אריך קולקה ובנו אוטו דב קולקה לכבוד מציליהם.