google/wiki40b huggingface dataset:
יום הזיכרון הבינלאומי לשואה

החלטת האו"ם

יום הזיכרון הבינלאומי לשואה נקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-1 בנובמבר 2005. ההחלטה מספר 60/7 נושאת את הכותרת "זיכרון השואה" וכוללת בסעיפי המבוא שלה אזכור של ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות אדם, מגילת האומות המאוחדות ואת האמנה לענישה ומניעת רצח עם. כמו כן מאזכרת ההחלטה את המושב המיוחד ה-28 של העצרת הכללית שהתקיים ב-24 בינואר 2005, וכן מאזכרת כי בשואה נרצח שליש מהעם היהודי וכן מיעוטים נוספים.
בסעיף האופרטיבי הראשון של ההחלטה קובעת העצרת הכללית את 27 בינואר כ"יום הזיכרון הבינ"ל לזכר קורבנות השואה". עוד בחלקה האופרטיבי של ההחלטה קוראת העצרת הכללית למדינות לפתח תוכניות לימוד בתחום זיכרון השואה, דוחה כל ניסיון להכחשת השואה, מעודדת מדינות לשמר את אתרי מחנות הריכוז וההשמדה, מגנה תופעות של שנאת זרים ואלימות על רקע מוצא אתני או אמונה דתית, ולבסוף מבקשת ממזכ"ל האו"ם לפתח במסגרת מזכירות האו"ם תוכנית "האו"ם והשואה" ולדווח לעצרת הכללית על הפעולות השנתיות של התוכנית.
העצרת הכללית לא הצביעה על ההחלטה - היא התקבלה פה אחד וללא הצבעה. יוזם ההחלטה היה מנהל מחלקת האו"ם במשרד החוץ הישראלי, רון אדם. את המבצע המדיני שהוביל לקבלת ההחלטה והקיף את כל נציגויות ישראל בעולם הוביל וניהל מנכ"ל משרד החוץ באותה תקופה, רון פרושאור. היוזמה כללה גם את קיומו של מושב מיוחד של העצרת הכללית בנושא השואה, שהתקיים בינואר 2005. שר החוץ סילבן שלום השתתף במושב המיוחד בנושא השואה ואף חנך, לצד מזכ"ל האו"ם קופי אנאן, את התערוכה על מחנה ההשמדה אושוויץ שהוצגה במסגרת המושב המיוחד, לראשונה אי פעם במטה האומות המאוחדות בניו יורק. למהלכים הדיפלומטיים של ישראל למען קבלת ההחלטה סייעו מדינות ידידות באו"ם כמו ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, מדינות האיחוד האירופי וכן רוסיה, כמי שחייליה (כוחות הצבא האדום) שחררו את מחנה אושוויץ ב-27 בינואר 1945.
מדי שנה, מאז אימוץ ההחלטה, מציין האו"ם באמצעות מרכזי האו"ם בעולם כולו את יום הזיכרון הבינלאומי לשואה.

ציון היום בגרמניה

בגרמניה מציינים ביום זה את "יום הזיכרון לקורבנות הנאציזם" ("Tag des Gedenkens an die Opfer des Nationalsozialismus"). ההחלטה על ציון היום נתקבלה על ידי הנשיא הפדרלי רומן הרצוג, אשר הפיץ כרוז ב-3 בינואר 1996, ובו הקריאה לציין את התאריך 27 בינואר כיום הזיכרון לשואה.

ציון היום במדינות נוספות

גם ברוסיה וגם במדינות שהיו בעלות הברית מציינים יום זה, אך יש חילוקי דעות על ציון התאריך. חלק מהאנשים מציינים את שחרור אירופה המערבית וחלוקת גרמניה, ואחרים מציינים יום זה כיום אבל על קורבנות היהודים באירופה.
גם מדינות חברות באו"ם שמעולם לא הזכירו את השואה, מיישמות את הקריאה של העצרת הכללית ומקיימות ימי זיכרון לאומיים ב-27 בינואר.
מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג

ביוגרפיה

מוריץ נולד ב-24 באוקטובר 1829 באייזנברג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, לגאורג, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ולמריה לואיזה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וילנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בשנת 1834 מת סבו פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ודודו יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו. שלטונו של יוזף היה מאוד שמרני, ומשום כך נאלץ להתפטר במהלך מהפכות אביב העמים, ואביו גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1851 התגייס מוריץ לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט ההוסרים של המשמר. בשנת 1853 מת אביו גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ואחיו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו. מוריץ עלה בסולם הדרגות הצבאי, ובשנת 1895 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-13 במאי 1907 מת מוריץ בארקו שבטירול, ובשנת 1908 מת אחיו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא בנים, ובנו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
אסף הראל

ביוגרפיה

עד גיל 15, עת עבר לתל אביב, התגורר עם משפחתו בגבעת שמואל. את שנות התיכון עשה בבית הספר תלמה ילין ולאחר מכן התגייס לתיאטרון צה"ל. בעת שירותו הצבאי החל לכתוב במקומון "תל אביב" ולאחר שהשתחרר מהשירות הצבאי כתב ב"מעריב אמריקה", והתקדם שם עד לתפקיד העורך. בעת שהותו בארצות הברית החל להופיע במועדוני סטנד-אפ, ועם חזרתו ארצה המשיך להופיע גם בישראל.
החל ללמוד אדריכלות, אולם עזב את לימודיו. פנה לטלוויזיה ויצר את הסדרה "שוטטות", שבה שיחק, כתב וביים בשתי העונות שלה בערוץ 2 יחד עם ארז בן הרוש ואורי גוטליב.
לאחר מכן היה אחד משלושת כותבי התסריט (יחד עם ירון ניסקי ודורון צור) והבמאי של סדרת הטלוויזיה המצוירת "מ.ק.22". הראל גם ביים ויצר יחד עם אחיו, המפיק אמיר הראל, את הסדרה התיעודית "הפרשה" על העסק הביש, אשר שודרה בערוץ 8.
בספטמבר 2004 החל להנחות מדי לילה את תוכנית האירוח "כל לילה עם אסף הראל" (שצור וניסקי היו הכותבים הראשיים שלה) בערוץ 10. במהלך אחת התוכניות הציג הראל קטע סאטירי על חברת הכנסת רוחמה אברהם. הדבר גרר בעקבותיו תביעת דיבה שאילצה את הראל ואת ערוץ 10 לשלם פיצויים לאברהם. התוכנית ירדה מהמסך במרץ 2005, לאחר עונה אחת.
בשנת 2007 שיחק הראל בסדרה "מסודרים" שיצר עם מולי שגב. הדמות אותה שיחק היא גיא, הבחור השקול והמופנם מבין ארבעה חברים, אשר מכרו את חברת הסטארט-אפ שלהם ב-217 מיליון דולר. בשנת 2009 עלתה עונה שנייה לסדרה.
בשנת 2010 הנחה הראל את תוכנית התרבות "דיבור חדיש" בערוץ 8 לצד מירי חנוך. התוכנית ירדה לאחר עונה אחת.
בשנת 2012 ביים את העונה הראשונה של הסדרה "הפרלמנט" בערוץ 2 וב-2014 את העונה השנייה שזיכתה אותו בפרס הסדרה הקומית הטובה ביותר ובפרס הבימוי בטקס פרסי הטלוויזיה ה-12 של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2014, לאחר כעשור בתחום הטלוויזיה, החליט הראל לעבור לעולם הסטארטפים והקים אפליקציית וידאו בשם ג'ובי (Jovie) המאפשרת לאנשים לצלם עצמם בתוך מערכונים וקטעים מסצנות מוכרות ובכך ליצור סרטוני וידאו קצרים משולבי תוכן. הראל כיהן כמנכ"ל החברה עד סגירתה.
בינואר 2016 שב להגיש תוכנית לייט-נייט יומית בערוץ 10 בשם "לילה טוב עם אסף הראל". ביולי 2016 הרשות השנייה פתחה בהליך הפרה נגד ערוץ 10, בשל מערכון בתוכניתו של הראל שבו חזרו על המילים "כי יוני מת, כי יוני מת" על יוני נתניהו, במסגרת מערכון ביקורתי נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו. הראל עצמו הבהיר למחרת כי לא התכוון כלל ללעוג ליוני נתניהו אלא רק להביע ביקורת כלפי אחיו. ב-21 ביולי המשיך הראל בביקורת בוטה נגד נתניהו וכינה אותו "אפס" ו"מוכר אשליות". בגין זה ובעקבות תלונות צופים נפתח הליך הפרה נוסף. בנובמבר 2016 חזרה התוכנית לעונה שנייה למשך מספר חודשים עד שירדה סופית מן המסך בפברואר 2017.
במאי 2017 החל להגיש את פינת הסאטירה המצולמת "המונולוג" באתר "הארץ". בינואר 2018 חשף במסגרת "המונולוג" כי הוטרד מינית על ידי המנצח מנחם נבנהויז במהלך לימודיו בתלמה ילין, וחשף סיפורים דומים של בוגרים נוספים של בית הספר.
ב-2017 שיחק ב"אלישע", קומדיית מצבים ששודרה בערוץ הילדים בכיכובו של יובל סמו.
ב-7 באוגוסט 2018 הודיע הראל כי יתמודד על ראשות עיריית תל אביב. בבחירות הגיע למקום השלישי, אחרי רון חולדאי ואסף זמיר עם כ-12% מהקולות. רשימתו, "אנחנו העיר", זכתה בכ-4 מנדטים בבחירות למועצת העיר.

חיים אישיים

הראל הוא בנם של חבר הכנסת לשעבר מטעם המערך אהרון הראל ושל סופרת הילדים נירה הראל, והוא אחיינם של אלון ויאיר גרבוז.
הראל היה בזוגיות בשנים 2005–2012 עם העיתונאית דפנה לוסטיג, ובדצמבר 2009 נולדה בתם המשותפת, לילי. מתגורר בתל אביב.
האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס

האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסים ואינטרסקסואלים (באנגלית: International Lesbian, Gay, Bisexual, Trans and Intersex Association) הוא ארגון בינלאומי המאגד יותר מ-1100 ארגוני להט"ב מרחבי העולם. הארגון פעיל בנושאי זכויות להט"ב וזכויות האדם ופועל מול ממשלות בעולם, ארגונים ומול האומות המאוחדות. כיום לאיגוד נציגויות בכ-110 מדינות.
הארגון הוקם ב-8 באוגוסט 1978 תחת השם "International Gay Associatio"  ("האגודה הבינלאומית להומוסקסואליות") במהלך כנס למען שוויון להומוסקסואלים באנגליה שבה נכחו נציגים של 17 ארגונים מ-14 מדינות בעולם. בשנת 1986 שונה שם הארגון לשמו הנוכחי. 
האיגוד משמש כיועץ למועצת אירופה. בשנת 1993 קיבל הארגון מעמד של יועץ למועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות אולם בשנת 1994 נשלל מעמד זה לאחר שהתברר שבמועצת האיגוד חברים ארגונים המעודדים פדופיליה. לאחר הצבעה ברוב של 214 לעומת 30 הוחלט להוציא את הארגונים ההללו ממועצת הארגון בשנת 1994 והארגון פרסם הודעה בה הוא מגנה את תופעת הפדופיליה.
ינה פוקס

ביוגרפיה

פוקס נולד בבודפשט.
במאה ה-19 חל איסור על יהודים בהונגריה לשאת נשק. ינה פוקס לא היה חבר במועדון סיף כלשהו ולא ניצח בתחרויות במסגרת ארצית. בתחרות כניסה לאולימפיאדה בשנת 1908 הגיע שלישי.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה פוקס בשתי מדליות זהב, בתחרות בחרב אישי לפני בלה זולובסקי מהונגריה ווילאם גופולד וון לובסדרוף מבוהמיה ובתחרות בחרב קבוצתי לאחר שהונגריה ניצחה את גרמניה 0-9, את איטליה 5-11 ואת בוהמיה 7-9. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה בוהמיה. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: אוסקר גרדה, דז'ו פולדס, ולאיוש ורקנר.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה פוקס בשתי מדליות זהב, בתחרות בחרב אישי לפני בלה בקאשי וארווין מסרוש שניהם מהונגריה ובתחרות בחרב קבוצתי לפני אוסטריה והולנד ובכך הגן על תאריו. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים פעם נוספת שלושת הסייפים היהודים גרדה, פולדס, וורקנר ולזכייה במדליית כסף עבור אוסטריה היו שותפים שני סייפים יהודים: אוטו הרשמן ואלברט בוגן.
בשנת 1955 נפטר פוקס בבודפשט.
משה אביגל

משה אביגל (מקודם משה אהרן בֵּיגל, נכתב גם בייגיל; 1886, אדר תרמ"ו - 28 באוקטובר 1969, ט"ז בחשוון תש"ל, תל אביב) היה מורה, מחנך ומשורר, מראשי זרם העובדים בחינוך. דגל בשיטה העמלנית.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
משה אביגל (משה אהרון בייגל) נולד בשנת 1886 במושבה החקלאית היהודית הקטנה ניצ'יובקה שבפלך יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית (אוקראינה). ב-1903 הוסמך כמורה בבית ספר עממי.
ב-1911 התקבל לקורסים הפדגוגיים של "חברת מפיצי ההשכלה" בגרודנה בהנהלת אהרן כהנשטם ובהשפעתו של שלום יונה טשרנו. שם גילה את שיטת החינוך העמלנית והחל לתמוך בהּ.
בשנת 1916 פרסם את מאמרו הראשון בנושא הגישה העמלנית: "התורה והעבודה", בקובץ "דרכנו" שבאודסה. במאמרו קרא לחינוך התלמיד לעבודה גופנית והפיכת העבודה לגורם אקטיבי בנוסף ללימוד הרגיל.
בהמשך נסע לפולין וניהל את המשרד הפדגוגי של רשת מוסדות החינוך העבריים "תרבות" בוורשה. בכתב העת הפדגוגי "מסילות", שהשתייך ל"תרבות", הציג את משנתו לגבי הצורך באנשים מחושלים ומחוסנים, שיוכלו לעמוד בתנאים הקשים שבארץ ישראל. לדמות אידיאלית זו קרא "איש המחרת", ותיארהּ כדמות חסונה, שאינה מפונקת באוכל או במשקה, אדם היודע לרכוב על אופניים, לשחות ולהשיט סירה ויהיה מסוגל לשחות בים גם בשעת סופה.
ב-1924 עלה לארץ ישראל והפך לאחד מראשי זרם העובדים. פרסם ספרי הדרכה, מאמרים וחוברות למורים למלאכת יד.
משנת 1931 עבד כמפקח על בתי-הספר של הסתדרות העובדים, ואחר-כך כמפקח ראשי לבתי הספר של זרם העובדים וחבר מחלקת החינוך של כנסת ישראל.  
לאחר הקמת משרד החינוך בשנת 1949 התמנה למנהל מחלקת הפרסומים של המשרד. 
בשנת 1962 זכה בפרס יוסף אהרונוביץ של ההסתדרות, על מפעל חייו החינוכי.
אביגל נפטר לאחר מחלה קצרה בסתיו 1969, בגיל 83. נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
היה נשוי לשפרה לבית נרדי (נרודייצקי). הותירו בת נשואה, כרמלה עמיר.
מתתיהו בן תיאופילוס (הראשון)

מתתיהו בן תּיאוֹפילוֹס (הראשון) היה כהן גדול בבית המקדש השני, הכהן הגדול החמישי בזמן שלטון הורדוס. מייסד משפחת הכהונה הגדולה בית קתרוס.
בשנת 5 לפנה"ס, לאחר שגילה את דבר ניסיון הרעלתו, האשים הורדוס את אשתו, מרים בת הכהן הגדול שמעון בן ביתוס, שידעה על כך והסתירה זאת ממנו. בתגובה, הדיח את אביה ממשרתו ומינה לכהונה הגדולה את מתתיהו בן תיאופילוס, בן למשפחה ירושלמית.
על פי דניאל שוורץ, מתתיהו היה כנראה נשוי לאחותו של הכהן הגדול יועזר בן ביתוס והיה המייסד של משפחת הכהונה הגדולה בית קתרוס. על משפחה זו נמנו גם שמעון קנתרס ואליהועיני בן קנתרס, שהיו גם צאצאי בית ביתוס.
בזמן כהונתו, ביום הכיפורים, מנע מעצמו מתתיהו לשרת ככהן, בהיותו טמא כבעל קרי, ומסיבה זאת מינה ליום אחד כהן אחר למלא את מקומו בכהונה הגדולה:
"למתתיה הכוהן נראה בחלום בלילה שלפני הצום שנזדווג (לאשה), ומשום כך לא יכול לשרת ככוהן, וכיהן אתו יוסף בן עלים קרובו."
פסילתו זו של מתתיהו מלשמש בכהונה, היא כנראה הסיבה לחוק, לפיו 7 ימים לפני יום הכיפורים "מתקינין לו (לכהן-גדול) כהן אחר תחתיו, שמא יארע בו פיסול" וגם משתדלים שלא ירדם בליל הכיפורים.
לאחר פרשת הריסת נשר הזהב, מתנת הקודש שתלה הורדוס לקישוט מעל השער הגדול של בית המקדש, הדיח הורדוס בשנת 4 לפנה"ס את מתתיהו מהכהונה הגדולה כמי שאשם באופן חלקי באירוע ומינה במקומו את יועזר, אחי אשתו, מרים בת הכהן הגדול.
אשמתו של מתתיהו באירוע הייתה אחריותו ככהן הגדול על שוטרי המקדש, שנכשלו בהגנה עליו.
ישראל איסר שפירא (מזריטש)

הרב רפאל ישראל איסר שפירא (ה'תקפ"ח, 1828 - ה'תרנ"ד, 1894) היה רב ופוסק הלכה ליטאי שפעל גם בפולין. ר"מ בישיבת סייני ורבן של אוגוסטוב ומזריטש. מחבר הספר "עזרת ישראל".

ביוגרפיה

נולד באוגוסטוב, בצעירותו היה תלמידו המובהק של הרב יהודה בכרך רבה של סייני וראש הישיבה בעיר. אחר כך נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין והיה לתלמידו של רבי יצחק מוולוז'ין. בוולוז'ין שמע שיעורים גם מפי ראשי הישיבה הצעירים דאז, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין והרב אליעזר יצחק פריד.
הוא נישא בווילנה לנינתו של הצדיק המקובל הווילנאי המפורסם, שהיה עיוור ונודע בכינויו ר' ישעיה'לה סגי-נהור אשכנזי. חזר לגור בסביבת עיר מולדתו ובסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 היה שותף לרב משה יצחק אביגדור בהקמת ישיבתו החדשה בסייני, לאחר הקמתה כיהן בה כר"מ. לפי תוכניתם של השניים אמורה הייתה ישיבת סייני להיות המקבילה הפולנית של ישיבת וולוז'ין הליטאית, אך התוכנית נגנזה בשל התנגדות השלטונות הרוסיים.
הוא היה מקובל כפוסק הלכה בכיר בדורו, וגדולי הרבנים בפולין וליטא הפנו אליו שאלות הלכתיות. בהם: רבי ישראל יהושע טרונק מקוטנו, רבי יום טוב ליפמן היילפרין מביאליסטוק, רבי יוסף שאול נתנזון מלבוב, רבי צבי הירש אורנשטיין מבריסק ורבי חיים אלעזר וקס מקאליש.
בין השנים ה'תרי"ד, 1854 - ה'תרכ"ט, 1869, כיהן כרבה של אוגוסטוב מולדתו. ולאחר מכן (בסביבות ה'תר"ם, 1880) התקבל כרבה של מזריטש, משרה בה נשא עד פטירתו בשנת ה'תרנ"ד, 1894.

משפחתו

אחיו הרב יהושע השל שפירא היה רבן של שאקי ושצ'וצ'ין שבפלך לומז'ה.
חמיו היה הרב יעקב יוסף בן הרב משה יהודה הלוי גראמער, הוא נפטר במרץ 1870 בחיי אביו בגיל 49 לאחר מחלה קשה.
בנו ר' דוב נחמן שפירא (ה'תרכ"א-ה'תרצ"א), התמנה אחריו כרבה של מזריטש.
איוואן מרקוס

איוואן (ישראל) מרקוס (אנגלית: Ivan Marcus) הוא היסטוריון יהודי-אמריקאי. פרופסור להיסטוריה וללימודי דתות המופקד על הקתדרה להיסטוריה יהודית על שם פרדריק רוז באוניברסיטת ייל. הוא מתמחה בהיסטוריה יהודית של ימי הביניים ושל תחילת העידן המודרני, יחסי יהודים-נוצרים ויהודים בשטחי האסלאם.

קורות חיים

מרקוס קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל, תואר שני מאוניברסיטת קולומביה ותואר MHL ודוקטורט מבית המדרש לרבנים באמריקה. הוא לימד בבית המדרש לרבנים באמריקה, שם כיהן כפרובוסט בין השנים 1991 ל-1994. הוא גם לימד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת פרינסטון. החל משנת 1994 הוא מלמד באוניברסיטת ייל. בין השנים 2004 ל-2008 היה ראש התוכנית של ייל ללימודי יהדות.
נשוי לג'ודית, רופאה, והם הורים לבן ובת.
פארא הוקי קרח

פארא הוקי קרח (מאנגלית: Para Ice Hockey; נקרא בעבר הוקי מזחלות, ובאנגלית Sledge hockey או Sled Hockey) הוא משחק קבוצתי שפותח על מנת לאפשר לאנשים בעלי לקות פיזית לשחק הוקי קרח. פארא הוקי קרח הומצא בתחילת שנות ה-60 בסטוקהולם, שוודיה, במרכז שיקום ונחשב לאחד המשחקים הפופולרים ביותר במשחקים הפאראלימפיים.
הוועד הפאראלימפי הבינלאומי משמש גם כגוף העליון שמנהל את הענף בעולם, ומארגן, בנוסף לטורניר הפאראלימפי, גם את אליפויות העולם שלו.

היסטוריה

בתחילת שנות ה-60, זוג שוודי פיתח מזחלת עבור הוקי קרח על מנת שיוכלו להמשיך לשחק הוקי קרח למרות לקותם הפיזית. העיצוב כלל שני להבי מחליקיים על מסגרת מתכת שאפשרה לדיסקית המשחק לעבור תחתיה. העיצוב הושלם על ידי הרכבת מוטות מעוגלים על ידיות אופניים כתחליף למקלות ההוקי הסטנדרטיים. למרות הקפדה על מדידות הציוד במשחקים הפאראלימפיים, העיצוב כיום דומה לעיצוב המקורי.
למרות חוסר העניין הראשוני בענף, החלה תחרות שכללה 5 קבוצות באירופה בשנת 1971. בשנת 1981 הוקמה הקבוצה הראשונה בבריטניה, זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1982 הוקמה הקבוצה הראשונה בקנדה, לעומתן, בארצות הברית הוקמה קבוצת הוקי המזחלות הראשונה רק בשנת 1990. הוקי המזחלות המשיך להתפתח באסטוניה ויפן ובשנת 1994 נכלל כענף במשחקים הפאראלימפיים בלילהאמר שבנורווגיה, בהם זכתה שוודיה במדליית הזהב. בשנת 2010, במשחקים הפאראלימפיים בונקובר שבקנדה התקיימה לראשונה תחרות לקבוצות מעורבות, בהן הורשו להשתתף גברים ונשים יחד.

חוקים

חוקי המשחק מאוד דומים לחוקים הרגילים של הוקי קרח כשההבדל העיקרי הוא חוקים לגבי המזחלות עצמן והשחקנים. קובץ החוקים הבינלאומי הראשון נערך בשנת 1990 על בסיס החוקים הקנדים להוקי קרח. החוק הייחודי היחיד לפארא הוקי קרח הוא זה האוסר על התנגשות חזיתית באמצעות המזחלת בשחקן יריב.
ספסל השחקנים וספסל העונשין נמצאים בגובה הקרח על מנת לאפשר כניסה ויציאת שחקנים ללא צורך בעזרה ממאמן או אדם אחר ואף רצפתם עשויה קרח או קרח סינתטי על מנת למנוע נזק ללהבי המזחלות.
כל ציוד השחקנים חייב להיות מאושר על ידי הוועדה לאישור ציוד הוקי, כולל המזחלות, המקלות, הקסדות וכל ציוד מגן אחר.
המקלות בנויים מלהבי מקלות הוקי רגילים אך בזווית גדולה יותר על מנת לאפשר לשחקנים שליטה נוחה בדיסקית. בקצה המקל יש 6 עד 8 שיני מתכת לצורך תנועה, המתבצעת על ידי דחיפת הקרח באמצעות חלקו המשונן של המקל. על שיני המתכת להיות באורך של עד סנטימטר אחד על מנת למנוע נזק לקרח או פציעה לשחקנים אחרים.
ילד חוץ

ילד חוץ הוא כינוי לילד שלא היה מבני הקיבוץ והצטרף לקיבוצים שבהם הוסדרה לינה משותפת או חברת ילדים ומסגרת חינוכית מופרדת ועצמאית מהחברה הבוגרת, כדוגמת מוסדות החינוך של הקיבוץ המאוחד. בהיעדר משפחה ביולוגית בסביבה, הוצמדה לילד "משפחה מאמצת" מתושבי הקיבוץ.
ההורים ששלחו את הילדים ללמוד בקיבוץ מסיבות אידאולוגיות וחינוכיות, עשו זאת מתוך מחשבה שזה החינוך הטוב ביותר עבור ילדיהם. מרביתם התקשו בגידול ילדיהם בשל התמודדות עם שכול או היעדרות של אחד ההורים. בהמשך, חלק מהילדים הגיעו ממשפחות במשבר שהתקשו במסגרות העירוניות. ובעיקר נשלחו ילדים שהוגדרו כבעלי יכולת, אך התקשו להסתגל וחוו בעיות אישיות שונות, ולא נמצאה עבורם מסגרת חינוכית מתאימה בעיר.
במקרים מסוימים, קיבוצים שחברת הילדים בהם הייתה קטנה, יזמו את קליטתם של ילדי חוץ על מנת להגדילה. כך ילדים שהוריהם לא חיו בקיבוץ אומצו במשפחות, בעיקר בגיל בית הספר.
קיבוצים כמו גבעת ברנר פתחו את מערכות הלימוד שלהם לילדים שלא התגוררו בקיבוץ כבר מראשיתו. הכינוי "ילד חוץ" והפער בין מעמדם וזכויותיהם של ילדי בני הקיבוץ הוביל, בחלק מהמקרים, לבעיות השתלבות בקיבוץ ולרגשי נחיתות מצד ילדי החוץ.
בחלק מהמקרים התייחס המושג לנוער מקבוצות חינוכיות כמו בחברות נוער של עליית הנוער והמפעל להכשרת ילדי ארץ ישראל או הכשרה צעירה. אולם נוער מקבוצות אלה נקלט גם במושבים וכפרי נוער והגיע לקיבוצים מאירופה כאמצעי להימלט מהשלטון הנאצי.

המושג בספרות

מספר סיפורים נכתבו על תופעה ייחודית זו – חלקם על ידי מי שהיו "ילדי חוץ" בעצמם, וחלקם על ידי סופרים מובילים בתחום ספרות הילדים. בין הסיפורים: "ילדת חוץ" על ידי הסופרת נורית זרחי, שבעצמה הייתה "ילדת חוץ" בקיבוץ גבע, שאליו נשלחה להתחנך לאחר מות אביה, "ילד חוץ: סיפורו של ילד עזוב" של גלילה רון פדר והסיפור "ילדי חוץ" מאת שמעון בלס.
בית קלרנס

בית קלרנס (באנגלית: Clarence House) הוא בית מגורים מלכותי המצוי במאל בלונדון שבאנגליה.

שימושים

בית קלרנס מצוי בסמוך לארמון סנט ג'יימס, וחולק עמו את גן הארמון. 
בין השנים 1953–2002 שימש הארמון כביתה של אליזבת בווס-ליון, אמה של המלכה אליזבת השנייה. כיום משמש המבנה כבית המגורים הרשמי של הנסיך צ'ארלס ואשתו קמילה דוכסית קורנוול.

היסטוריה

בית קלרנס נבנה בין השנים 1825–1827 על פי תכנון של ג'ון נאש, בהוראתו של המלך ויליאם הרביעי (שכונה אז דוכס קלרנס, בטרם הכתרתו כמלך מספר שנים מאוחר יותר, בשנת 1830).
ויליאם הרביעי העדיף להתגורר בבית קלרנס על פני ארמון סנט ג'יימס הצפוף. לאחריו, התגוררה במבנה אחותו, הנסיכה אוגוסטה סופיה, ולאחר מותה בשנת 1840 עבר המבנה לידי ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אימה של המלכה ויקטוריה.
בשנת 1886 שימש המבנה כביתו של בנה השני של המלכה ויקטוריה אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה עד מותו בשנת 1900. אחיו הצעיר, הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן התגורר במבנה עד מותו בשנת 1942. במהלך הבליץ ניזוק המבנה מהפצצות הלופטוואפה, ולאחר 1942 ועד תום מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כמפקדה של הצלב האדום ובריגדת האמבולנסים של סנט ג'ון. 
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עברה להתגורר במבנה הנסיכה אליזבת ובעלה, הדוכס מאדינבורו, ובשנת 1950 נולדה במבנה הנסיכה אן. לאחר מותו של המלך ג'ורג' החמישי, עברה להתגורר במבנה המלכה האם, ובשנת 1953 עברה למבנה הנסיכה מרגרט, הרוזנת מסנודון לזמן קצר, בטרם עברה לארמון קנזינגטון.

תיאור המבנה

לבית קלרנס ארבע קומות, וכן עליית גג ומרתף. חזית המבנה מכוסה בטיח לבן. במהלך השנים עבר המבנה שיפוצים רבים, העיקרי שבהם - לאחר שנפגע במלחמת העולם השנייה. בשנת 2003 עבר המבנה שיפוץ נרחב שכלל עיצוב פנימי מחודש של החדרים על ידי מעצב הפנים רוברט קימה.
Dpkg

dpkg היא התוכנה העומדת בבסיס מערכת ניהול החבילות של דביאן. תפקיד dpkg הוא להתקין, להסיר, ולספק מידע, אודות חבילות תוכנה בפורמט deb.
dpkg הוא כלי בשכבה הבסיסית, ובו משתמשים ממשקים קדמיים כ- APT כדי לייבא חבילות תוכנה ממקורות מרוחקים וממכלולי תוכנה אחרים. כלים כמו-aptitude ו-synaptic מצויים יותר בשימוש מאשר dpkg בכוחות עצמו, משום שיש להם דרך טובה יותר להתמודד עם יחסי חבילות, וכן ממשק ידידותי יותר.
החבילה dpkg במערכת כוללת, מלבד הכלים הבסיסיים הנדרשים להתקנת החבילה, מספר תוכניות שירות נוספות הדרושות לתפקודו התקין בזמן הריצה של התוכנה, כולל את dpkg-statoverride ,dpkg-divert, וכן את update-alternatives, update-rc.d, וכן את install-info.
קטאנה (כלי שיט בלתי מאויש)

קטאנה (Katana) הוא כלי שיט בלתי מאויש (כשב"ם, באנגלית: USV). הוא מהיר, קרבי, ומיועד למשימות ביטחון שוטף בזירה הימית. הוא מיוצר על ידי התעשייה האווירית לישראל (תע"א). המערכת נחשפה בפברואר 2014, והיא מיועדת להגן על אזורי סחר רגישים (ZZE), גבולות ימיים, נמלים ונכסים אסטרטגיים ימיים כמו אסדות קידוח, צינורות נפט ועוד. קטאנה הוא כלי שיט רב-תכליתי, המתאים למשימות במים עמוקים וכן במים רדודים יחסית סמוך לחוף.
קטאנה מצוידת במערכת ניהוג כפולה: ניתן להשתמש בה כפלטפורמה לא מאוישת אוטונומית או נשלטת באמצעות תחנת שליטה מרוחקת, וגם ככלי שיט קרבי מאויש. היא מצוידת במערכות התרעה, איתור, זיהוי וסיווג מטרות, וכן יירוטן באמצעים שונים.
קטאנה מכילה מערכות שונות, ביניהן מערכת למניעת התנגשות, תקשורת, מערכות מכ"ם ומערכות נשק.
הכשב"ם הוצג בתערוכת AUVSI2014 באורלנדו שבארצות הברית במאי 2014.
שלו סעדה

ביוגרפיה

סעדה נולד וגדל בכפר מסריק כשלישי מבין ארבעת ילדיהם של סיסי, שוודית שהגיעה לישראל כמתנדבת, ושל ניסים. אחותו אלה גם היא משחקת כדורעף במכללות.
הוא שיחק בקבוצת הנוער ולאחר מכן הבוגרים של הפועל מטה אשר ושם נודע כשחקן מצטיין. בנוסף שיחק בנבחרת ישראל בכדורעף חופים. ב-2014 החל לשחק בנבחרת אוניברסיטת גראנד קניון שבפיניקס. בעונתו השנייה באוניברסיטת נבחר לנבחרת העונה של ה-MIVA  והיה מועמד לפרס שחקן השנה במכללות.
שמנופוביה

שמנופוביה (באנגלית: Sizeism) היא אפליה המופנית כלפי אנשים בעלי עודף משקל, על פי רוב בעקבות תפיסה סטריאוטיפית, אשר לפיה תכונות שליליות משויכות לבעלי עודף משקל. האפליה מתבטאת בהתייחסות מילולית, בפגיעה פיזית או במניעת יחס שוויוני בתחומי החיים השונים.

סטיגמות כלפי השמנת יתר

אנשים כבדי משקל נתפשים כפחות פעילים, אינטליגנטיים, חרוצים, מושכים, פופולריים, מוצלחים ואתלטים מאנשים בעלי משקל ממוצע. אנשים כבדים נתפסים גם כחלשי אופי, נהנתנים ובלתי מוסריים, תכונות שעלולות לגרום לכך שאנשים בחברה המודרנית רואים בהשמנת יתר מצב הניתן לשליטה. ישנה אחידות בתגובות החברתיות השליליות מאוכלוסיות מגוונות - כולל אנשים רזים, סטודנטים, עובדי בריאות, עמיתים, הורים, ואפילו כבדי המשקל בעצמם.

תפקיד התקשורת

כאשר אנשים שמנים מופיעים בסדרות טלוויזיה, הם לרוב יופיעו כדמויות נלעגות. ככל שהדמות יותר "גדולה", כך יהיו לה פחות אינטראקציות עם אנשים ופרטנרים רומנטיים. הדמויות הללו יטו לעזור פחות כאשר יתבקשו לכך וסביר להניח שהם יופיעו בעת אכילה.

השפעות רגשיות והבדלי מגדר

לאפליה בשל השמנת היתר עלולות להיות השפעות שליליות רבות בפן הפסיכולוגי והרגשי. המושפעות העיקריות מסטיגמת השמנת היתר הן נשים, הנתונות ללחצים תרבותיים רבים לעמוד באידיאל יופי שאינו עומד בקנה אחד עם הגוף הנשי הממוצע. 

דיבור שמן (Fat Talk)

מונח המתייחס לתופעה רווחת בעיקר בשיחות בין נשים, אשר כוללת הערות מזלזלות אודות הופעתם החיצונית של אנשים, בניסיון להקל על הדאגות בנוגע לדימוי הגוף של אדם לגבי הגוף שלו או של עמיתו לשיחה. דיבור שמן משרת מספר תפקידים, כולל שחרור של אשמה, סימון שיוך קבוצתי, מתן תוקף חברתי, הסוואה של נושאים בסיסיים אחרים, ומאפשר שליטה חברתית. סקירת 24 מחקרים שבהם הנבדקים היו ילדים, מתבגרים ומבוגרים, מצאה קשר שלילי בין שיחת שומן לבין שביעות רצון מגופם של אלו העוסקים בה. הקשר בין הפרעת דימוי גוף לדיבור שמן נראה דו-כיווני, עם ממצאים המעידים על כך שעיסוק בשיחת שומן מגביר את אי-שביעות הרצון של נשים מגופן ואת רמות ההפנמה של אידיאל היופי הרזה.

תאוריית ההחפצה (Objectification theory)

תאוריה זו מציעה שבחברה שבה נשים מוערכות על פי הופעתן, חשיפה מתמשכת בסביבתן ובתקשורת לנשים רזות עלולה להוביל נשים לאימוץ האידיאלים של המראה הזה, ובסופו של דבר הן תופסות נקודת מבט חיצונית על גופן (Objectification). הן רואות, מפקחות, ושופטות את המראה שלהן לעומת המראה האידיאלי. בהינתן העובדה שהסטנדרט החברתי המערבי אינו מציאותי עבור רוב הנשים, הערכות חיצוניות לגבי המראה שלהן עלולות לקדם רגשות של אי שביעות רצון, בושה וחרדה של נשים בנוגע לגופן.
לפיכך, אנשים שגופם אינו עומד בדרישות הרזון התרבותיות, עלולים לחוש תחושות אכזבה ואשמה תמידית מגופם. גם אנשים אשר מצליחים לרזות ולהתאים את עצמם למודל היופי, נמצאים לרוב במשטר קפדני מאוד ובסוג של מלחמה מתמדת אל מול גופם. נמצא כי אנשים כבדי משקל מועדים להיות בעלי דימוי גוף נמוך יותר מאנשים בעלי משקל ממוצע. בנוסף, נמצא כי ככל שמשקלם של אנשים גבוה יותר, כך ההערכה העצמית שלהם יורדת.
תקיפת שיירת הנשק הסורית במחוז ריף דמשק שבסוריה

תגובות

לאחר המתקפה גורמים סורים בכירים טענו בתקשורת כי ישראל עומדת מאחורי המתקפה אשר במהלכה הופצץ אחד ממרכזי המחקר המדעי באזור העיר ג'מראיא שבפרברי דמשק. כמו כן הבכירים הסוריים איימו לנקום בישראל על המתקפה. 
ב-31 בינואר סגן שר החוץ האיראני גינה את המתקפה וציין כי למתקפה יהיו "השלכות חמורות על תל אביב".
על אף שהגורמים הרשמיים בישראל סירבו להתייחס לדיווחים אודות התקיפה, ב-3 בפברואר 2013 שר הביטחון הישראלי אהוד ברק רמז בראיון כי ישראל עמדה מאחורי ההתקפה באומרו "מה שקרה בסוריה לפני כמה ימים זו הוכחה שכשאנחנו אומרים משהו, אנחנו מתכוונים לו".