google/wiki40b huggingface dataset:
לאה ברגשטיין

לאה ברגשטיין (23 באוקטובר 1902 - 14 במאי 1989) הייתה ממניחי היסוד בתרבות המחול העממי הישראלי.

ביוגרפיה

ברגשטיין נולדה בעיירה בולשוביצה בגליציה למשפחה מיוחסת. סבה, יעקב ברגשטיין, היה נגיד העיירה. בשנות ילדותה בעיירה פיתחה ברגשטיין רגישות לטבע הסובב אותה. מאוחר יותר קישרה בין הטבע לבין תנועות ריקוד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נמלטה המשפחה לווינה, שם הצטרפה לאה לתנועת השומר הצעיר ופיתחה השקפת עולם ציונית–סוציאליסטית. בגיל 17 סיימה ברגשטיין לימודים בסמינר עברי לגננות וכ-3 שנים לאחר מכן, ב-1922 החלה ללמוד מחול. היא התקבלה לבית הספר "לאבאן" בווינה, מייסודו של רודולף פון לאבאן. בין מוריה לריקוד שם היו שטיינר ומרגרט שמידט.
כרקדנית השתתפה באאידה, בניצוחו של ארטורו טוסקניני ורקדה במשך שנה בלהקתה של ורה סקורונל בגרמניה. במקביל נשאה בתפקיד בכיר בתנועת השומר הצעיר.

לאחר העלייה לארץ

ב-1925 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ בית אלפא, שבמסגרתו הוקמה קבוצה של רועי צאן בהנהגת מתתיהו שלם וברל בקר. קבוצת הרועים איפשרה לה לצאת למרעה ושם יכלה לרקוד.
בקיבוץ, כמנהג אותן שנים, עבדה ברגשטיין בכל עבודה שהוטלה עליה. לרקוד היא המשיכה בחגיגות ואירועים. ב-1926 הקימה את להקת המחול הראשונה שלה, שהופיעה באירועים שונים, וברגשטיין הייתה הסולנית של הלהקה. על מנת לחגוג את חג הגז, כתב מתתיהו שלם שירים וברגשטיין חיברה עבורם ריקודים. בין היתר נכתבו באופן זה המחולות "שה וגדי" ו"שישו ושמחו". ב-1929 הגיעה לבקר בקיבוץ גרטרוד קראוס שרצתה לראות מחולות בדואים, וברגשטיין שהכירה רקדניות בדואיות הציגה בפניה מספר ריקודים.
ב-1935 החליטה ברגשטיין כי לא תוכל להתמקד במחול בעודה בקיבוץ ונענתה להזמנתה של קראוס להצטרף ללהקה שהקימה בתל אביב. אחרי שהלהקה התפרקה החליטה ברגשטיין לחזור לבית אלפא, שם נישאה ויחד עם בעלה נסעה לבקר את משפחתה בפולין.

המעבר לקיבוץ רמת יוחנן

עם הפילוג בבית אלפא ב-1940 עברו ברגשטיין ושלם לרמת יוחנן. ברמת יוחנן ניתן לברגשטיין חופש פעולה אמנותי והיא עיצבה מספר חגים קיבוציים, שחלקם נחגגים עד היום באותה מתכונת. בהם "חג הגז" (כל עוד התקיים ענף צאן), "חג הביכורים" ו"חג העומר" ו"חג המים". החגיגות של רמת יוחנן היוו מקור השראה ליוצרים אחרים ובתחילת דרכם היו אבן שואבת לאורחים רבים בקיבוץ. לטקסים אלו היו מספר מאפיינים משותפים: חג הנחגג במועד מסוים או בסיום פרק חקלאי; המשתתפים הם מבני הקיבוץ והענף ואת הטקס עורכים קרוב ככל האפשר למקום בו מתבצעת העבודה (גז ליד הדיר, עומר בשדה שיבולים).
בנוסף לחגי הקיבוץ שלה, יצרה ברגשטיין מחרוזת ריקודים לחג האסיף, ט"ו בשבט ולטקסי החתונה בקיבוץ. היא חיברה באותה תקופה כ-50 מחולות. חלק מריקודים אלה הפכו לריקודי-עם הנרקדים עד היום, בהם "שירו השיר", "רב ברכות", "רועה ורועה", "שישו שישו שמחו נא" ו"שיבולת בשדה" (במעגל).
ב-1947 הופיעו רקדני רמת יוחנן בכנס המחולות בדליה בריקודי מסכת העומר של הקיבוץ שחוברו על ידה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הקימה ברגשטיין את להקת הקיבוץ רמת יוחנן. משהתפרקה הלהקה (בעיקר מסיבות כלכליות וחוסר היכולת של הקיבוץ לאפשר לרקדנים לרקוד ולא לעבוד) הוזמנה ברגשטיין על ידי גורית קדמן להדריך את הלהקה המרכזית של ההסתדרות להופעה בריקודי רועים. במקביל הוקמה להקת המחול של "בני איחוד הקיבוצים" וברגשטיין ניהלה אותה. לאחר התפרקות הלהקה, הוזמנה ברגשטיין בשנות ה-60 של המאה ה-20 ללמד מחול באקדמיה למוסיקה ומחול על שם רובין בירושלים ומאוחר יותר שימשה בוחנת באקדמיה.
ברגשטיין נפטרה ב-14 במאי 1989 בקיבוצה, רמת יוחנן.
שנות ה-60 של המאה ה-14

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
יצחק שוה

ביוגרפיה

שווה נולד בקהיר בשנת 1924 למשפחת שויקה (שוויכה), משפחת רבנים מפורסמת, שהיגרה למצרים מן העיר חלב שבסוריה. בצעירותו למד תורה בישיבת "אהבה ואחווה" מפי אביו, הרב אהרון שויקה, ומפי הרב עובדיה יוסף, לצד השתלמותו בלימודים כלליים. לאחר מכן נרשם ללימודי כימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, שאותם השלים עם עלייתו הסופית לישראל מיד לאחר מלחמת השחרור. בראשית דרכו המדעית עבד מספר שנים במשרד הביטחון וברפא"ל, אך את ניסיונו העיקרי כמדען רכש בפריז (שם שהה לצורך עבודת הדוקטור שלו בפיזיקה) ובמרכז למחקר גרעיני - שורק; מחקריו התאורטיים והמעשיים היו בנושא הפרדת איזוטופים. 
לקראת סוף תקופת כהונתו של נשיא מדינת ישראל אפרים קציר ב-1978, כשהתברר כי הוא אינו מעוניין בתקופת כהונה נוספת, הציע ראש הממשלה מנחם בגין את שוה כמועמד בבחירות לנשיאות. שוה היה עד אז אלמוני ובעקבות המהומה התקשורתית שנוצרה פרש מהמרוץ. 
בשנים הבאות התמסר לעשייה ציבורית במסגרת הקהילה, וייסד בית כנסת בשכונת מגוריו ברחובות. בהמשך עבר לגור בירושלים ולעסוק בהוראה ובכתיבה בתחום המקרא והתלמוד. חלק ממאמריו ראו אור בכתבי העת "מגדים" ו"המעיין". ספרו תלמי שי (מהדורה שנייה: מעלה אדומים, תשס"ז) נועד לסייע לקהל לומדי מסכת יבמות; מכלול הקשרים המשפחתיים וההלכתיים הסבוכים המופיעים לאורך המסכת מומחשים בספר באמצעות תרשימים מפורטים. 
לשווה חמישה ילדים. הוא אחיו של המתמטיקאי והמילונאי פרופ' יעקב שויקה, מראשי פרויקט השו"ת, ודודם של הסופר חיים סבתו ושל הרב שבתי סבתו.
שגם ומגרעת

שגם ומגרעת היא שיטת חיבור של חלקי מבנים אשר נמצאת בשימוש מזה אלפי שנים. יתרונה הבולט של השיטה הוא הפשטות התפעולית והחוזק המבני שהיא יוצרת. עדויות ארכאולוגיות לקיום השיטה לצורך חיבור בין רכיבים נמצאו ברחבי העולם ובאתרים של תרבויות שונות ומרוחקות זו מזו.
ראשית השימוש בשיטת החיבור בין רכיבים שונים באמצעות שגם ומגרעת בוצעה על ידי אומני העץ והאבן לצורך בניית מכשירים וכלי עבודה, ובמשך הזמן החלו לעשות בה שימוש גם בבניית השלדים של מבני מגורים תוך ניצול יתרונות החוזק והפשטות שלה.

השיטה

בצורתה הפשוטה ביותר, החיבור בין שני חלקים מתבצע באמצעות יצירת מגרעת כגון חור או חריץ בחלק אחד, ויצירת שגם כגון בליטה בחלק השני וחיבורם זה לזה.
לאחר יצירת החיבור ניתן לבצע "נעילה" שלו באמצעות החדרת רכיב נוסף, אנכי, למרכז השגם אשר ימנע את תנועה בכוון ההפוך, כגון בורג או מסמר.
דרך נוספת "לייצר" נעילה של הרכיבים המחוברים היא באמצעות יצירת לחץ של השגם על הדפנות הפנימיים של המגרעת באמצעות טריזים משולשים הננעצים בראשו בשלב החיבור במקרה של מגרעת הסגורה בחלקה האחורי או לאחר החיבור כאשר המגרעת היא פתוחה בחלקה האחורי.

שימוש מודרני

גם כיום בבנייה המודרנית בבטון ופלדה, נעשה שימוש בעיקרון השגם והמגרעת לצורך חיבור בין רכיבים טרומיים של מבנים. כך למשל בבנית גשר, הקורות האופקיות מיוצרות במפעל ומובאות לאתר הבנייה מוכנות להרכבה וחיבור מיידי על העמודים, כאשר המגרעות והשגמים מותאמים כבר בשלב התכנון מראש. במקרים רבים גם רכיבי הנעילה בין שני החלקים נוצקים מראש לתוכם בצורת "קוצים" וכל שנותר לבצע באתר הבנייה הוא לתאם ולבקר את החיבור.
שימוש בשיטת שגם ומגרעת נעשה גם לצורכי תמסורת של תנועה סיבובית. כך למשל ציר ההינע המחובר לגלגלי רכב או לתיבת ההילוכים בנוי בצורה זו. באופן רחב יותר, כל צורת התמסורת באמצעות גלגלי שיניים היא למעשה פיתוח של עיקרון זה.
תיוודאר קוסטקה צ'ונטווארי

חייו

צ'ונטווארי נולד בקישסבן (Kisszeben) שבמחוז שרוש בממלכת הונגריה (כיום סבינוב, Sabinov, סלובקיה), לאב שייתכן כי היו לו שורשים פולניים ולאם ממוצא גרמני. כילד למד לדבר סלובקית וגרמנית, אך החשיב את עצמו הונגרי גאה. צ'ונטווארי היה רוקח עד שנות העשרים לחייו. 
בשעות אחר הצהריים ב-1 באוקטובר 1880 חווה חזון מיסטי, בו שמע קול שאומר "אתה תהיה צייר גדול, גדול יותר מרפאל". חזון זה גרם לו לצאת למסעות ברחבי אירופה, ובמהלכם ביקר בגלריות של הוותיקן וחזר להונגריה לעבוד כרוקח על-מנת להמשיך לממן מסעות. ב-1890 יצא למסע ארוך במהלכו ביקר בפריז, איטליה, יוון, צפון אפריקה, לבנון, ארץ ישראל, מצרים וסוריה. בהשפעת המסע הזה צייר ציורים רבים, חלקם גדולים מבחינת גודלם הפיזי. 
את עבודותיו המשמעותיות ביותר צייר בין השנים 1903–1909 והציג בפריז ב-1907. מבקרים רבים במערב אירופה הכירו בכישוריו, אך בהונגריה נחשב עוף מוזר בשל נטיותיו לצמחונות ולפציפיזם, התנגדותו לעישון ולשתיית אלכוהול, ועוד. ישנם ביוגרפים שלו המייחסים לו סכיזופרניה. הוא מת ב-20 ביוני 1919 בבודפשט. רק לאחר מותו זכה בהונגריה להכרה ולהבנה של ציוריו פורצי הדרך. 
צ'ונטווארי צייר יותר ממאה ציורים. אחד המפורסמים והמזוהים ביותר אתו הוא "הארז הבודד". הציורים מתכתבים עם פוסט-אימפרסיוניזם ואקספרסיוניזם, אבל מכיוון שהיה אוטודידקט, קשה לשייך אותו בבירור לסגנון ספציפי. הוא הזדהה כצייר ב"דרך השמש" (sunway), מונח פרי המצאתו.
כלל הזהב של שיעור החיסכון

בכלכלה, כלל הזהב (באנגלית: Golden Rule Savings Rate) הוא שיעור החיסכון המאפשר צריכה מרבית ב"מצב העמיד", כלומר מצב שיווי משקל במודלים כלכליים שונים כמו למשל מודל הצמיחה של סולו. המושג הופיע לראשונה ברעיונותיהם של ג'ון פון נוימן ויצירותיו של מוריס אליאס, אולם הוא מזוהה בעיקר עם אדמונד פלפס, שדרש בשנת 1961 ב"מודל האופטימליות" את כלל הזהב: "התייחס לאחרים כפי שהיית רוצה שהתייחסו אליך" או בגרסתו השוללת: "אל תתייחס לאחרים באופן שבו לא היית רוצה שיתייחסו אליך".
במודל הצמיחה של סולו, כששיעור החיסכון עומד על 100%, כל התוצר מופנה להשקעות בהון לייצור עתידי ולכן אין צריכה כלל. לעומת זאת, כששיעור החיסכון עומד על 0%, אף חלק מהתוצר אינו מופנה להשקעה עתידית, לכן הצריכה היא מרבית ומלאי ההון פוחת בשל שחיקת ההון וקיומו של הפחת. המודל של סולו מצביע על שתי נקודות של "מצב עמיד": האחת היא הנקודה שבה שיעור החיסכון ושיעור הפחת מהתוצר משתווים, והשנייה היא בנקודת האפס, כאשר לא מתקיים ייצור כלל. לכן, רק בנקודה הראשונה מתקיימת צמיחה נקייה בת-קיימא, דהיינו, צמיחה של ממש בתוצר של המשק לאורך זמן. זאת ועוד, בכל נקודה בין שתי נקודות אלו שיעור ההשקעה גדול משיעור הפחת והצריכה חיובית מלבד בנקודה אחת - "נקודת כלל הזהב" - שבה שיעור ההשקעה שווה לשיעור הפחת ולכן הצריכה היא מרבית.
Negative double

Negative Double היא קונבנצית הכרזה בברידג' לאחר פתיחה של השותף והכרזת אוברקול של יריב. הקונבנציה מראה ארבעה קלפים בסדרת מייג'ור שלא הוכרזה ואי התאמה בסדרה בה פתח השותף. במקרה של הכרזה בסדרת מיינור ואוברקול בסדרת מיינור הכרזת Double מבטיחה לפחות ארבעה קלפים באחת מסדרות המייג'ור או חמישה קלפים באחת מסדרות המייג'ור עם פחות מ-11 נקודות. במקרה של פתיחה בסדרת מייג'ור ואוברקול בסדרת מייג'ור היא מבטיחה לפחות ארבעה קלפים בכל אחת מסדרות המיינור. הקונבנציה נקראת לפעמים גם ספוטניק, משום שהמינוח שלה הומצא בשנת 1957, השנה בה שלחה ברית המועצות את הלווין הראשון שלה במסגרת תוכנית ספוטניק.

היסטוריה

עד שנות ה-30 של המאה העשרים השתמשו במונח Negative double. בשנות ה-30 החלו להשתמש במונח informatory double לתיאור Negative double. בשנת 1957 אלווין רוט (באנגלית: Alvin Roth) החזיר את השימוש במונח Negative Double כששיחק עם שותפו טוביאס סטון (באנגלית: Tobias Stone). באותה תקופה הוצמד לקונבנציה גם הכינוי ספוטניק על שם הלווין הרוסי ששוגר לחלל באותה שנה. באירופה יש כאלה שגם היום מכנים את הקונבנציה בשם ספוטניק.

תנאים להכרזת Negative double

כאשר השותף פתח ויריב הכריז הכרזת אוברקול לא תמיד ניתן להשתמש בהכרזה שהיינו מכריזים אילו לא היה שחקן יריב מתערב בהכרזה. כך למשל, כשהשותף פתח ♣1 ושחקן יריב התערב בהכרזת ♥1 אין אפשרות להכריז ♠1 עם יד שבה 9-10 נקודות וארבעה קלפים בסדרת ה♠. לו לא היה יריב מתערב בהכרזה מכריזים ♠1. הכרזת ה-Negative double פותרת את הבעיה ומתארת יד עם ארבעה קלפים בסדרת מייג'ור שלא הוכרזה או לפחות ארבעה קלפים בכל אחת מסדרות המייג'ור, אם הוכרזו שתי סדרות המיינור.
נוזקה

נוֹזְקָה (באנגלית: Malware, מכונה גם תוכנה מזיקה, תוכנה זדונית) היא תוכנה שמטרתה לחדור או להזיק למחשב, לאסוף מידע רגיש, להשיג גישה לרשתות מחשב פרטיות, או כדי להציג תוכן פרסומי בלתי-רצוי, וזאת ללא ידיעתו של המשתמש בו.
המונח "נוזקה" משמש שם כולל לכל סוגי התוכנות שנועדו להזיק למערכת, לחדור אליה או להפריע לפעולתה. במונח זה נכללים וירוסים, תולעי מחשבים, תוכנת כופר, סוס טרויאני, רוגלות, תוכנות פרסום ועוד. לעיתים משמש המונח "וירוס מחשב" לתיאור כל סוגי התוכנות הנ"ל.
המילה באנגלית, Malware, היא הלחם המילים Malicious (זדוני, מרושע) ו-Software (תוכנה).
אמצעי הגנה נגד נוזקות כוללים תוכנות אנטי-וירוס וחומות אש.

מטרות

הנוזקות הראשונות נוצרו בשנות ה-70 וה-80 המוקדמות ושימשו בעיקר לביצוע מתיחות. לדוגמה, מחשב שהיה נגוע בנוזקה היה מציג הודעה על המסך שהייתה נעלמת כעבור מספר שניות.
החל מסוף שנות ה-80 הופיעו תוכנות שנועדו להרוס ולפגוע במחשבו של המשתמש, דרך מחיקת קבצים, מניעה של עליית מערכת ההפעלה ועוד. החל משנת 2003 ועם עלייתו של האינטרנט רחב הפס, החלו להופיע נוזקות רבות יותר אשר מטרתן היא רווח כלכלי למתכנתיהן, ולמעשה שימשו כתוכנות פרסום. אותן נוזקות הגיעו יחד עם תוכנות לגיטימיות, והציגו בפני המשתמש פרסומות או הובילו אותו לאתרים אשר לא פנה להשתמש בהם. תוכנות דיוג נועדו להשיג גישה למספרי כרטיס אשראי, חשבונות בנק, דואר אלקטרוני ועוד.
נוסף לזאת, קיימת נוזקה המכונה סוסים טרויאנים אשר משתמשת במחשבו של המשתמש, על מנת לשלוח דואר זבל. אותה נוזקה חוסה את פרטי המפרסם ובכך מסתירה את זהותו.

הגנה

ישנן תוכנות הגנה רבות מפני נוזקות, המוכרות יותר בכינוי " אנטי-וירוס" (=נוגד נגיפים), וזאת על אף שלעיתים קרובות תוכנות ההגנה מגוננות גם מסוגי נוזקות שאינן וירוסים. שירותי אנטי-וירוס חינמיים נפוצים ניתנים להורדה בחנויות הישומונים, ולעיתים ניתן לקבל פונקציות מורחבות בתשלום.
אליאב אלבז

שירות צבאי

אלבז גדל והתחנך בדימונה. התגייס לצה"ל באוגוסט 1999, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 202 ומונה למפקד מחלקה בפלוגה המסייעת, והוביל אותה בלחימה בין היתר במבצע חומת מגן. לאחר מכן שימש כסגן מפקד הפלוגה. בסיום התפקיד השתחרר מצה"ל. לאחר חצי שנה חזר לשירות, ומונה למפקד פלוגת מסלול בגדוד 202, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. חודש וחצי לפני פרוץ מלחמת לבנון השנייה, מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 202, והוביל אותה בלחימה כנגד החזבאללה. בעת מבצע עופרת יצוקה היה בחופשת לימודים. הוא קטע את לימודיו ושב לחטיבה, ומונה לסגן מפקד גדוד ב' בגדוד 202 עד לסיום המבצע. בסיום לימודיו עבר ליחידת מגלן שם מונה למפקד פלגת ההכשרות ביחידה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת מגלן. בהמשך חזר לחטיבת הצנחנים ומונה למפקד מחזור בבא"ח צנחנים. לאחר כן יצא ללימודים בפו"ם.
בשנת 2014 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר במרכז לאימונים באש (מא"ש) במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2015. ב-5 באוגוסט 2015 מונה למפקד גדוד 890, ושירת בתפקיד זה עד 28 ביוני 2017. ב-16 ביולי 2017 מונה למפקד בא"ח צנחנים, וסיים את התפקיד ב-14 באוגוסט 2019. ב-4 באוגוסט 2019 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שועלי מרום.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית

היסטוריה

הרפובליקה הוקמה בשנת 1924 במסגרת רפורמה מנהלית של ברית המועצות שבמסגרתה מרכז אסיה חולק לרפובליקות אתניות.. עם הקמתה הייתה בירת הרפובליקה סמרקנד, ובשנת 1930 הועברה הבירה לטשקנט. בשנת 1936 לרפובליקה הועבר אזור קרקלפקיה ששטחו כ-167 אלף קמ"ר (מעל שליש מהשטח הנוכחי).
בשנת 1928 השלטון הסובייטי ביצע תהליך קולקטיביזציה במדינה, תהליך שנמשך גם בשנות ה-30. בזמן הטיהורים הגדולים חוסלו אישים שהואשמו בלאומנות. 
במהלך מלחמת העולם השנייה, תעשיות רבות הועברו אל הארץ ממקומות פגיעים באזורים המערביים של ברית המועצות כדי לשמור על ביטחונו. מספר רב של רוסים, אוקראינים ובני לאומים אחרים שליוו את המפעלים שינו את הדמוגרפיה של הרפובליקה. המצב הדמוגרפי הוחרף עוד יותר על ידי סטלין שהגלה מספר קבוצות אתניות שנחשדו בשיתוף פעולה עם מדינות הציר מחלקים אחרים של ברית המועצות אל האזור. 
השלטון הסובייטי ביער את הבערות ודיכא את האסלאם המקומי.
מאז 1959 ועד ל-1983 בראש הרפובליקה עמד שאראף רשידוב. בסוף התקופה, כאשר בראש ברית המועצות עמד יורי אנדרופוב, רשידוב הואשם בשחיתות שלטונית. בעקבות הטיהורים, כל הצמרת השלטונית והכלכלית של הרפובליקה הוחלפה ובחלקה נעצרה. לאחר קבלת העצמאות, כל הנאשמים שוחררו ממעצר.
דני סבאיוס

קריירת מועדונים

סבאיוס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של סביליה אליה הצטרף בגיל 8. בגיל 13 סבל מדלקת בסמפונות ושוחרר מסביליה והצטרף לאוטרטה, קבוצה של עיר הולדתו וכעבור שנתיים הצטרף למחלקת הנוער של ריאל בטיס. ב-22 בפברואר 2014 חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו.
ב-26 באפריל 2014 סבאיוס שיחק את משחקו הראשון בקריירה בניצחון 0–1 נגד ריאל סוסיאדד. עם ירידה של בטיס לליגה השנייה, סבאיוס הפך לשחקן הרכב בקבוצה. ב-21 בדצמבר 2014 סבאיוס הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–2 נגד ראסינג סנטאנדר. ב-15 באוקטובר 2015 סבאיוס האריך את חוזהו במועדון עד 2020.
ב-14 ביולי 2017 סבאיוס חתם בריאל מדריד ל-6 שנים.
ב-16 באוגוסט 2017 סאביוס ערך את הופעתו הראשונה בריאל מדריד, כאשר עלה מהספסל במשחק של הסופר קאפ הספרדי מול ברצלונה.
סאביוס היה שותף לזכייה השלוש עשר של ריאל מדריד בליגת האלופות, לאחר ששותף בארבע משחקים בליגת האלופות בעונת 2017/2018. ב-13 בינואר 2019 כבש את שערו הראשון בריאל מדריד בבעיטה חופשית, בהפסד הליגה 1–2 לריאל בטיס.
ב-25 ביולי 2019 הושאל לעונה אחת לארסנל מהפרמייר ליג.

קריירת נבחרות

ב-5 בנובמבר 2014, זומן סאביוס לנבחרת ספרד על גיל 19, לכבוד אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19. סאביוס ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת ספרד עד גיל 21, ב-26 במרץ 2015 במשחק הידידות מול נבחרת נורווגיה.
סאביוס היה שותף לזכייה של נבחרת ספרד עד גיל 21, באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 ונכלל בקבוצת הטורניר, בנוסף לכך הוא זכה בפרס השחקן המצטיין של הטורניר.
סאביוס ערך את הופעותו הראשונה בנבחרת ספרד הבוגרת, ב-11 בספטמבר 2018 בניצחון 6-0 מול נבחרת קוראטיה במסגרת ליגת האומות. הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת ב-15 בנובמבר 2018.
סאביוס זומן לסגל ספרד לקראת אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 לשנת 2019.
גבריאל מוקד

ביוגרפיה

נולד בפולין בשם גבריאל מוּנְבֶז וגדל בוורשה. עלה לארץ ישראל בעליית הנוער ב-1946. את שם משפחתו העברי החדש, מוקד, הציע לו ידידו מנוער, המשורר דוד אבידן. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש כסגנו של אלכסנדר פן, שערך את המוסף הספרותי של העיתון "קול העם".
מוקד הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, לימד במחלקות לספרות באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת חיפה. כעורך כתב העת "עכשיו" היה אחראי לגילוים של חלק ניכר ממשוררי דור המדינה. כיוצר, הוא פועל במסגרת סגנון הווריאציות והמטא-וריאציות.
שימש כיושב ראש אגודת הסופרים העבריים בשנים 2004-2001.
בדצמבר 2006 הוגש נגדו כתב אישום בחשד שמעל בכספי אגודת הסופרים בעת היותו יושב הראש שלה. ב-24 בספטמבר 2008, אחרי הסדר טיעון, תוקן כתב האישום להפרת אמונים בתאגיד. הוא נידון למאסר על תנאי וחויב בהשבת כספי החזר הוצאות שקיבל בניגוד לנהלים.
מוקד היה אחראי לגילוי משוררים מרכזיים בסצנת השירה העברית. בין היתר, יונה וולך, דפנה שחורי ומאיה בז'רנו.

חיים אישיים

בשנות ה-60 היה נשוי לעפרה שונית (סמוליאנוב), משוררת שפרסמה את "הקומקום הסגול" ולימים אמה של ענבל פרלמוטר. אחר כך נישא לדניאלה שמי. בשנות ה-70 נישא לטובה רוזן, ונולדו לו שני בנים. כיום הוא גרוש ומתגורר בתל אביב.  
ב-1984 נרצחה אמו, מגדלנה טייכנר, בדירתה בתל אביב, במהלך שוד.

מחשבתו

פסקה זו מחפשת מקורות. המידע בפסקה זו דורש מקורות, אנא עזרו לשפר את הערך על ידי הוספת קישורים חיצוניים והערות שוליים שיאמתו את הכתוב בפסקה זו.
מידע שלא יובאו לו תימוכין עלול להיות מוסר מן הערך.
עבודתו הספרותית פילוסופית של גבריאל מוקד החלה בגילויו כתבים של הפילוסוף ג׳ורג׳ ברקלי שלא נודעו טרם גילויו אותם. הכתבים עוסקים במבנה החומר והאטומים. עמדותיו האסתטיות נסובות סביב עמדות פילוסופיות אותן הציג בספרו השיפוט האמנותי בו טען לשיפוט ביקורתי אובייקטיבי מתון. שיפוט כזה כך כתב נסוב סביב התייחסות למאפייניה האובייקטיביים של יצירת אמנות שתלויים במדיום בו היא נוצרה. לכל מדיום אמנותי כעשרה מאפיינים בולטים שעשויים להוות מוקד לשיפוט אמנותי של מאפייניה הנתפסים בחושים. עורך כתב עת או מבקר אמנות הם למעשה שופטיה האובייקטיביים של יצירה ובנוסף להם ישנו אוצר אמנות, מאזין וצופה אובייקטיבי מה שעשוי להיות כל מבקר. בנוסף לעמדות אותן הציג בעבודתו זו פרסם במשך השנים וואריאציות מה שנכתב כטקסטים באורך עמוד או יותר ובהם התרשמויות פילוסופיות וחווייתיות של המציאות. את עבודתו הפילוסופית אסתטית המחיש בכרכי כתב העת 'עכשיו' שהוציא במשך השנים ובהם דוגמאות אינספור ליצירות שנשפטו באופן אובייקטיבי, כך למעשה הפילוסופיה אותה פיתח היא פילוסופיית עריכה ביקורתית.
רוזה ג'אצ'ינטה באדאלה

רוזה ג'אצ'ינטה באדאלה (באיטלקית: Rosa Giacinta Badalla, נולדה בסביבות 1660, נפטרה בסביבות 1710 הייתה מלחינה איטלקיה ונזירה בנדיקטית. היא נזכרת לראשונה ברשימות של מנזר רדגונדה הקדושה במילאנו משנת 1678. קלאודיה ססה, קלאודיה רוסקה וקיארה מרגריטה קוצולאני היו גם הן פעילות במנזרי מילאנו באותה תקופה.
רק קובץ אחד של יצירותיה התפרסם בדפוס, "מוטטים לקול סולו" Motetti a voce sola (ונציה, 1684). קנדריק מתאר אותו כ"ראוי לציון בין ספרי המוטטים לקול סולו שיצאו במילאנו הודות לווירטואוזיות הווקאלית, המקוריות המוטיבית וטכניקת החיבור הבוטחת בעצמה."
מיצירותיה נותרו עוד שתי קנטטות חילוניות, Vuò cercando ו-O fronde care, לטקסט שכתבה באדאלה עצמה.
פרידריך קניג

פרידריך גוטלוב קוניג (בגרמנית: Friedrich Gottlob Koenig;‏ 17 באפריל 1774, אייזליבן - 17 בינואר 1833, אוברזאל, מחוז וירצבורג), ממציא גרמני הידוע בעיקר אודות למכונת הדפוס המהירה שלו, אותה בנה יחד עם השען אנדרס פרידריך באואר.

ביוגרפיה

קוניג נולד למשפחת איכרים פשוטה, ולמרות מותו המוקדם של אביו, הצליח קוניג ללמוד בבית ספר תיכון. ב-1790 החל בהכשרה בבית הדפוס ברייטקופף והרטל בלייפציג במשך ארבע וחצי שנים, שם למד את סודות המקצוע.
ב-1803 ניסה קוניג להקים בעיר זול בית דפוס ממוכן, אבל בשל היעדר טכנולוגיה מתאימה הרעיון לא יצא לפועל.
קוניג עבר ללונדון ב-1804 וב-1810 הוענק לו פטנט על המצאתו, וקוניג החל להדגים את מכונתו ב-1812. המכונה עמדה בסדנת הממציאים, והזמנות נשלחו ללקוחות פוטנציאליים, כגון ג'ון וולטר, עורך הטיימס. פעילות זו נעשתה תחת מעטה חשאיות מחשש לכעסם של בעלי הדפוס שהמצאה זו עתידה הייתה לדחוק את רגליהם. הגיליון הראשון של הטיימס שהודפס באמצעות המכונה החדשה של קוניג יצא לאו ב-29 בנובמבר 1814.
באוגוסט 1817 קוניג חזר לגרמניה בשל אי הסכמה עם שותפו תומאס בנסלי, וחששו של קוניג כי בנסלי מנסה להשיג בעלות מלאה על המכונה החדשה. לבסוף הקים קוניג במנזר נטוש בסמוך לוירצבורג חברה לייצור המכונה, בשם קוניג את באואר.
מגנזיט

שימושים

ניתן להשתמש במגנזיט בתוספת סיד לשם יצירת סיגים בתנורי יצור פלדה. ניתן להשתמש במגנזיט כזרז וכתוסף בייצור גומי סינתטי, בהכנה של דשנים וחומרים כימיים המכילים מגנזיום, ובייצור סוגי מלט מיוחדים.
בדומה לייצור סיד חי, ניתן לשרוף את המגנזיט בנוכחות פחם על מנת להפיק את תחמוצת המגנזיום (MgO), הידועה גם כפריקלאס, פריקלאס הוא רכיב חשוב במוצרים חסיני אש כדוגמת לבנים חסיני אש לתנורים.
גביע אמריקה (שיט)

היסטוריה

גביע אמריקה התחיל במקור בתחרות הקפת האי וייט מטעם שייטת היאכטות המלכותית הבריטית. בתחרות הראשונה ניצחה המפרשית "אמריקה" ממועדון היאכטות של ניו-יורק 18 ספינות בריטיות. מסופר שלאחר התחרות שאלה המלכה הבריטית ויקטוריה, שצפתה בתחרות, מי סיים במקום השני ונענתה בתשובה "אין מקום שני". מאוחר יותר שונה השם לאמריקה'ס קאפ (גביע אמריקה, על שם הסירה) לאחר ש"אמריקה" נתרמה למועדון היאכטות של ניו-יורק כתנאי של שטר מתנה, כלומר מי שמנצח מקבל את התואר ולכל מי שיש שטר מתנה יכול לאתגר אותו, לנסות לנצח ולקבל את התואר.
מאז הניצחון בבריטניה שמר מועדון היאכטות ניו-יורק על עד 1983 כאשר משנת 1870 עד 1920 התחרות היו בעיר ניו יורק ומאז עד 1983 עברו לניופורט. השליטה של המועדון במשך 132 שנה הייתה כל כך רבה עד שהבריגו את הגביע לרצפת המועדון. בתחרות בשנת 1983 ניצח מועדון היאכטות המלכותי של פרת' בראשות אלן בונד עם המפרשית "אוסטרליה II" בתוצאה 3–4 את הספינה "ליברטי" האמריקאית. לראשונה ארצות הברית איבדה את התואר והתחרות הבאה שהתקיימה בשנת 1987 הייתה בפרמנטל. בתחרות זו הפסידו האוסטרלים למועדון היאכטות סן דייגו, שבשלוש התחרויות הבאות שמר העל התואר עד שנת 2000 אז ניצחו אותו הניו זילנדים.
מאז לא ניצחה קבוצה יותר מפעמיים רצופות והתחרות "חזרה" לאירופה, פעם ראשונה מאז התחרות הראשונה, בשנת 2007 לאחר שקבוצת אלינגהי השווייצרית זכתה והתחרות התקיימה בולנסיה במשך שנתיים.

גביע לואי ויטון

בשנה לפני כל גביע אמריקה נערך סבב תחרויות מוקדמות שמנצחו מתחרה נגד מחזיק הגביע הנוכחי. ארבעה מתוך שנים עשר הזוכים בגביע לואי ויטון ניצחו גם בגביע האמריקה באותה השנה.

כללים

הכללים בגביע אמריקה, בהם מקום התחרות, התאריך, דגם הסירה בה יתחרו ואף מספר השיוטים הדרושים לניצחון, נקבעים על ידי מנצח גביע אמריקה הקודם, תוך התיעצות במתחרה, לכן הם משתנים לעיתים קרובות יחסית עבור ספורט מקצועני.
בויס (רובה נגד טנקים)

היסטוריה מבצעית

רובה הבויס נכנס לשרות בשלבים המוקדמים של מלחמת העולם השנייה כנגד טנקים קלים ורכבים משוריינים קלים אחרים. אנגליה סיפקה כמות גדולה של רובים אלה לצבא הפיני במהלך מלחמת החורף, בין השנים 1939 ו-1940, כנגד הצבאות הסובייטים הפולשים. הנשק היה פופולרי מאד בקרב היחידות הפיניות עקב יכולתו להתמודד עם הטנקים הקלים הרוסים מסוג T-26 בהם נתקלו הכוחות הפינים במקרים רבים.
למרות שהיה יעיל כנגד מגוון כלי שריון וטנקים קלים גרמניים, איטלקיים וסובייטים מוקדמים במהלך הקרבות בצרפת ובצפון אפריקה, העלייה החדה בעובי שריון כלי הרכב הקרביים במהלך המלחמה הפך את הבויס במהרה ללא יעיל כנשק נגד טנקים. בשנת 1942 הוצגה גרסה  של הרובה בעלת קנה מקוצר לשימוש כוחות מוטסים, אולם גרסה זו התבררה במהרה כחסרת תועלת כנשק נגד טנקים - קיצור הקנה הפחית את מהירות הלוע של הנשק, מה שהקטין במידה משמעותית את כושר החדירה שלו. בזירה האירופאית הוחלף הבויס כנשק נגד טנקים ב-1943 על ידי הפיאט הבריטי, שנכנס לשימוש לראשונה במהלך הפלישה לסיציליה. הבויס המשיך לשמש לשימושים אחרים כגון ירי נגד בונקרים, קיני מקלעים וכלי רכב קלים, אולם הוחלף לבסוף על ידי מקלע הבראונינג "0.5. הבראונינג, שהיה מסוגל לירות מספר סוגים של תחמושת, ביניהם תחמושת חודרת שריון ותחמושת מציתה, סיפק יכולת חדירת שריון זהה לזו של רובה הבויס, אך היה בנוסף מסוגל להצית כלי רכב קלים, ואף שימש במקביל כנשק יעיל נגד מטוסים. אפילו אנשי שירות האוויר המיוחד, שנודעו בהעדפתם לכלי נשק שנתפסו שלל ולכאלה שנדחו על ידי יחידות הצבא הרגילות, החליפו את רובי הבויס שלהם במהרה במקלעי בראונינג, או בתותחי ברדה מודל 35 איטלקיים, בני 20 מ"מ.
לעומת זאת, בחזית המזרח הרחוק נותר הרובה בשימוש עד 1942, בעיקר עקב השריון הקל של הטנקים היפנים, דוגמת הצ'י-הא, ועקב היכולת להתקרב אליהם תחת מחסה הצמחייה בעיקר בקרבות במלאיה. הרובים נותרו בשימוש בחזית זו עקב מחסור בנשק חודר שריון אחר דוגמת הבזוקה האמריקאית.

שימוש בצה"ל

לצה"ל היו במלחמת השחרור רובים מעטים מאד מסוג זה. לגדוד 53 של חטיבת גבעתי למשל היו בסך הכול 2 רובים כאלה. בנוסף, היה מחסור חריף בתחמושת לרובים אלה.
בניגוד לצה"ל היה הצבא המצרי חמוש ומצויד היטב בנשק זה. עם סיום קרב שייח' נוראן למשל, נתפסו קרוב ל-20 רובי "בויס" מצריים.