google/wiki40b huggingface dataset:
גובלן

גּוֹבְּלֶן היא שיטת צביעה של בדים הנקראת כך על שם משפחת גובלן שהקימה באמצע המאה ה-15 מפעל לפיגמנטי צביעה בפריז.
המשפחה שהגיע כנראה מריימס השתכנה באמצע המאה ה-15 בפריז על גדות הנהר בִּיֶיבְרְ (Bièvre). ראש המשפחה ז'אן גובלן (Jehan Gobelin) פיתח דרך ייחודית לצביעת בדים. במאה ה-16 החלה משפחת גובלן לייצר טפטין (שטיחי קיר) שהתפרסמו באיכותם והפכו את המשפחה לעשירה מאד. צאצאי גובלן המשיכו לייצר שטיחים מרהיבים ומבוקשים מאד, בגינם בתי אריגה אחרים החלו ליחס לעצמם את השם גובלן כסמל לאיכות ויופי.
אמנים מפורסמים נרתמו לאורך הדורות לעצב את הדוגמאות שנארגו בגובלנים.
בתחילת המאה ה-20 החלו אומנים ידועים להתעניין שוב בטכניקות הגובלן. בזכותם זכתה טכניקת הגובלן לפריחה מחודשת ובכפר הצרפתי אובוסון (Aubusson) שוחזרו בתי אריגה שהביאו לפריחה כלכלית של המקום ושל הגובלנים. החלוץ בתחום היה האמן ז'אן לורסה (Jean Lurçat) ואליו הצטרפו גרומֵיר (Gromaire), דום רובר (Dom Robert), סן סאן (Saint Saen), פבלו פיקאסו (Pablo Picasso) ועוד רבים.
במדינות מסוימות, כגון פולין וישראל, הפך עם הזמן המושג "גובלן" למושג המתאר טפטין, שטיחי קיר ארוגים או רקומים בתך הצלב ומתארים מחזות ציד ונוף. 
בישראל מוכרים שטיחי הקיר המפורסמים בטרקלין שאגאל שבכנסת, אותם עיצב מארק שאגאל.
כיום מכנים "גובלן" רקמה של תך הצלב על בד רשת בדוגמאות שונות. רקמה כזו הייתה תחביב נפוץ בישראל בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, ותוצריה נתלו לקישוט על קירות הבתים.
סטיבן ויליאמס

ביוגרפיה

ויליאמס שיחק פוטבול באוניברסיטת צפון טקסס. הוא החל דרכו בקריירת ההתאבקות בסוף שנות ה-80 בטקסס.
בשנת 1994 אוסטין החל את דרכו בעולם מופעי הבידור וההיאבקות בליגת ה-WCW, תחת השם "סטנינג סטיב אוסטין" ("המהמם") ומאוחר יותר התאבק ב-WWE תחת השם Stone Cold ("קר כאבן"). דמותו של אוסטין צברה פופולריות רבה כאשר הוא זכה בתחרות "מלך הזירה" בשנת 1996 וניצח את תחרות הרויאל ראמבל פעמיים ברציפות, בין השאר, בזכות סכסוכים מתוסרטים בינו ומנהל הליגה, וינס מקמהן הבן. הפופולריות של דמותו התגלמה בהפיכתו בתסריט 3 פעמים לזוכה הרויאל ראמבל - הדמות הראשונה לה ניתן כבוד זה, וכן זכה 6 פעמים באליפות ה-WWE.
דמותו של אוסטין כבר אינה פעילה, מלבד באירועים המרכזיים של ה-WWE, כמו הרסלמניה והרויאל ראמבל.
סטיב אוסטין עבר ניתוח בברכו שימנע ממנו להתאבק.
בפודקאסט שנערך בינו לבין פול היימן, אוסטין הביע את רצונו לקרב אחרון ברסלמניה 32, שתהיה בטקסס, עיר מולדתו, נגד ברוק לסנר. קרב זה לבסוף לא התקיים.
במהלך אירוע רסלמניה 32, לאחר קרב בין צוות "League of Nations" לבין צוות "The New Day", בו הליג אוף ניישנז ניצחו, הודיע אחד מחברי הקבוצה כי אין 3 גברים בעולם הזה שיוכלו לגבור עליהם (צוות הליג אוף ניישנז מנה 4 חברים). לאחר שאמר משפט זה, נשמעה מוזיקת הפתיחה של מתאבק העבר שון מייקלס. שון הגיע וחיכה על רמפת הכניסה, שכן אחריו נכנס מיק פולי האגדי בדמות קקטוס ג'ק. מיק פולי גם כן חיכה על הרמפה ולפתע נשמע קול שבירת הזכוכית המפורסם מנעימת הפתיחה של אוסטין. שלושת מתאבקי העבר האגדיים פסעו על הרמפה אל עבר הזירה והחלו בעימות עם חברי הליג אוף ניישנז ובסופו אוסטין ביצע את תרגיל הסיום המפורסם שלו "Stunner" לכמה מחברי הקבוצה ואף לחבר הקבוצה השנייה "New Day", אקסבייר וודס.
ב-2009 נבחר אוסטין לחבר היכל התהילה של ה-WWE.
ירון זילברברג

ביוגרפיה

זילברברג נולד בגבעתיים ב-1951. את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה סיים ב-1972 באוניברסיטת תל אביב, המשיך ללימודי תואר שני בפיזיקה יישומית במכון ויצמן, אותם סיים ב-1975. את לימודיו לתואר דוקטור בפיזיקה יישומית, עשה גם כן במכון ויצמן, וסיים ב-1984. שירת משנת 1975 עד 1979 כפיזיקאי בצה"ל. ב-1984 שהה לרגל בתר-דוקטורט במעבדות בל בארצות הברית, ובשנת 1985 מונה לחוקר שם, מינוי בו שימש עד 1994. בשנת 1994 חזר לישראל, והצטרף לסגל המחלקה לפיזיקה של מערכות מורכבות במכון ויצמן למדע, בדרגת פרופסור חבר. בשנת 1999 מונה לפרופסור מן המניין, ומשנת 2002 ועד שנת 2008 שימש כדקאן הפקולטה לפיזיקה. בשנת 2008 מונה לראש מרכז קראון לפוטוניקה במכון.
מחקריו עסקו באינטראקציה בין אור לחומר, בתחומים של אופטיקה אולטרה-מהירה, אופטיקה קוונטית ואופטיקה לא-ליניארית.
בשנת 2010 זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר בתחום אופטיקה לא ליניארית.
בשנת 2013 זכה בפרס מקס בורן על תרומתו לחקר האופטיקה הפיזיקלית מטעם האגודה האמריקאית לאופטיקה OSA. בשנה זו צורף כחבר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת 2015 זכה בפרס ויצמן למדעים מדויקים. בשנת 2018 זכה בפרס רוטשילד.
נפטר באפריל 2019.
אליהו הלוי

ר' אליהו בן רפאל שלמה הלוי היה רב יהודי-איטלקי, משורר, דרשן ופוסק, בן המאה ה-18. הוסמך לרבנות ושימש כרב העיר אלסנדריה בין השנים 1738–1792. תלמידו של רבי יהודה בריאל ותלמיד חבר לרבי יצחק למפרונטי. פסיקותיו מוזכרות בין היתר בספר פחד יצחק, בשו"ת "שמש צדקה" לרבי שמשון מורפורגו ובשו"ת "גבעת יעקב" לבעל ההפלאה. מרבית כתביו נותרו בכתב יד ולא הודפסו.
ג'ק דונלי

ביוגרפיה

דונלי נולד בעיר בורנמות' שבאנגליה, הוא למד בבית הספר סנט קתרין בווימבורן שבדורסט, ואחר כך בבית הספר סנט פיטר בבורנמות'. אמו, כריסי ויקאם היא כוריאוגרפית (של השיר הזוכה בתחרות הזמר של האירוויזיון משנת 1981 בביצוע להקת באקס פיז). היא הייתה חברה בלהקת המחול "Hot Gossip" והופיעה באופרת הרוק "סטארלייט אקספרס".
תפקידו הראשון של דונלי היה בדמות ג'ייסון ויקלר בסדרה "בית אנוביס" של ניקלודיאון. הוא כיכב בתפקידי אורח בסדרות כגון "רופאים", "שלישייה", "עברייני על", ו-"Dancing on the Edge". ב-2013 לוהק דונלי לתפקיד הראשי בסדרת הפנטזיה של ה-BBC "אטלנטיס" בה גילם את דמותו של ג'ייסון שנסחף לחוף העיר העתיקה והמסתורית "אטלנטיס". ב-2014 שיחק דונלי בתפקיד הכדורגלן אולי האנטר בסדרה הדוקומנטרית הפרודית "United We Fall". ב-2016 כיכב בפרק בסדרה "Dancing on the Edge" בתפקיד סמואל ווקר.
ב-2017 שיחק דונלי בתפקיד ראשי בדמות הנסיך אדריאן בסרט הטלוויזיה של הולמרק "A Royal Winter" לצדה של מריט פאטרסון.

חיים אישיים

באוקטובר 2017 התארס דונלי עם השחקנית השוודית-קנדית מאלין אקרמן.
אדוארד רוט

ביוגרפיה

נולד מסטניסלב ב-1924 במשפחת פקיד. סיים 7 שנות בית ספר ועבד כחרט במפעל והתגייס ביולי 1941. השתתף בקרב על קייב, וחרקוב. במסגרת הארמייה ה-13 השתתף במתקפה על יילץ עם הדיפת כוחות ורמאכט כ-100 ק"מ חזרה מערבה.
נפצע במהלך מגננה על חרקוב ב-12 במאי 1942 והיה כמעט שנה בבית חולים בשיקום, אחריו חזר לחזית באפריל 1943. צורף לדיוויזיית הרובאים של המשמר ה-33 השייכת לחזית הדרומית במבצע דונבאס שם נפצע שנית כבר בקרב הראשון באזור וורושילובגראד.
בחזרה ליחידתו באוגוסט מונה לתפקיד ריגול ובתפיסת אישיות חשובה נפצע בפעם השלישית בתחילת ספטמבר. חזר מן הפציעה תוך חודש. בחורף 1944 השתתף עם יחידתו שהועברה לארמייה ה-51 שבחזית האוקראינית הרביעית בפריצה לחצי האי קרים דרך ביצות סיוואש ומצר פרקופ. במהלך הקרב על סבסטופול הוא נפצע בפעם הרביעית אך טופל במקום והמשיך עם יחידתו שקיבלה על שחרור העיר תוספת לשם "של סבסטופול".
היחידה הועברה לחזית הבלטית הראשונה לשחרור ליטא. שם באזור גורדי בסמוך לשאולאי על חיסול מטול והבאת אישיות חשובה משורות האויב קיבל ב-15 בספטמבר 1944 את עיטור התהילה מן הדרגה השלישית. שבוע לאחר מכן נפצע במהלך ריגול בפעם החמישית.
במהלך מתקפה על קניגסברג בסמוך לעיר טילזיט חיסל עם רימון מקלע עם שני חיילים לידו וקידם השתלטות על הכפר. על כך הוחלט ב-22 במרץ 1945 להעניק לו את עיטור התהילה מן הדרגה השנייה.
לאחר שהשתתף בכיבוש קניגסברג בסמוך לעיר פירבודרקרוג במהלך מתקפת נגד של כוחות ורמאכט עמד בראש יחידתו כשחוסלו כ-18 חיילי אויב, 4 נלקחו בשבי והכוחות הגרמניים חזרו למקומם ההתחלתי. בהמשך במהלך המבצע בסמוך לעיר קאווידיטן במהלך צליחת נהר עמד בראש הכוח שחיסל כ-10 חיילים ותפס שמונה בשבי ביניהם קצין אחד. על כך הוענק לו עיטור התהילה מן הדרגה הראשונה ב-29 ביוני. 
נעלם באוגוסט אותה השנה.
יוחנן אפק

התפתחותו המקצועית

אפק החל את דרכו השחמטית בגיל 14, בעיקר בהדרכתו של משה צ'רניאק. במשך שנים רבות אפק היה שחקן חובב שמצא פרנסתו בארגון, כתיבה ואימון ורק בשנות השלושים המאוחרות לחייו החליט להפוך לשחמטאי מקצועי כאשר בדרך כלל התהליך הוא הפוך. בגיל 41 זכה בתואר אמן בינלאומי במשחק התחרותי ואת הציון הבודד בו זכה לתואר רב אמן קיבל כשניצח באליפות הבינלאומית של פריז בשנת 2002 - פסגת הישגיו בקריירה התחרותית. במקביל למשחק התחרותי אפק גילה מגיל צעיר התענינות בתחומי פעילות שחמט נוספים ובהם: ארגון תחרויות, אימון שחקני שחמט, חיבור בעיות שחמט ושיפוט בתחרויות שחמט.
כמארגן תחרויות וכשופט אפק יזם ושפט במאות אירועי שחמט מסוגים רבים, כולל כ-20 תחרויות של רבי אמנים. בין השנים 1984–1990 ניהל אפק את מועדון השחמט העירוני בתל אביב בו יסד בשנת 1988 את הפסטיבל הבינלאומי לשחמט של העיר, אירוע אותו ניהל מדי שנה במשך למעלה מעשור. בשנת 1989 קיבל עיטור מיוחד על הישגיו ותרומתו ממנכ"ל משרד החינוך, התרבות והספורט.
כמדריך ומאמן לימד יוחנן אפק מאז גיל 16 אלפי שחקנים צעירים הן בבתי ספר והן ברמה הלאומית. במהלך השנים 1988–1998 שימש כמאמן סגל הנוער של ישראל, ארגן מחנות אימון בהם הדריך את נציגי ישראל וכן ליווה אות הנוער לאליפויות העולם ולאליפויות אירופה.
כעיתונאי שחמט פרסם אפק בבטאונים ישראליים ואירופיים ובאתרי אינטרנט מאות מאמרים מקצועיים ודיווחים על תחרויות. במהלך השנים 1973–1986 היה עורך המדור של קומפוזיציה שחמטית בעיתון "על המשמר" בין השנים 1997- 2014 ערך אפק את טור השחמט בעיתון מעריב. הוא כותב בקביעות ל"אינפורמטור" היוגוסלבי ולאתר ההולנדי "צ'ס וייבס" ומפרסם מאמרים בירחונים הבריטיים. היה גם בעל טור קבוע בכתב העת המוביל New In Chess בו תעד החמצות מבריקות של רבי-אמנים ואמנים כדי שלא יאבדו לעד רק כיוון שמעולם לא התרחשו. בין השנים 2003–2009 ערך את מדור האטיודים של בטאון הקומפוזיציה המוביל The Problemist הרואה אור בבריטניה ומקץ הפסקה בת שנתיים חזר לערוך אותו ועושה זאת עד היום. יש לו גם טור קבוע ברבעון הבינלאומי המוקדש לאמנות הסיום השחמטי EG. פרסם ששה ספרים שנכתבו בשיתוף מחברים נוספים.
אפק מוכר בעולם בעיקר בזכות הישגיו בתחום הקומפוזיציה השחמטאית. אפק פרסם את הסיום הראשון והבעיה הראשונה שחיבר כאשר היה בן 15, בהדרכת האחים התאומים הלל ויואל אלוני. מאז פרסם אפק למעלה מ-250 אטיודים ולמעלה מ-100 בעיות שחמט מסוגים שונים, כשיותר ממחציתם זכו בפרסים ועיטורים אחרים. הוא ארגן תחרויות רבות של חיבור בעיות וכן תחרויות של פתרון בעיות והוזמן לעיתים קרובות לחבר אטיודים מקוריים לאירועי שחמט תחרותי המתקיימים באירופה. בשנת 2000 היגר להולנד ומתגורר באמסטרדם. אפק ממשיך לעסוק שם (וגם בארץ) באימון ובכתיבה. בגילו המתקדם הוא עדיין שחקן פעיל מאוד בתחרויות אישיות אבל גם במשחקי הליגה ההולנדית, הגרמנית, הבלגית והישראלית. ממקום מושבו הנוכחי הוא משתדל להמשיך ולסייע לשחמטאים ישראליים (בעיקר צעירים) לקבל הזמנות לתחרויות חשובות בהולנד.
אטיוד של אפק הוכתר כסיום השנה לשנת 2012. האטיוד נוצר במקורו לתחרות לכבוד מלאת 60 לרב האמן ההולנדי יאן טימן, שחיבר בעיות לאורך השנים וכתב בתחום.
היה דובר אליפות אירופה בשחמט 2015.
טור דה סוויס

על המרוץ

המרוץ התקיים בפעם הראשונה ב-1933, אז ניצח מקס בולא האוסטרי. המרוץ דומה באופיו למרוצי קטעים אחרים כמו דופינה ליברה והטור דה פראנס, מרוץ הררי שכולל קטע נגד שעון אחד או שניים. שיאן הניצחונות בטור הוא פסקוואלה פורנאנה האיטלקי, ושיאן הזכיות בקטעים הוא פטר סאגאן הסלובקי.
מנואל גונסאלס

מנואל דל רפוחיו גונסאלס פלורס (בספרדית: Manuel del Refugio González Flores; ‏18 ביוני 1833 - 10 באפריל 1893) היה גנרל ופוליטיקאי מקסיקני, נשיא מקסיקו ה-46.
גונסאלס נולד בעיר מטמורוס שבמדינת טמאוליפס ב-18 ביוני 1833. לפני כהונתו כנשיא המדינה מילא גונסאלס תפקידים חשובים, בעיקר צבאיים; הוא שירת כלוטננט במלחמת ארצות הברית-מקסיקו, ובמלחמת הרפורמה כגנרל בשירות המפלגה השמרנית.
הוא החל לעסוק בפוליטיקה, תחילה המדינתית ואחר כך הארצית וכיהן במשרות רמות: מושל מיצ'ואקאן (1877) ומושל גואנחואטו (1885), ושר המלחמה והצי בשנים 1878–1879.
כשנבחר גונסאלס בשנת 1880 לנשיאות מקסיקו, היה הראשון האדם הראשון מטמאוליפס שנבחר לנשיאות בקולות הבוחרים בבחירות דמוקרטיות. תושב אחר של המדינה, אמיליו פורטס חיל, היה לנשיא ביניים של המדינה ב-1928 לאחר רצח אלווארו אוברגון.
לאחר פרישתו בתום קדנציה אחת מן הנשיאות, בשנת 1884, נבחר גונסאלס "פה אחד" לכהן שוב כמושל מדינת גואנחואטו, תפקיד אותו מילא עד פטירתו ב-10 באפריל 1893.
דומם (עופר ללוש)

תיאור

תיאור הטבע הדומם של עופר ללוש נוצר בשנת 1987, תקופה בה יצר האמן כמה תצריבים גדולים בסדנת ההדפס ירושלים.  ללוש יצר את התיאור כדיפטיכון, שהורכב משלוש פלטות תחריט שונות, ואשר הודפסו על ידי מרים שניצר על גבי גיליונות נייר בגובה של 106.5 ס"מ וברוחב כולל של 147 ס"מ במהדורה בת 35 עותקים.
במרכז העבודה שולחן עץ ועליו מונחים עציצים וצמחים שונים. השולחן מתואר על רקע מרחב ריק ובהיר. למרות זאת, צבר העציצים המתוארים אינם יוצרים סדר והרמוניה, כי אם מרחב כאוטי שבו מופיעים הצמחים במצבים של בין לבלוב ושפע לקמילה. גם צורת הדיפטיכון, הקשורה בתולדות האמנות אל תיאורי סדר אלוהי, עשויה להעצים מתח זה.
העבודה הוצגה בתערוכות שונות כגון "חותם הדפס" (1994) במוזיאון ישראל ובתערוכה "תחריט" (2006) במוזיאון הנגב לאמנות. בנוסף תקטלוגים של תערוכות אלו תצלום העבודה מופיע גם בספר "100 שנות אמנות הדפס בישראל" (2015).
קאנייה סור מר

רובעי העיר

קאנייה סור מר מורכבת ממספר רבעים שבעבר היו יישובים נפרדים ובמהלך השנים התחברו זה לזה.

העיר העתיקה

רובע לה או דה קאניה (Le Haut-de-Cangese) הנמצא על גבעה מעל מרכז העיר הוא הרובע העתיק של העיר המתייחד ברחובותיו הצרים והמפותלים. בפסגת הגבעה נמצאת טירת נסיכי בית גרימלדי.

העיר החדשה

העיר החדשה שהיא מרכז העיר משתרעת על המישור שבין הגבעה של רובע לה או דה קאניה לבין רובע החוף.

רובע החוף

לה קרוס דה קאנייה (Le Cros de Cagnes) הוא הרובע הגובל בים. לאורכו משתרעת טיילת החוף. בקצהו נמצא נמל הדייגים. הרובע מופרד משאר חלקי העיר על ידי הכביש המהיר ומסילת הרכת המחברות את ניס עם קאן.

אנשים מפורסמים

בנוסף לרנואר פעלו בעיר: הסופרת נדין גורדימר, הצייר איב קליין, נגן הג'אז ג'ו לואיס, הזמר מרסל מולודז'י.
הלגה גיטון

ביוגרפיה

גיטון נולדה בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית, היא למדה תקופה משחק, ריקוד ומספר שפות וב-1964 החלה לעבוד ב-RTL, רשת השידור של לוקסמבורג, שם שימשה כמגישת טלוויזיה וכשדרנית רדיו, היא נבחרה להנחות את אירוויזיון 1973 שנערך בתיאטרון הגדול של לוקסמבורג, מ-1979 ועד 1988 הנחתה את תוכנית המוזיקה "Liedercircus" בה זמרים ואומנים רבים הציגו את שיריהם, היא גם הגישה תקופה את התוכנית "Viva – die Lust, zu leben" הכללה בתוכה ראיונות עם ידוענים וחידונים.
ב-1994 עזבה את תחום הטלוויזיה ואחרי כן היא עבדה כמאמנת אישית, היא מתגוררת בלוקסמבורג וב-1986 זכתה לאות כבוד (Order of Merit of the Grand Duchy of Luxembourg) ביחד עם שני עמיתיה לעבודה מטעם הדוכסות. היא הייתה נשואה לפובליציסט הצרפתי רנה גיטון ובנה משמש ג'ושי משמש כיום כמוציא לאור וסוכן ספרות בפריז.
ראול לאפורטרי

ראול לאפורטרי (בצרפתית:  Raoul Laporterie;‏ 13 באוגוסט 1897 - ?) היה ראש עיריית בסקונס (Bascons) בשנים 1935–1971 וחסיד אומות העולם צרפתי שהציל כ-1,600 יהודים.

ביוגרפיה

לאפורטרי נולד בעיירה בסקונס שבמחוז לנדס  בדרום-מזרח צרפת ב-13 באוגוסט 1897.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לאפורטרי נלקח בשבי הגרמני, ולאחר המלחמה הוענקו לו מדליית הבורחים מהשבי (Médaille des évadés), מדליית המארן ומדליית ורדן.
ב-11 באוקטובר 1934 נבחר לאפורטרי למועצת העיר של בסקונס, וב-12 במאי 1935 נבחר לראש העיר.
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה, לאפורטרי המשיך לגלות התנגדות חשאית לגרמנים, ואף היה שותף להפצת העיתון המחתרתי "Le Franc Tireur".

מעשה ההצלה

במהלך המלחמה לאפורטרי כיהן כראש העיר של העיירה בסקונס, שנמצאה ב"אזור החפשי" בשליטת ממשלת וישי.  בבעלותו הייתה חנות בעיירה מון דה-מרסן (Mont-de-Marsan) שבשטח הכבוש. לאפורטרי, אשר הבין את כוונותיהם הנאצים בקשר ליהודים, לא הזדהה עם המדיניות הנאצית אותה  החשיב כפשעים נגד האנושות. הוא ניצל את מעמדו כראש עיר וכדמות מוכרת לנאצים, על מנת להציל מאות יהודים ולא יהודים. בתוקף תפקידו הוא קיבל אשרת מעבר שאפשרה לו לעבור באופן חפשי במעבר הגבול בין החלק הכבוש של צרפת לאזור החופשי. בכל נסיעה כזו,  נהג לאפורטרי להבריח אנשים, מזון, מידע וכיוצא בזאת בין האזורים. בנוסף, הוא נתן מחסה ליהודים ולא-יהודים שנרדפו על ידי הנאצים בביתו. לנשים לרוב היה נותן מסמכים שהציגו אותן במקרה הצורך כאשתו.
לאפורטרי סירב לקבל תשלום תמורת מעשיו, אף שהיה נתון בסכנה חמורה אם מעשיו היו מתגלים. באחת מהברחותיו, בשנת 1942, המשטרה חשפה יהודיה שהתחזתה לאשתו של לאפורטרי, ולאפורטרי נאלץ לרדת למחתרת.

לאחר המלחמה

ב-10 במאי 1945 נבחר לאפורטרי שוב לראש עיריית בסקונס, ובהמשך כיהן כראש העיר למשך שלוש קדנציות נוספות, עד ל-25 במארס 1971. בשנת 1973 קיבל לאפורטרי תואר "ראש עיר של כבוד".

הכרה והנצחה

בשנת 1945 זכה לאפורטרי בצלב המלחמה (croix de gurre).
בתאריך ה-18 במארס 1976 הוכר לאפורטרי כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 1989 הוענק ללאפורטרי עיטור לגיון הכבוד.
רגב דהן

רגב דהן הוא זמר, מלחין, כותב ומעבד מוזיקלי ישראלי, יליד מעלות.

קריירה

רגב החל להתעניין במוזיקה בגיל 13, כשכתב והלחין שירים על פסנתר. מאוחר יותר התעניין במוזיקה אלקטרונית ומסונתזת. בגיל 16 הוציא אלבום תוצרת בית בשם 'מישהו', האלבום הכיל שירים אותם כתב והלחין רגב במרתף בביתו.
עם גיוסו לצה"ל החל רגב לשרת בבסיס צבאי בחרמון, ולאחר כשנה התקבל ללהקה צבאית. בשנת 2002 כתב והלחין רגב לדנה אינטרנשיונל את השיר "יהיה טוב". יצירת השיר משכה את תשומת לבם של אנשי חברת התקליטים I.M.P records. שהחתימו את רגב על חוזה להפקת אלבום סולו.
בשנת 2005 הוציא רגב את אלבום הבכורה שלו "שעת האפס" בשיתוף עם חברת התקליטים I.M.P records. בהפקה של האלבום השתתפו אסף אמדורסקי והמפיק Henree. השירה והקולות באלבום כולו הופקו על ידי המוזיקאי אורי כבירי.
שלושה סינגלים יצאו מתוך האלבום לרדיו: 'אם', 'חבל שחור' ו'שמש פלסטינית'. שלושת הסינגלים לוו בווידאו קליפים שהגיעו למקומות הראשונים במצעד ערוץ 24 והקליפ לשיר 'אם', בו משתתפים עידו תדמור ולהקתו, הגיע למקום השישי המצעד האירופאי של MTV.
השירים 'חבל שחור' ו'אם' טיפסו גבוהה במצעדי הפזמונים של רשת ג' ונכנסו לפלייליסט בתחנות הרדיו הארציות והאזוריות. בשנת 2005 הוכתר רגב על ידי המאזינים לתגלית השנה של רדיו '99 escape' לאחר שהסינגלים הגיעו למקומות הראשונים במצעד התחנה.
בשנת 2009 הוציא רגב את אלבומו השני "הרדיו של סבתא". באלבום אירח רגב את חיים צינוביץ' בשיר 'המראה'. את האלבום כתב והלחין רגב ואף הפיק מוזיקלית ביחד עם אסף אמדורסקי. מהאלבום יצאו הסינגלים 'לחזור', 'מול כל העולם' ו'לתמיד'.
לאחר צאת האלבום כתב והלחין רגב את הלהיט 'בלתי נשכח' לזמר עידן יניב, ואת 'אי אפשר איתך' לזמר אביהו שבת.
בשנת 2011 הצטרף כמפיק מוזיקלי להרכב האלקטרוני Poison Ivy בברלין. ההרכב הופיע במועדוני הסצנה האלטרנטיבית והמחתרתית בעיר והתפרק אחרי שנתיים.
בשנת 2017 כתב והלחין רגב את השיר 'רותי' לדנה אינטרנשיונל. השיר יצא כסינגל ראשון במסע הקאמבק של הזמרת וזכה להצלחה גדולה עם כניסתו לפלייליסט של תחנת הרדיו גלגלצ.
משה קרישבסקי

ד"ר משה קרישבסקי (תרכ"ו, 1866 – טבת תרס"ג, ינואר 1903) היה רופא, איש העלייה הראשונה. שימש כרופא אצל איכרי ראשון לציון, בבית החולים רוטשילד בירושלים, ולאחר מכן רופא בתי הסוהר בקהיר.

ביוגרפיה

נולד בפולטבה לחיים יעקב קרישבסקי. בצעירותו למד רפואה, ובמקביל היה פעיל ציוני. נישא לפאני, בתו של ד"ר איזה, רופא יהודי מגרמניה.
בשנת תרמ"ט (1889) עלה לארץ ישראל יחד עם אחיו הרופא ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי. התגורר בראשון לציון וטיפל באיכרי המושבה. כעבור זמן נסע לברלין להשלמת לימודיו, ולאחר מכן שימש רופא בבית חולים מקומי. בסוף העשור האחרון של המאה ה-19 שב לארץ ישראל כדי לשמש רופא בבית החולים רוטשילד בירושלים.
בשנת תרס"א (1901) הוזמן לקהיר כדי לשמש רופא בתי הסוהר שם. כעבור שנה חלה, ואחיו ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי יצא לקהיר כדי לטפל בו. נפטר בקהיר בשנת 1903.
בעיתון השקפה התפרסם הספדו של איתמר בן אב"י על ד"ר משה קרישבסקי, ובין השאר כתב:
"יש לזכור את עבודתו החרוצה, הכבירה, בימי הזהב, בלילות האור, בעת אשר הקדחת ועוד עשרות מחלות דיכאו את האיכרים שבאו מחוץ; יש לזכור איך אהבוהו, העריצוהו, כל השבים לתחייה, כל הנרפאים על ידו".
יידישה רונדשאו

יידישֶה רוּנְדְשַאוּ (בגרמנית: Jüdische Rundschau) היה עיתון יהודי בשפה הגרמנית שהופיע בין 1902 עד סגירתו ב-1938 בברלין, והיה השבועון היהודי-גרמני בעל התפוצה הרחבה ביותר. הוא היה ביטאונה של התאחדות ציוני גרמניה.
העיתון התפתח מכתבי העת Berliner Vereinsbote ("ברלינר פראיינסבוטה", 1895–1901) ו-Israelitische Rundschau (איזראליטישֶה רונדשאו", 1901–1902).
המוציא לאור היה היינריך לֶוֶוה. העורכים הראשיים היו, במהלך השנים, יוליוס בֶּקֶר, פליקס אברהמס, הוגו הרמן, לאו הרמן, פריץ לוונשטיין (Löwenstein), האנס קלֶצֶל (Klötzel), רוברט וֶלְטְש והאנס בלוך.
היידישה רונדשאו החל לצאת ב-1902, בתחילה כשבועון ומ-1919 פעמיים בשבוע. מדי פעם הופיעו גם הוצאות מיוחדות, במיוחד אחרי 1925. משנת 1936 חזר העיתון למתכונת שבועית. אחרי ליל הבדולח בסוף שנת 1938 נאלץ העיתון להפסיק לצאת. ממשיכו היה "יידישה וֶלְטְרונדשאו" (Jüdische Weltrundschau). קהל היעד של העיתון היה הנוער היהודי, ומטרתו הייתה להביא לידיעתו את המצע הפוליטי הציוני כפי שבוטא בתוכנית בזל (1897). העיתון דיווח לקוראיו על כל החדשות מהעולם היהודי בגרמניה ומחוצה לה. בשל מלחמתו באנטישמיות עלתה תפוצתו לקראת סוף רפובליקת ויימאר עד קרוב ל-40,000 עותקים.
ינון עזרוני

ביוגרפיה

עזרוני נולד בחיפה, בנם של שרה ויקותיאל, בוגר בית הספר החקלאי מקווה ישראל. ב-1945 הצטרף לפלמ"ח ושירת בפלוגה א' בקיבוץ יגור. סיים קורס קציני חבלה וקורס מפקדי כיתות. שימש מדריך חבלה. בתקופת פעילות תנועת המרי העברי השתתף בהכנות לפיצוץ גשר, כסיוע להורדת המעפילים מהספינה "חנה סנש" ליד נהריה וכן השתתף בפיצוץ תחנת הרדאר בח'רייבה. השתתף בפעולות רבות נגד כנופיות ערביות וחברי הוועד הערבי העליון. 
במלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד הראשון של חטיבת יפתח. השתתף בהדיפת צבא ההצלה בקרב משמר העמק, במבצע מטאטא ובקרבות מלכיה, בהם נפצע באורח קשה. לאחר החלמתו השתתף בכיבוש לוד, בקרבות בנגב, במבצע גי"ס, בקרב חרבת מחאז ובמבצע יואב. לקראת סוף המלחמה מונה לסגן מפקד הגדוד. לאחר פירוק הפלמ"ח יצא לקורס מפקדי גדודים בצריפין. 
ב-1950 השתחרר והחל בלימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, אותם סיים ב-1954. עבד כמהנדס בתעשייה הצבאית ובמקביל, במסגרת שירותו במילואים שירת בחיל החימוש. במלחמת סיני שירת באוגדה 77 שלחמה באזור רפיח ואל עריש. ב-1956 חזר לשירות הקבע ומונה למפקד בימ"ל (בית מלאכה) בחיל החימוש. בתקופתו הוקם בבסיס מפעל בן 1,000 עובדים שפעל להסבת טנקי השרמן לטנקי סופר שרמן בהם הותקן התותח הצרפתי CN 75-50. 
בשנת 1957 מונה לסגן קצין חימוש ראשי. ב-1961 יצא לארצות הברית ללימודי תואר שני במנהל תעשייתי והנדסת מכונות באוניברסיטת קולומביה. ב-1963 מונה לקצין חימוש ראשי. במרץ 1964 קודם לדרגת אלוף-משנה. 
לאחר שחרורו היה ממקימי חברת תעשיות רכב נצרת עילית ב-1965 ושימש כמנהלה הכללי עד 1986. הוא זכה על פועלו בפרס התעשייה של התאחדות התעשיינים, ב-1976. ב-1987 מונה למנכ"ל חברת הצמיגים אליאנס, תפקיד בו כיהן עד שנת 2000.
היה נשוי לחנה ואב לשלושה ילדים בשם: אהוד, תמר ומיכל.
ניקולא שאמפור

ניקולא-סבסטיאן רוֹש (בצרפתית: Nicolas-Sébastien Roch) המוכר כניקולא שאמפור  (בצרפתית: Nicolas Chamfort;‏ 6 באפריל 1741 – 13 באפריל 1794) היה סופר, משורר ופובליציסט צרפתי, שנודע כמחברם של אפיגרמות ובאפוריזמים השנונים.  לאחר שנרדף בגלל דעותיו הפוליטיות בתקופת המהפכה הצרפתית שם קץ לחייו.
ניקולא-סבסטיאן רוש נולד בעיר קלרמון-פראן, בחבל אוברן שבצרפת. למד בקולז' גראסן בפריז, הצטיין בלימודיו, זכה במלגה ואימץ לעצמו את השם שאמפור. התפרנס מהוראה ומכתיבה מזדמנת, ובשל שנינותו והופעתו הנאה זכה לתשומת לב מצד אנשי החברה הגבוהה של פריז. ב- 1764 כתב את הקומדיה "ההודית הצעירה" שזכתה להצלחה, ובעקבותיה כתב שורת מאמרים ושירים. ב-1769 זכה בפרס האקדמיה הצרפתית עבור יצירתו "שיר הלל" שהקדיש למולייר. ב-1770 כתב את הקומדיה "הסוחר מאיזמיר", וב-1774 זכה בפרס האקדמיה של מארסיי עבור יצירתו "שיר תהילה" שהקדיש לז'אן דה לה פונטיין.
ב-1776 כתב את הטרגדיה "מוסטפא וזאנגיר" שהועלתה על הבמה בפונטנבלו בנוכחותם של המלך לואי השישה עשר ושל אשתו מארי אנטואנט. המלך העניק לו קצבה שנתית והוא נתמנה למזכירו של לואי החמישי, ז'וזף דה בורבון-קונדה, שהיה מאנשי בית המלוכה. אולם, ניקולא שאמפור שמאס עד מהרה בחיי חצר המלכות, התפטר מתפקידו ופרש לאוטיי שממערב לפריז. בהשראת אמרותיהם של פרנסואה דה לה רושפוקו, של המרקיז דה וובנארז' ושל וולטר, החל ניקולא שאמפור לכתוב שם את אמרותיו השנונות, וב-1781 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
ב-1783 פגש באונורה מיראבו והפך למבקר חריף של הממשלה. ב-1789 היה אחד מדובריה של המהפכה הצרפתית, כתב מנשרים, נשא נאומים ברחובותיה של פריז והיה מן הראשונים שנכנסו לבסטיליה ב-14 ביולי של אותה שנה. שימש כמזכיר מועדון היעקובינים (1790–1791) וכתב מאמרים חוצבי להבות בזכות המהפכה בעיתון "מרקור דה פראנס" ובעיתונים אחרים.
אחרי הפיכת היעקובינים (10 באוגוסט 1792) התנגד לאנשי הקומונה הפריזאית, שבתמיכת היעקובינים ערכו טבח באסירים המלוכנים (2–3 בספטמבר של אותה שנה), ותמך בז'ירונדינים (רפובליקנים מתונים). כתוצאה, נחשד בבגידה ותפקידו הפוליטי הגיע לקצו. באוגוסט 1793 הושם במעצר ושוחרר כעבור ימים מספר. אך בספטמבר של אותה שנה, משום שידע כי ימיו ספורים, ניסה להתאבד בירייה. הוא נפצע באופן אנוש וסבל ייסורים נוראים עד מותו באפריל 1794.
יצירת המופת של ניקולא שאמפור "אמרות ומחשבות, דמויות ומעשיות" יצאה לאור שנה אחרי מותו. ביצירתו זו הוא מביע בעיקר את אכזבתו מן החיים. ניקולא שאמפור שתלה את תקוותו במהפכה הצרפתית, אך נאלץ להיות עד לטרור של ז'ורז' דנטון, של ז'אן פול מארה ושל רובספייר, וכתב את הדברים הבאים: "התקווה כמוה כרופא אליל המתעתע בנו תמיד, ובאשר לי, אושרי החל כאשר נטשתי אותה." "בצרפת ישנם שבעה מיליון מבקשי צדקה, ושנים עשר מיליון שאינם מסוגלים לתת דבר." לפני מותו אמר: "לבסוף, אני עוזב את העולם הזה, שבו הלב חייב להישבר."