google/wiki40b huggingface dataset:
וולטר זוסקינד

ביוגרפיה

זוסקינד נולד בפראג. אביו היה מבקר מוזיקה וינאי ואמו הצ'כית הייתה מורה לפסנתר. יוזף סוק לימד את זוסקינד בקונסרבטוריון של פראג. בהמשך למד ניצוח בהנחייתו של גיאורג סל.
ב-13 במרץ 1939, יומיים לפני הפלישה הגרמנית, ברח זוסקינד מפראג. הוא הגיע כפליט לבריטניה והקים את הטריו הצ'כי, שבו היה הפסנתרן. לטריו הייתה תעסוקה רבה, בעידודו של השגריר הצ'כי בלונדון, יאן מסריק.
בשנת 1942 הצטרף זוסקינד אל להקת האופרה של קארל רוזה כמנצח. הוא עבד עם זמרים כגון האדל נאש וג'ואן האמונד. בשנת 1944 הקליט את האופרה "טורנדוט" בהשתתפותה של האמונד, עבור מפיק המוזיקה הקלאסית וולטר לג.
לאחר המלחמה ניתנה לזוסקינד אזרחות בריטית, ולמרות שרוב הקריירה העתידית שלו התרחשה מחוץ לבריטניה, אמר שלעולם לא יחלום לוותר על אזרחותו שם.
מינויו הראשון כמנהל מוזיקלי היה בתזמורת הסקוטית הלאומית בשנים 1946 עד 1952. בשנים 1953 עד 1955 ניצח על התזמורת הסימפונית של מלבורן. לאחר שעבד כפרילנסר בישראל ובדרום אמריקה, זוסקינד מונה לראש התזמורת הסימפונית של טורונטו בשנים 1956 עד 1965. במקביל הוא לימד ניצוח בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה. בין תלמידיו נמנים מילטון בארנס ורודי טות'. בין 1968 ל-1975 ניצח על תזמורת סנט לואיס, שהייתה בהנהגתו לאחת התזמורות החשובות בארצות הברית. בשנת 1971 פתח את העונה באופרה של ניו יורק עם האופרה פרשת מאקרופולוס מאת לאוש יאנאצ'ק.
זוסקינד נפטר בברקלי שבקליפורניה בגיל 66.
סמל טנזניה

סמל טנזניה כולל מגן האבירים, דגל המדינה ומשולש הזהב.
החלק הזהוב מסמל את המינרלים של המדינה, החלק בצבע האדום מתחת לדגל מסמל את הפוריות של האדמה והגלים מסמלים את הים, האגמים והחוף של המדינה.
בחלק הזהוב מופיע לפיד זוהר המסמל חירות, לימודים וידע. החנית מסמלת את ההגנה על החירות. גרזן ומעדר מסמלים את הכלים שתושבי המדינה מנצלים לפיתוח המדינה.
המגן עומד על הר קילימנג'רו. שיני הפילים נתמכים על ידי גבר ואישה עם שיח שום על רגלי הגבר ושיח כותנה על רגלי האישה. הם מסמלים את נושא שיתוף הפעולה.
סיסמת המדינה כתובה בסוואהילי ואומרת "חירות ואיחוד"
גיי טיימס

תוכן והוצאה לאור

מגזין GT יוצא לאור על ידי חברת "Millivres Prowler Group Ltd". הפרסום הראשון של המגזין תחת שמו הנוכחי היה בשנת 1984, זאת לאחר שיצא מאז שנת 1975 תחת השם "HIM". ל-GT מגזין-אחות בשם "דיווה" המיועד לנשים לסביות וביסקסואליות. בנוסף, בעקבות הצלחת המגזין התפצל ממנו החוצה מגזין אחר בשם "AXM" שמתאפיין בגישה קלילה יותר ועוסק באופנה וסגנון חיים.
המגזין מסקר ומציג חדשות, ראיונות, סאטירה, אומנות גברית וטורי ייעוץ. חלק התרבות שלו עוסק במוזיקה, קולנוע, ספרות, אוכל ואינטרנט. בנוסף, למגזין מדור פרסום נרחב. העורך הראשי של המגזין הוא טריס רייד-סמית'.

גליונות היסטוריים

ביולי 1991 התראיין לעיתון הכדורגלן ג'סטין פשנו, ובו סיפר על הקשיים בקריירה שלו מאז יצא מהארון באוקטובר 1990. בחודש ספטמבר 2004 יצא המגזין בקמפיין פרסומי שנוי במחלוקת שהוצג ברכבת התחתית של לונדון עם תמונות מתוך מהדורת אותו החודש של המגזין. הקפיין היה הראשון מסוגו בלונדון שהציג גברים מתנשקים. בשנת 2007 עבר המגזין רענון גרפי ותוכני שבמסגרתו שונה שמו לראשי התיבות GT.
בשנת 2008, בתגובה לטענות של קבוצות אוונגליסטיות על כך שלהומוסקסואלים מנסים להפיץ את הנטיות המיניות שלהם, ערך המגזין הפקה מיוחדת במסגרתה פנה למשרדי פרסום בבקשה להכין כרזות פרסומת שנועדו "למכור" הומוסקסואליות כעניין של בחירה "ולגייס" הומוסקסואלים חדשים. ההפקה היוותה השראה להפקה זהה של מגזין Time Out תל אביב שנה לאחר מכן.
טרילוגיית משחקי הרעב

רקע

טרילוגיית משחקי הרעב מתרחשת בעתיד, בצפון אמריקה, על אדמת מדינת פאנם הבדיונית, שעיר בירתה הוא הקפיטול העשיר בעל הטכנולוגיה המפותחת, הממוקם בהרי הרוקי. מלבד הקפיטול, פאנם מחולקת ל-13 מחוזות, שם האנשים עניים מרודים. הטרילוגיה מסופרת ממבטה של קטניס אוורדין, המתגוררת בחלק העני ביותר של מחוז 12 שנקרא "התפר", שבו אנשים באופן קבוע מתים מרעב. כעונש על מרד שהתרחש בעבר, שבמהלכו הקפיטול ניצח את 13 המחוזות, והרס את מחוז 13 (דבר שהתברר מאוחר יותר כשקרי), בכל שנה נער ונערה אחת, בגילאי 12–18 מכל אחד משנים עשר המחוזות, נבחרים בהגרלה ומאולצים להשתתף ב"משחקי הרעב". המשחקים הם ריאליטי טלוויזיוני שבו המשתתפים חייבים להילחם עד מוות בזירה שנבנתה עבורם. האחרון שנשאר בחיים זוכה בכסף ופרסום רב, וכן במזון וציוד שמורעף על מחוזו למשך שנה. מטרת משחקי הרעב היא לספק בידור לאנשי הקפיטול וכן כדי לשמש זיכרון למחוזות על המרד, במטרה להזכיר להם את כוחו של הקפיטול.

מבנה

כל ספר בטרילוגיה מחולק לשלושה פרקים. סוזן קולינס, מחברת הטרילוגיה, לקחה את הרעיון מקריירת כתיבת המחזות שלה, שבמהלכה כתבה כל מחזה בשלוש מערכות. בצורה זו כתבה גם את ספרה הקודם, The Underland Chronicles.

יצירת הסדרה ומכירתה

הסדרה מבוססת, על פי קולינס, על מקורות עתיקים ועכשוויים. בין היתר, גם סיפורו של תזאוס והמינוטאור, השפיע עליה רבות בכתיבת הספר. גם סיפורי הגלדיאטורים ברומא השפיעו עליה. דבר נוסף שהשפיע עליה רבות בכתיבת הסדרה הוא תוכניות המציאות העכשוויות.
שלושת הספרים נכתבו באנגלית ויצאו לאור בהוצאת Scholastic. הרומן הראשון בטרילוגיה פורסם לראשונה ב-14 בספטמבר 2008, התלקחות ב-1 בספטמבר 2009 ועורבני חקיין ב-24 באוגוסט 2010. הטרילוגיה תורגמה לעברית על ידי יעל אכמון ויצאה לאור בהוצאת כנרת.

ביקורת

כל שלושת הספרים קיבלו בעיקר ביקורת חיובית. ג'ון גרין מהניו יורק טיימס אף השווה את הסדרה לספרו של סקוט וסטרפלד, Uglies. עם זאת, נמתחה ביקורת על כך שהספרים אלימים מדי, במיוחד לבני נוער, הקוראים העיקריים של הספר.
יעקב יצחק וולגלרנטר

הרב יעקב יצחק וולגלרנטר (1966-1900) היה איש חינוך מרכזי וממנהיגי הקהילה היהודית האורתודוקסית של טורונטו; מראשוני תנועת "המזרחי" בקנדה. במשך 25 שנה היה מנהל בית הספר האורתודוקסי "תלמוד תורה עץ חיים" בטורונטו וייסד שם גם את סניף תנועת הנוער "השומר הדתי" בטורונטו (לימים התמזגה עם תנועת בני עקיבא). במשך עשרים שנה שימש גם ככתב העיתון הציוני דער יוד בקנדה. בצעירותו בפולין היה ממייסדי רשת החינוך החרדית לנשים "בית יעקב", ובין מקימי ארגון צעירי אגודת ישראל.

ביוגרפיה

הרב יעקב יצחק וולגלרנטר נולד בעיירה צ'ארשניצה (Charschniza), פולין, למשפחה חסידית מיוחסת: הוא היה נצר ישיר (דור שישי), דור אחר דור, של החוזה מלובלין ומצד נוסף התייחסה משפחתו גם לתלמידו של החוזה, הרב איתמר וולגלרנטר מחבר הספר "משמרת איתמר". בשנת 1921 בוורשה הוא הוסמך לרבנות. שנה לאחר מכן היגר עם הוריו, אשתו ובנו הקטן לטורונטו, קנדה, שם הוזמן אביו, הרב ישראל אלעזר וולגלרנטר, על ידי קהילת יוצאי אוסטרובצה המקומית, לשמש חזן, שוחט ובודק. תחילה סייע לאביו בתפקידי השחיטה אך במהרה השתלב בהוראה בתלמוד התורה המקומי "עץ חיים", עד שהפך למנהל המוסד החינוכי והתמיד בתפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות. בשנים 1950–1966 שימש גם כדרשן הקבוע בקהילת "תורת אמת" שעל יד המוסד החינוכי בניהולו. היה בין היוזמים שהביאו למינויו (בשנת 1938) של הרב יעקב קמנצקי לראש ישיבה בטורונטו.
נודע כאספן ספרים גדול, וספרייתו הפרטית נחשבה כגדולה יותר בקנדה בתחומי ספרי הקודש והיהדות. פרסם כתבות ומאמרי עיתונות רבים ביידיש, לא רק ב"דער יוד" שם שימש נציג העיתון בקנדה, אלא גם בעיתון היידיש המקומי, "דער יידישער זשורנאל".
כפיר עטיה

כפיר עטיה (נולד ב-1984), זמר ישראלי שהגיע לתודעת חובבי המוזיקה המזרחית בזכות הסינגל "סוזי תזוזי".
עטיה גדל וחי בחולון. בילדותו שיחק כדורגל אך תמיד חלם להיות זמר. הוא כותב בעצמו את מילות חלק משיריו.
בימים אלו מופיע במועדוני המזרחית. לעטיה שני אלבומים -"סוזי תזוזי" ו"הראש נדלק" שכוללים את הלהיטים "אין לי שקל בכיסים", "קחי לך איזה פראייר" והדואט "מצטער שהתאהבת" עם הזמר שרון זריהן.

2018

בשנת 2018, הוציא הראפר דודו פארוק את השיר "כולם על העין", בוא הכניס יזכור בתחילת השיר לשורה אחת מין אחד השירים של עטיה "לא יכול לישון".
היזכור היה: "תביא לה תקפיץ לה טקילה" אשר מופיעה מספר פעמים בשירו של עטיה.
בציעת הפת

בציעת הפת היא הלכה בהלכות סעודה שענינה סדר בציעת הלחם בסעודה וחלוקתו לסועדים. למרות שהלכה זו תקפה בכל סעודה שהיא, כיום היא נהוגה בעיקר בסעודת שבת ולכן חלק מהלכותיה קשורים בדוקא לשבת.

מקום הבציעה

על פי הנאמר בגמרא, הבציעה צריכה להיות במקום האפוי היטב ולא במקום הלבן. דין זה לימד המלך מנשה את רב אשי כאשר נגלה אליו בחלום. למעשה נהוג לבצוע את הלחם מן הצד, כך שנחתכים יחדיו הן צדו העליון של הלחם והן צידו התחתון, עקב מחלוקות הלכתיות שהתעוררו בעניין זה.

מי הבוצע

הבוצע בדרך כלל הוא בעל הבית כדי שיבצע למסובים בעין יפה. אם ישנו בשטח אדם גדול או שזו חתונה בוצעים הגדול או החתן.

צורת הבציעה וזמנה

לכתחילה היה ראוי לבצוע על הפת שלמה קודם בציעתה מפני כבוד הברכה, אולם מאידך יהיה בכך הפסק רב בין הברכה לאכילה, לכן כפשרה יש לבצוע מעט קודם הברכה (בשיעור שיוכלו להרים את הלחם אם יאחזו בפרוסה) ואת ההמשך לאחריה.

הבציעה בשבת

בשבת שצריך לבצוע בדווקא על כיכר שלמה, יש פוסקים הסוברים שאין לבצוע כלל כי זה יפגום בשלמות הפת, אולם בספר משנה ברורה מביא שהמדקדקים נוהגים לרשום בסכין ( כלומר קלות)קודם הברכה.

סדר החלוקה

המחלק צריך להניח את פרוסת הבציעה על השולחן ולא לתתה ביד הסועד, משום שלאבל כן נותנים בידו ואין לגרום לאדם להרגיש כאבל. בגמרא נאמר שעניין זה נרמז בפסוק "פרשה ציון בידיה" - רמז שנותנים ביד האבל את פרוסת הלחם.

הבציעה בשבת

בסעודת שבת בה בוצעים על לחם משנה
יצחק מלצן

הרב יצחק מֶלצַן (ה'תרי"ד, 1854 – ד' בתשרי ה'תרע"ז, 1 באוקטובר 1916) היה רב ליטאי מתלמידיו הצעירים של רבי ישראל מסלנט ואיש תנועת המוסר. שימש דיין ומו"צ בקלם, ר"מ בישיבת ראדין, ובסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתגורר בחצר שטרויס בירושלים. המפורסמים בספריו הם הספר "שביתת השבת" על מלאכות שבת, ושיח יצחק שהדפיס עם "סידור הגר"א".

ביוגרפיה

נולד לרב שמואל בן אברהם מלצן, "המגיד מסלוצק", מחבר "אבן שלמה" ליקוט מוסרי מביאורי הגר"א. למד אצל הרב חיים אריה לייב מישקובסקי מסטאוויסק ואצל רבי ישראל מסלנט בממל עוד לפני היותו בן שמונה עשרה. הוא קיבל מרבי ישראל היתר הוראה ומיד אחר כך התארס ונישא ללאה דבורה בת הרב צבי הירש שור, ר"מ באמדור וביאליסטוק ומחבר הספר "צבי וחמיד" על סדר נשים. אחרי נישואיו גר תקופה ממושכת בעיר קורשן ובשנת ה'תרמ"ט עקר לקובנה.
בשנת ה'תרנ"א, 1891, התמנה כדיין ומו"צ בקלם והתפרנס ממכירת קמח למצה שמורה וממכירת ספרי קודש. בתקופת קלם היה מבאי התלמוד תורה של רבי שמחה זיסל זיו, אך יחסיו עמו ועם דרכו המוסרית ידעו עליות ומורדות. במהלך תקופת כהונתו בקלם, שהה שנתיים במצטבר בראדין, כדי ללוות את ילדיו שלמדו בישיבת ראדין. דב כ"ץ משער שהיה זה מפני הקפדתו לקיים את מצוות ולמדתם אותם את בניכם בעצמו ולא באמצעות שליח-מורה. בתקופת שהותו בראדין שימש ר"מ ובוחן בישיבה.
היה בעל ידיעה מקיפה בספרות התורנית ובהלכה, והשתמש בידיעותיו בספריו הרבים. ספריו עוסקים רבות בענייני אמונה ודעות, אך גם בידיעות בסיסיות בתחום ההלכה להמוני העם. כתב מאמרי פובליציסטיקה בעיתונות היהודית, בעיקר בזו הדתית כמו "המודיע" ו"הפלס". על מאמריו חתם בדרך כלל בפסבדונימים כמו: ים, הישראלי ואחרים.
התנגד לציונות והתפלמס בחלק ממאמריו עם אישים כמו נחום סוקולוב והרב יצחק יעקב ריינס, אך לא ראה בהתנגדותו זו סתירה לערגה לארץ ישראל ולאהבת לשון הקודש, רצה להנהיג דיבור עברי בביתו, ולאחר ששני בניו הגדולים נתפסו לרעיונות התקופה ועזבו את אורח החיים הדתי, החליט לעלות לארץ ישראל, גם מתוך מחשבה כי יוכל בכך להציל את חינוכו של בנו הצעיר. הוא עלה ארצה בשנת ה'תרס"ו, 1906, ואחר כך הביא אליה גם את אשתו. שנתיים לאחר עלייתם, ברח בנם נחום מלצן (מליץ) מן הישיבה והצטרף לתנועת העבודה.
בקיץ ה'תרס"ט, 1909, התחיל לכהן כר"מ בישיבת עץ חיים בירושלים. הוא נפטר לאחר מחלה קצרה, בצום גדליה, יום ראשון ד' בתשרי ה'תרע"ז, 1 באוקטובר 1916 נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בנו נחום מליץ (מלצן) היה עיתונאי ומתרגם ישראלי, חבר מערכת "דבר".
טמרין חום-ראש

מחזור החיים

טמרין חום-ראש חי בקבוצות מעורבות כאשר הם פוליאנדרים (נקבה אחת מזדווגת עם מספר זכרים). הכל להקה יש נקבה שלטת אחת שרק היא מתרבה. לאחר הריון של 140–150 ימים נולדים תאומים לא זהים. הלידות מתרחשות בין אוקטובר למרץ כאשר הנקבה נכנסת להריון כל שישה חודשים עד שנה. לאחר הלידה שני ההורים והאחים המבגרים עוזרים בטיפול בגורים. הגורים מגיעים לבגרות לאחר 18 חודשים.

מזון

טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים.

מצב שימור

אוכלוסיית מין זה לא נמצאת בסכנה בעיקר בגלל תפוצתו הרחבה.
אשור (אל)

אַשּׁוּר הוא שמו של אל השמים במיתולוגיה האכדית ובמיתולוגיה השומרית. הוא נודע גם בשמות אנשר ואנשור. 
האל היה האל הפטרון של העיר אשור.  מקדשים לאל אשור מחוץ לעיר היו נדירים. טקסט אשורי המתוארך למאה ה-19 לפנה"ס, מציין את קיומו של מקדש לאל זה בעיר אורשו.
אשור נשוי לאחותו קישר; הם בניהם של האלים לחמה ולחומו, והוריהם של אנו, אנטו, ואאה (אנכי). בחלק מאגדות המיתולוגיה, אשור הביס את תיאמת בעת בריאת העולם.
בממלכת אשור היה האל אשור ראש פנתאון האלים. נראה כי האשורים זיהו את אשור עם אנליל, "אדון העולם" השומרי; במסורות אחרות, אשור היה אביו של אנליל.
מיקרוגרפיה (ספר)

מיקרוגרפיה הוא ספרו רב המכר של רוברט הוק שיצא לאור בשנת 1665 בלונדון. הספר יצא לאור בחסות החברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע והפרסום שלו עזר לשמה הטוב של החברה ככזו המיטיבה לפעול בשליחות הקידמה המדעית. 
במיקרוגרפיה מתאר הוק תצפיות שערך בעזרת מיקרוסקופ שבנה. מופיעים בו עשרות רישומים מעשה ידיו של מספר רב של אובייקטים בהם צפה ובנוסף לכך הסברים, תיאורים והשערות. בפרט מופיעות בספר תצפיות בשכבות דקות של נציץ, בועות סבון, ושכבות שמן על מים. תצפיות אלו הובילו את הוק למסקנה שהאור הוא סוג של גל הנע במהירות גבוהה מאוד. הוק מתאר בספר גם עין של זבוב ותאי צמח. הוא השתמש לראשונה במונח תא כי המראה הזכיר לו חדרים של נזירים. המראות המרהיבים והתרשימים שהכין הוק הראו את העוצמה הגלומה בשימוש במיקרוסקופ. 
הספר הפנה את תשומת הלב לעולם הזעיר המיקרוסקופי. הוא כולל גם דיון בנושא כוכבים, תאוריה של האור, מקור המאובנים ונושאים פילוסופיים, טיפות הנסיך רופרט ומדעיים אחרים. הרושם הרב שהספר הותיר אחריו הביא את סמיואל פיפס לכתוב שזהו הספר המבריק ביותר שהוא קרא מעודו.
אובר-ז'וזף אנרי

ביוגרפיה

אנרי נולד ב-2 ביוני 1846, בפוני שהשתייכה אז למונרכיה של יולי, כבן למשפחת חקלאים. הוא התגייס כטוראי לצבא צרפת ב-1865.

קריירה צבאית

בשנת 1868 הועלה לדרגת סמל, ובשנת 1870 נלחם במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה. הוא נפל פעמיים בשבי הפרוסי, ובשתי הפעמים נמלט. לאחר המלחמה הועלה לדרגת לוטננט. ב-1875 מונה לעוזרו של הגנרל ז'וזף דה מיריבל, אשר הפך לפטרונו. ב-1879 הועלה לדרגת קפטן, והוצב במשרד הסטטיסטי ("המשרד השני") - השם הרשמי של משרד המודיעין הצבאי הסודי. מעניין לציין שבאותה תקופה עבד לצדו במשרד גם פרדיננד אסטרהאזי - לימים המרגל האמיתי בפרשת דרייפוס. בין 1885–1893 הוצב בתוניסיה, סין ואלג'יריה, וב-1893 חזר לצרפת לשרת במשרד הסטטיסטי ומונה לסגנו של ראש המשרד ז'אן סאנדהר.

מותו

ביולי 1898 נבחר שר הגנה חדש - ז'אק מריה אז'ן גודפרואה קווניאק. קווניאק האמין באמת ובתמים באשמתו של דרייפוס, ורצה לסגור את הפרשה אחת ולתמיד. הוא השליך את הזהירות הלאה, ופרסם את כל המסמכים והעדויות, ובכלל זה אף את זיופו של אנרי. הדבר אפשר לתביעה לתקוף את המסמך ישירות ולטעון שהוא מזויף. קווניאק החליט להתייחס לכך ברצינות ולבדוק אותו לעומק. אחד מאנשיו של קווניאק, קפטן קינייה, הבחין שהמסמך לא נכתב על גבי נייר אחיד. ב-30 באוגוסט זימן קווניאק את אנרי ללשכתו ודרש ממנו הסבר. אנרי הודה שזייף את המכתב. הרמטכ"ל בואדפר הורה לעצור את אנרי מיידית, והוא הובל למבצר מון ולריאן בפריז. למחרת בבוקר נמצא אנרי מת בתאו. על פי הסברה המקובלת הוא שיסף את גרונו באמצעות סכין גילוח. הדבר גרם לאסטרהאזי לברוח לבריטניה, לקוואניק ובואדפר להתפטר ובסופו של דבר לקריסת הממשלה של אנרי בריסון. דעת הקהל החלה לפקפק באשמתו של דרייפוס. "לה ליבר פארול" - עיתונו האנטישמי של אדואר דרימון, פרסם מודעת אבל המתארת את אנרי כ"נשמה תמה, לב נלהב למדים, שמסע ההסתה היהודי הוציאו מדעתו".
לפני מותו כתב אנרי שלושה מכתבים (ייתכן שהיו מכתבים נוספים אולם הם הושמדו). במכתב הראשון הוא פונה אל סגן הרמטכ"ל הגנרל גונז בבקשה לדבר עמו בדחיפות. השני מיועד לאשתו, והוא שנוי במחלוקת:
ברתה יקירתי, רואה אני כי חוץ ממך כל העולם מפקיר אותי. אבל את לא נעלם ממך לטובת מי פעלתי. המכתב שלי אינו אלא העתק, ובשום פנים לא זיוף. אין הוא אלא מאשר הודעה שנמסרה לי בעל פה ימים אחדים קודם לכן. אני חף בתכלית. הם יודעים זאת ולימים ידעו זאת הכל. אבל ברגע זה אינני יכול לדבר.
המכתב השלישי מיועד גם כן לאשתו, והוא אינו גמור. הפתיחה שלו אבדה גם כן. הוא עוסק בעיקר במצבו הנפשי ("הריני כמשוגע. ראשי מפולח כאב נורא..."). לימים טענה אשתו שאנרי האמין באמת ובתמים באשמתו של דרייפוס, וחשש משערורייה שתתחולל במידה ולא ימצאו הוכחות מספקות לכך, לפיכך זייף את המכתב. סברה אחרת טוענת שאנרי פשוט ניסה למצוא חן בעיני הבכירים ממנו. עם זאת, המשפט "לטובת מי פעלתי" שצוטט לעיל, שנוי במחלוקת וניתן להבין ממנו שאנרי שרת מישהו. ניתן לחלק את התאוריות העוסקות בכך לשלוש תאוריות עיקריות: תאוריית "האשמה הקטנה" גורסת שאנרי למעש עסק בריגול יחד עם אסטרהאזי וניסה להגן עליו. תאוריית "האשמה הגדולה" גורסת שאנרי זייף את המכתב בהוראת הממונים עליו, כחלק ממזימה גדולה של ראשי הצבא להפליל את דרייפוס. תאוריה שלישית גורסת שבצבא צרפת פעל למעשה סינדיקט ריגול שלם שאנרי היה חלק ממנו. על פי תאוריה זו, אנרי לא ניסה להגן על אסטרהאזי, כי אם על מרגל נוסף, חשוב ובכיר ממנו.
גם הגרסה הרשמית על פיה אנרי התאבד שנויה במחלוקת. ניתוח הגופה נאסר, מה שמחזק את הסברה שאנרי למעשה נרצח.
זיס 101

היסטוריה זיס 101 - הדגם הראשון של מכונית נוסעים שיוצרה על ידי חברת זיל

חברת זיל החלה את דרכה כמפעלי הרכב של משפחת ריאבושקינסקי העשירה, שהקימה את המפעל ב-1915 ותכננה לייצר סדרת רכבי FIAT-15 Ter, ברישיון פיאט האיטלקית, אבל התוכנית סוכלה על ידי הלאמת המפעלים בידי השלטון הסובייטי.
ב-1925 חברת הרכבים המוסקבאית הולאמה ונקראה בשם "מפעל הרכבים הממלכתי מ' 1". ב-1927 מונה איוואן אלכסייביץ' ליחאצ'וב למנהל המפעל ובתקופתו החלו התפוקה והייצור לשגשג. ב-1933 הוקמו מפעלי זיס מאיחודן של מפעלי רכב באזור מוסקבה (כמו מפעל הרכבים של ירוסלבל) על ידי השלטון הקומוניסטי, והדגם הראשון של מכונית נוסעים היה הזיס 101, בהשראת דגמי פאקרד האמריקניים.
חתול שחור

הביטוי חתול שחור מתייחס לאמונה טפלה לפיה חתול שצבעו שחור הוא התגלמות שטנית וכן שראיית חתול שחור (או חצייתו של חתול שחור את דרכך בבוקר, חתול שחור המפנה אליך את גבו או חתול שחור הנועץ בך את מבטו) היא סימן למזל רע. הביטוי "בין פלוני לאלמוני עבר חתול שחור", שפירושו שהשניים חדלו לשתף פעולה והפכו לאויבים, מגלם את אחת המשמעויות של אמונת טפלה זו. עם זאת, קיימות תרבויות (כגון בבריטניה, ביפן, בלטביה הכפרית ובמצרים העתיקה) בהן סימל חתול שחור דווקא מזל טוב.

חתול שחור מבחינה ביולוגית

אגודת חובבי החתולים  מונה 22 הגזעים של חתול הבית היכולים להופיע עם פרווה בצבע שחור. פרווה בעלת פיגמנט שחור בלעדי (מלנין) נפוצה יותר בחתולים זכרים מאשר בנקבות. הכמות הגבוהה של המלנין גורמת לקשתית עין החתול השחור להופיע בצבע צהבהב.
חתולי הגזע חתול בומביי הוא תמיד שחור כפחם.
פריץ זקסל

פריץ זקסל (בגרמנית:  Friedrich Fritz Saxl;‏ 8 בינואר 1890, וינה – 22 במרץ 1948, דאליץ') היה היסטוריון של האמנות ממוצא אוסטרי. הוא היה הכוח המניע בהעברת ספרייתו של אבי ורבורג העוסקת במחקר התרבות מהמבורג לאנגליה. בנוסף הוא נחשב כעובד של ורבורג שהמשיך ופיתח את התאוריות שלו במלואן.

חייו

הוא בנו של התובע איגנץ זקסל. הוא גדל במשפחה אמידה ממשפחה יהודית בת המעמד הגבוה הוינאי. סבו היה יהודי אדוק אבל אביו התנצר אבל לא התכחש למקורותיו. הילדים גדלו בבית חילוני ותרבות יהודית
זקסל למד ארכאולוגיה והיסטוריה בווינה, ברלין ורומא. מורו העיקרי בברלין היה היינריך ולפלין. כבר בגיל 22 הוא הגיש את הדיסרטציה שלו על רמברנדט בהדרכת מקס דבוז'ק (Max Dvořák ). זמן קצר לפני כן נפגש עם ורבורג ונמנה בין תלמידיו. ב-1912/13 הוא השלים שנת לימודים אקדמית ברומא בה התרכז במיוחד בניתוח טקסטים מימי הביניים על מיתולוגיה ואסטרולוגיה. שהות זאת התאפשרה הודות למלגה נדיבה של המכון האוסטרי למחקר היסטורי ברומא (Instituts für österreichische Geschichtsforschung zu Rom).
ב- 1913 התחתן זקסל עם אליזה ביננפלד Elise Bienenfeld ועבר להמבורג שם החל לעבוד בספרייה למחקרי התרבות של אבי ורבורג. בהמשך הוא קיבל על עצמו לטפל בתזות של ורבורג שעסק בהיסטוריה של האמנות, בנושאים של מיתולוגיות עתיקות הממשיכות להתקיים ובנוסחאות חזותיות ועזב את נושאי ההתעניינות המקוריים שלו על אמנות הבארוק. 
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי. הוא התמקם באיטליה ובשנתיים האחרונות של המלחמה שימש כמדריך ומורה בצבא.
ב- 1919 חזר זקסל לורבורג שחלה, בינתיים, בצורה קשה והיה מאושפז עד 1924 בסנטוריום לחולי נפש בקרויצלינגן. לכן נטל זקסל יחד עם שותפתו לעבודה גרטרוד בינג את הניהול וארגון הספרייה. בשנות העשרים עבד, בתחילה, כפריבט-דוצנט ועד 1933 כפרופסור חבר באוניברסיטת המבורג.
זקסל צפה את השתלטותם של הנאצים ואת האיום מצדם לחיים האקדמיים בגרמניה. לכן הוא יצר קשר עם המצנט סמואל קורטו (Samuel Courtauld) כדי שספריית ורבורג תישמר. גם הוא הצליח להגר לאנגליה. מ- 1940 הייתה לו אזרחות בריטית. ב- 1944 נעשתה הספרייה, באופן רשמי, לחלק מספריית אוניברסיטת לונדון (מכון ורבורג). היא שולבה למכון קורטו לאמנויות Courtauld Institute of Arts ושם היא מצויה עד היום.
המאמצים לאחזקת מכון ורבורג באו על חשבון המחקר העצמאי שלו שהיה מוגבל, בעיקר, למאמרים והרצאות.
כריסטיאן אייקמן

חינוך מוקדם

כריסטיאן אייקמן נולד בנייקרק בהולנד, כילד השביעי ליוהאנה אלידה פול אייקמן וכריסטיאן אייקמן האב. ב-1875 אייקמן התקבל לבית הספר הצבאי לרפואה של אוניברסיטת אמסטרדם, והוכשר להיות קצין רפואה בצבא איי הודו המזרחיים ההולנדים (כיום אינדונזיה).
בין השנים 1879–1881 עבד בהדרכתו של הפיזיולוג תומאס פלייס, וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על קוטביות העצבים. ביולי 1883 תזה זאת זיכתה אותו בתואר דוקטור למדעי הרפואה בהצטיינות. באותה השנה עזב אייקמן לאיי אינדונזיה, שם שימש קצין רפואה. הוא חזר לאירופה ב-1885 בחופשת מחלה אחרי שלקה במלריה

קריירה

אייקמן הצטרף למעבדתו של א. פורסטר באמסטרדם ולאחר מכן למעבדה הבקטריולוגית של רוברט קוך בברלין. בברלין פגש גם את צמד החוקרים פקלהארינג ווינקלר (A. C. Pekelharing and C. Winkler) שהיו בדרכם לאינדונזיה. הוא הצטרף איתם למשלחת ששלחה הממשלה ההולנדית כדי לחקור את מחלת הבריברי, שהוגדרה אז כמגפה בארצות טרופיות וסוב-טרופיות.
אחרי תשעה חודשים של מחקר עקר, נקראו פקלהארינג ווינקלר להולנד וב-1888 בהמלצתם מונה אייקמן לראש המעבדה שהקימו השניים באינדונזיה. במעבדה זו, עד 1896, ערך אייקמן כמה ממחקריו החשובים ביותר, אשר עסקו בפיזיולוגיה של אנשים החיים באזורים טרופיים. הוא הצליח להפריך מספר תאוריות באשר להתאקלמות האירופאים באזורים הטרופיים. רק אחרי עשר שנות מחקר מצא אייקמן באקראי את הגורם למחלת הבריברי.
ב-1898 התמנה אייקמן לפרופסור להיגיינה ורפואה משפטית באוניברסיטת אוטרכט. הוא פנה לחקר הבקטריולוגיה, וחקר את זיהום המים על ידי צואת חיות ובני אדם ואת שיעור התמותה של חיידקים בהשפעת גורמים חיצוניים.
אייקמן לקח חלק פעיל בוועדות ובמועצות הבריאות, השתתף במאבקים נגד אלכוהוליזם ושחפת, ואף הקים עמותה למאבק בשחפת.

חיים אישיים

ב-1883, לפני מסעו לאינדונזיה, התחתן אייקמן עם אלטיה ויגרי ואן אדמה (Aaltje Wigeri van Edema) שמתה ב-1886. בזמן שהותו עם המשלחת באינדונזיה, התחתן אייקמן שוב ב-1888 עם ברטה ז'ולי לואיז ואן-דר-קמפ. בשנת 1890 נולד להם בן, פיטר-הנדריק, לימים רופא בעצמו.

הישגים מדעיים

העבודה החשובה ביותר של אייקמן הייתה גילוי הגורם למחלה בריברי -מחסור בוויטמין B₁, הנקרא תיאמין. חומר זה נמצא בכמויות גדולות בעיקר בדגנים מלאים. אייקמן שם לב שעופות חלו במחלה כשאכלו אורז מלוטש והחלימו כשאכלו אורז מלא. התופעה סקרנה אותו, ולכן עשה תצפית על סיטואציה דומה אצל אסירים. הוא הגיע למסקנה שהפתרון נמצא בקליפת האורז, ובודד את החומר הפעיל, לו קרא "החומר נוגד נויריטיס". חומר זה זוהה בהמשך כתיאמין או ויטמין ₁ B . על תגלית זו קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה בשנת 1929.
בשנת 1907 אייקמן התקבל כחבר באקדמיה המלכותית למדעים בהולנד, ובנוסף קיבל כמה תוארי אבירות מהממשלה ההולנדית. במלאת 25 להיותו פרופסור הכריזו על פרס "מדליית אייקמן", שמוענק עד היום על שמו לחוקרים שהצטיינו בתחום רפואה טרופית. מכון המחקר שניהל באינדונזיה קיים עד היום תחת שמו של אייקמן, והוא מכון מחקר מפורסם לביולוגיה מולקולרית.
בנוסף לפרס נובל, אייקמן קיבל את פרס ג'ון סקוט (פילדלפיה) ועמית זר באקדמיה הלאומית למדעים בוושינגטון.
גלדן כלבי

מאפיינים

אורכו של כריש קטן זה עד מטר אחד ומשקלו מגיע לשני ק"ג. כריש זה מנומר בצהוב עד כחול עם נקודות שחורות-ורודות. גופו בעל עור חלקלק והוא בעל סנפירים מעטים, בעיקר בסמוך לזנב הקצר והמגושם. הראש קטן ומזדקר למעלה והעיניים גדולות ומותאמות לראיית לילה. לזכרים ישנם לסתות ושיניים גדולות יותר מהנקבות.
הכרישים ניזונים מיצורי ים כמו סרטנים, רכיכות ודגים קטנים ומגוונים בקווצי עור, תולעים ומיתרני זנב.
הכרישים מתרבים במים הרדודים ומדביקים את הביצים בסמוך לאצות ים. אחרי 5-11 חודשים, תלוי בתאריך ובמזג האוויר, הצאצאים בוקעים ומתחילים לנוע באופן עצמאי.
צ'ארלס סימיק

חייו

נולד כדושאן סימיץ' בבלגרד שביוגוסלביה. ילדותו עברה בצל אסונות מלחמת העולם השנייה. בשנת 1953 היגר עם אמו ואחיו לפריז וכעבור שנה הצטרפו אל אבי המשפחה בניו יורק. כעבור זמן קצר עברו להתגורר בפרבר של שיקגו, שם סיים את לימודי התיכון. לימודיו באוניברסיטת שיקגו נקטעו עקב גיוסו לצבא ב-1961. לאחר שחרורו ב-1963 למד לתואר בוגר באוניברסיטת ניו-יורק.  ב-1964 נשא לאשה את הלן דובין, ולזוג שני ילדים.
שיריו הראשונים נדפסו בכתב העת היוקרתי לשירה, "שיקגו רוויו". ספרו הראשון יצא לאור בשנת 1966.
צ'ארלס סימיק פרסם יותר מעשרים כרכים של שירה, מסות ותרגומי שירה. הוא תרגם לאנגלית מלשונות הבלקן, מסרבית-קרואטית, מקדונית, סלובנית וגם מצרפתית. משנת 1973 קבע את מושבו בניו המפשייר, וכיהן שנים רבות כמורה ומרצה לספרות באוניברסיטת ניו המפשייר, ואף ניהל את החוגים לכתיבה יוצרת.
סימיק זכה בפרס פוליצר על שירתו בשנת 1990, כשכינס את שיריו בספר "העולם אינו נגמר". הספר יצא גם בתרגום עברי, בהוצאת "קשב לשירה". ב-2007 הוכרז כמשורר הלאומי של ארצות הברית, והוא המשורר ה-15 הנושא בתואר הנכבד הזה.
נפח

נפח הוא תכונת מדידה של עצם המאופיינת בהשתרעותו על פני יותר משני ממדים. מידת הנפח של עצם היא כמות המקום התפוסה על ידיו במרחב תלת-ממדי. בשפת הדיבור, כאשר מתייחסים לנפח של כלי קיבול (כמו בקבוק, דלי, משורה), מתכוונים לקיבולת שלו ולא לנפח שתופס הכלי עצמו. ביחידות מערכת היחידות הבינלאומית הפיזיקליות, הנפח נמדד במטרים מעוקבים.
הנפח של קובייה בעלת אורך צלע  הוא . את הנפח של גופים מסובכים יותר אפשר לחשב באמצעות "שיטת המיצוי" שהמציא ארכימדס, שעל-פיה מחלקים את הגוף למרכיבים אינפיניטסימליים שנפחם ידוע, ומחברים את הנפחים. מנקודת מבט מודרנית, זוהי אינטגרציה נפחית על הגוף....
תורת המידה המתמטית מכלילה את מושג הנפח התלת-ממדי (ואת מושג השטח הדו-ממדי) לאופנים כלליים יותר של שיוך "מידה" למקומות או עצמים במרחב. על-פי גישה זו, הנפח של גוף חד-ממדי, כגון קו, או לגוף דו-ממדי, כגון ריבוע, הוא אפס. את תורת המידה מגביל הפרדוקס של בנך-טרסקי, המראה שאי אפשר להגדיר באופן עקבי את הנפח של כל הגופים המרחביים.