Yersinia pestis

גילוי החיידק

Y. pestis התגלה ב-1894 על ידי הרופא והבקטריולוג הצרפתי-שווייצרי ממכון פסטר, אלכסנדר ירסין, במהלך מגפה של דבר בהונג קונג. ירסין היה חבר של בית הספר פסטר לחשיבה. קיטסאטו שיבסבורו, בקטריולוג מתלמד ממוצא גרמני-יפן שהתמחה במתודולוגיה של רוברט קוך היה גם כן מעורב באותו זמן במציאת הסיבה למחלת הדבר. אולם, היה זה ירסין שקישר באופן ממשי בין הדבר לבין Y. pestis. שמו של החיידק היה במקור Pasteurella pestis, אולם ב-1967 שונה שמו ל-Yersinia pestis.
כיום, ידוע על שלושה תת-זנים (תת זן הוא גרסה של זן של יצור פרוקריוטי הנבדלת מזנים אחרים באותו מין מבחינה פיזיולוגית או ביוכימית) של החיידק, ומשערים שכל אחד מהם אחראי לאחת מהמגפות הפנדמיות של דבר בובוני לאורך ההיסטוריה. נמצאה התאמה בין התת-זן אנטיקווה למגפת הדבר של יוסטיניאן; לא ידוע האם התת-זן הזה מתאים גם למגפות מוקדמות יותר של דבר בובוני, או האם המגפות האלה היו בכלל מגפות דבר. ישנה התאמה בין התת-זן מדיבאליס לבין מגפת המוות השחור. כמו כן, נמצאה התאמה בין התת-זן אוריינטאליס לבין הפנדמיה השלישית ובין ההתפרצויות מהזמן האחרון של דבר.

פתוגניות ואימונוגניות

הפתוגניות של Y. pestis נובעת בעיקר משני אנטיגנים אנטי-פגוציטיים, המכונים F1 (מקטע 1) ו-V, כאשר שניהם חיוניים לפתוגניות של החיידק והם מיוצרים על ידי החיידק ב-37°C. יתר על כן, Y. pestis שורד ומייצר את האנטיגנים הללו בתוך תאי הדם כגון המונוציטים, אולם הוא לא מסוגל לעשות זאת בנויטרופילים הפולימורפונוקליארים. החיסוניות הטבעית או המושרית מושגת על ידי ייצור של נוגדנים אופסוניים ייחודיים נגד האנטיגנים F1 ו-V; הנוגדנים הללו משרים תגובת פגוציטוזה באמצעות הנויטרופילים.
בעבר היה חיסון (החיידק הוחלש באמצעות פורמלין) למבוגרים בקבוצת סיכון גבוה ללקות במחלה, אך הוא סולק מהשוק על ידי ה-FDA. הייתה לו יעילות מוגבלת והוא עשוי היה לגרום דלקת חמורה. ניסויים בהנדסה גנטית של חיסון המבוסס על F1 ו-V מתבצעים ומראים סימנים מבטיחים; אולם, חיידקים חסרי האנטיגן F1 הם עדיין פתוגניים, ויש מגוון גדול של האנטיגן V, כך שייתכן שחיסונים המורכבים מהאנטיגנים הללו לא יגנו באופן מלא מפני המחלה.

הגנום

מפה של הגנום המלא של החיידק קיימת עבור שניים מתוך שלושת תת-המינים של Y. pestis: הזן KIM (של התת-זן מדיבאליס), והזן CO92 (של התת-זן אוריינטאליס); נכון להיום, עדיין לא הושלם מיפוי הרצף הגנטי של אחד מתתי הזן אנטיקווה. בכרומוזום של הזן KIM יש 4,600,755 זוגות בסיסים, ואילו בזה של הזן CO92 יש 4,653,728 זוגות בסיסים. בדומה לבני-דודיו Y. pseudotuberculosis ו-Y. enterocolitica, ‏Y. pestis מכיל את הפלסמיד pCD1. בנוסף, יש לו שני פלסמידים אחרים, pPCP1 ו-pMT1 שלא נמצאים במיני ה-Yersinia האחרים.
הפלסמידים הללו, ביחד עם האי הפתוגני (קטע בגנום שהיה נייד וכעת הוא קבוע במקומו) הנקרא HPI, מקודדים מספר חלבונים שגורמים לפתוגניות של Y. pestis. בין שאר הדברים, הגורמים הפתוגניים הללו נדרשים כדי לאפשר לחיידק להיספח ולהזריק חלבונים לתוך התא המארח, פלישה של החיידק לתוך התא המארח, וקליטה וקשירה של יוני ברזל מתאי הדם האדומים. Y. pestis נחשב כצאצא של Y. pseudotuberculosis כיוון שהוא נבדל ממנו רק בנוכחות של מספר פלסמידים המקודדים לתכונות פתוגניות מסוימות.
לאחרונה נערך ניתוח של ייצור החלבונים על ידי הזן KIM של החיידק, כאשר צורת הגידול של החיידק בניסוי הייתה חיקוי לצורת הגדילה שלו בתאי הדם.

רגישות

טיפול הקו הראשון המסורתי להדבקה בחיידק כולל שימוש בסטרפטומיצין, כלורמפניקול, טטראציקלין, ופלואורקינולון. ישנן עדויות מהימנות התומכות בשימוש בתרופות דוקסיציקלין או גנטמיצין.
יש לשים לב שבודדו זנים עמידים לאחד או יותר מהתרופות שצוינו למעלה: הטיפול במקרים אלה צריך להיות מונחה לפי הרגישות האנטיביוטית כאשר הדבר אפשרי. טיפול אנטיביוטי לבדו לא מספיק בחלק מהחולים, שעשויים להזדקק לתמיכה היקפית, תמיכה נשימתית, או תמיכה בפעילות הכליות.

השפעה היסטורית

ישנה מחלוקת בקרב ההיסטוריונים על תפקידו של Y. pestis במוות השחור; חלקם הציעו שהמוות השחור התפשט במהירות גדולה מדי מאשר אם היה נגרם על ידי החיידק. אולם, DNA מהחיידק נמצא בשיניים של אלה שמתו מהמוות השחור, ואילו גופות אחרות מימי הביניים שמתו מסיבות אחרות לא הניבו תוצאות חיוביות בבדיקת הנוכחות של החיידק. ממצאים אלה מצביעים שהחיידק היה, לכל הפחות, גורם משפיע בחלק (למרות שלא בכולם) ממגפות הדבר האירופיות. ייתכן שלחצי ברירה שהושרו על ידי הדבר שינו את דרך הפעולה של הפתוגן באדם, וגרמו להיכחדות פרטים או אוכלוסיית שהיו הרגישות ביותר לחיידק.