google/wiki40b huggingface dataset:
גליונות

"גִליונות" היה ירחון ספרותי עברי, בעריכת המשורר והעורך יצחק למדן. כתב העת יצא לאור כעשרים שנה, משנת 1934 ועד לשנת 1954, שנת מותו של למדן. החוברת האחרונה הייתה חוברת מס' קפו (186), והיא הוקדשה לזכרו של למדן.
"גליונות" היה אחד מכתבי העת הספרותיים החשובים בארץ בשנות הופעתו, ועיצב דור שלם של יוצרים בתחום השירה, הסיפורת, הביקורת והמחקר הספרותי. רוב משתתפיו בשנים הראשונות היו יוצרים עבריים שעלו לארץ מאירופה, והעברית לא הייתה לשון ילדותם. אבל במשך השנים נשתנתה התמונה. יוצרים מבני הארץ עשו בו את צעדיהם הראשונים בפרסום דבריהם. ס. יזהר למשל, פרסם ב"גליונות" את סיפורו הראשון, "אפרים חוזר לאספסת", בשנת 1938. יצחק למדן העורך הוא שנתן ליזהר סמילנסקי הצעיר את כינוי העט ס. יזהר. שושנה שרירא, בת כיתתו של ס. יזהר ("מקדמות" עמ' 146), הוציאה לאור את שלושת ספוריה הראשונים ב"גליונות".
הקו השמרני של יצחק למדן, התנגדותו לקבוצות יוצרים צעירים שהתלכדו סביב כתבי עת ספרותיים אחרים, ובעיקר פטירתו של למדן, גרמו לירידת קרנו של "גליונות" בשנות הופעתו האחרונות.
כתב העת הוא מושא למחקר תולדות הספרות העברית בתקופת היישוב.
וסטמינסטר

וסטמינסטר (באנגלית: Westminster) הוא שמה של שכונה במרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת. שכונה זו נמצאת ברובע וסטמינסטר של העיר. ברובע ממוקם ארמון וסטמינסטר - מקום מושבו של הפרלמנט הבריטי.

היסטוריה

האזור המכונה "וסטמינסטר" הוא האזור הנמצא סביב מנזר וסטמינסטר - וקרוי על שמה של הקתדרלה שבמרכז המנזר - "הקתדרלה (מינסטר) המערבית (וסט)".
אזור זה משמש מזה כאלף שנים כמושב ממשלת בריטניה. העיר שהתפתחה סביב הקתדרלה נקראת על שמה הסיטי של וסטמינסטר - לימים רובע של לונדון הכולל את אזורי סנט מרילבון ופדינגטון.
וסטמינסטר התפתחה סביב אי שנקרא אי ת'ורני עליו נבנה מנזר וסטמינסטר. האזור הפך למרכז שלטוני בעקבות הנוהג של המלכת מלכי אנגליה במנזר. בשנת 1050 נבנה במקום ארמון וסטמינסטר עבור בית המלוכה, לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066 הפך הארמון למרכז השלטון באנגליה ובית המגורים העיקרי של בית המלוכה. הארמון אף שימש את הפרלמנט הבריטי ובתי המשפט של אנגליה - וכך התפתחו באזור לונדון שני מרכזים נפרדים - מרכז פוליטי / שלטוני בוסטמינסטר ומרכז כלכלי בסיטי.
במהלך השנים עבר בית המלוכה להתגורר בארמונות אחרים (אך שב לרובע וסטמינסטר בראשית המאה ה-20 עם הרחבת ארמון בקינגהאם), וכן בתי המשפט עברו לבניין בתי המשפט המלכותיים, אולם ארמון וסטמינסטר נותר מקום מושבה של הרשות המחוקקת הבריטית ומרכז השלטון (משכן הרשות המבצעת) נותר במקום בו עמד ארמון וייטהול הסמוך (כיום רחוב וייטהול).
כיום, מסיבה זו, השם "וסטמינסטר" מסמל את שיטת הממשל ואת גופי השלטון והחקיקה בבריטניה, והשם "וייטהול" מתאר את כלל גופי המנהל הציבורי השונים.
אוכרנה (הפדרציה הרוסית)

בסיס משפטי

יש לזכור כי האוכרנה אינה קשורה לגופים ממלכתיים פדרליים אחרים המספקים שירותים אבטחה, אך עם זאת, היא פועלת באופן חלקי על בסיס החוק הפדרלי "על הגנה מחלקתית", בו הוא מתואר כ"יחידת אבטחה צבאית". לאנשי גוף זה ישנה הזכות להגן על אובייקטים מכל סוג על בסיס חוזי, ללא קשר לשייכות מחלקתית. אנשי הגוף משתמשים באמצעים מיוחדים ובחימוש המשמש את כוחות המשמר הלאומי הרוסי בעת ביצוע משימות וכן כלי נשק שונים המותרים להפצה בשטח הפדרציה הרוסית. ה"אוכרנה" של המשמר הלאומי הרוסי מתחרה עם גופים אחרים לאבטחה ומהווה מיזם פדרלי ממשלתי.

היסטוריה

"אוכרנה" הוקמה ב-11 בפברואר 2005 ביוזמתו של אלוף-משנה מ. סוחודולסקי, כתוצאה מהרפורמה בשירותי השמירה ונועד לספק שירותים עבור הצבא והמשטרה בעיקר אבטחה ותחזוקה של ציוד ביטחוני. 
ב-5 באפריל 2016, על בסיס צו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 157, הפך המיזם לחלק מהשירות הפדרלי של כוחות המשמר הלאומי ושמו שונה לשמו ל"אוכרנה של המשמר הלאומי". למנהל הכללי מונה אנדריי קוזנצוב. לגוף 80 סניפים בכל רוסיה. על פי נתוני RBC בשנת 2016, הכנסותיה של היחידה הסתכמו ב-17.55 מיליארד רובל.
ב-18 בינואר 2017, על פי צו של ממשלת הפדרציה הרוסית, נוספו ליחידה שירותי הגנה על מתקנים תעשייתיים של הפדרציה הרוסית (ובעך הצטרפו 18 אלף עובדים נוספים מהמחלקה לאבטחה בין-גופית של משטרת הפדרציה הרוסית).

מתן שירותים מסחריים לארגוני פשיעה

ב-17 בנובמבר 2017, אנשי היחידה ליוו במכונית מרצדס גלנדאווגן ושמרו על ראש ארגון פלילי בשם דמיטרי פבלוב, הידוע בעולם הפלילי בשם פאבליק במהלך חגיגות יום ההולדת שלו במסעדה במתחם מוסקבה-סיטי. בבניין המתחם אירעה תקרית ירי, שכתוצאה ממנה נפצעו 8 בני אדם, בהם ארבעה מאבטחים של חברת האבטחה הפרטית של גבריל יושבייב, הידוע בעולם הפשע כ"גריק מחצ'קלינסקי", המחזיק בבעלות על אותו מגדל וכן שני אנשי האוכרנה מהמשמר הלאומי הרוסי. אחד הכדורים פגע ברגלו של הדי ג'יי אלכסיי איבקין, שעבד בקונצרט. בנוסף, נעצר אחד מהאנשים שנפצע קשה מקבוצת אלמונים שהיו אלה שפתחו באש. באתר הירי אבד אקדח השירות של אחד מאבטחי המשמר הלאומי. בנאום לתקשורת הצהיר נציג המשמר הלאומי הרוסי כי אנשי האוכרנה לא אבטחה את פבלוב, אלא את מכונית הלקסוס שלו שבה היה סחורה בחניון המתחם. ברם תקרית זו העלתה שאלות רבות באשר לאופי הפעילות של גוף זה.
דוד גרובי

חייו

גרובי נולד בכפר קיס-קר שבדרום הונגריה בשנת 1810. בגיל צעיר היגר בגפו לבודפשט, בתקווה להשביע את צמאונו לידע. בשל יהדותו, לא הורשה להירשם לבית הספר הקתולי, שהיה התיכון היחידי בעיר, ונאלץ להסתפק בעמידה מאחורי הדלת והאזנה בעת השיעורים, עד שאחד הכמרים שם לבו לעלם המסור והכניסו על דעת עצמו.
לאחר שסיים את חוק לימודיו, עבר ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה, הוכתר בתואר דוקטור לרפואה ואופתלמולוגיה בשנת 1839, והצטרף לצוות ההוראה עוד באותה השנה. פרסומיו החלו ליצור עניין, ולגרובי הצעיר הוצעה פרופסורה בפקולטה לרפואה – בתנאי שיוטבל לנצרות. גרובי סירב, ובתוך זמן קצר עזב את האוניברסיטה. נדודיו הביאוהו לאנגליה, וזמן קצר לאחר מכן לפריז, שם השתקע.
בצרפת עסק במחקר ובהוראה פרטית. שמונה שנים לאחר הגירתו התאזרח, ושש שנים לאחר מכן הורשה לעסוק ברפואה בצרפת. בשלב זה זנח את עיסוקיו הרפואיים ופיתח עניין במטאורולוגיה. בין השאר, ייסד מצפה כוכבים, ששימש כעמדת תצפית במצור על פריז במלחמת צרפת-פרוסיה ב-1870-71. בשנת 1890 הוכר פועלו והוא זכה באות לגיון הכבוד.
גרובי נמצא מת במיטתו ב-14 בנובמבר 1898.

פועלו המדעי


כאשר גילה גרובי את הפטרייה האחראית למחלת היערת (Favos), הייתה זו הפעם הראשונה בה הוכח שפטרייה יכולה לגרום למחלה אנושית.
דאגלס DC-5

פיתוח

המטוס פותח בשנת 1938 מתוך הדאגלס A-20 האבוק והוא יועד עבור טיסות אזרחיות, על מנת  להקל על עליית הנוסעים למטוס הוא היה בעל כנף גבוהה וגלגל בחרטום. אב הטיפוס טס ב-20 בפברואר 1939.

המטוס בחיל האוויר הישראלי

מטוס DC-5 נרכש על ידי שירות האוויר הישראלי ביוני 1948, והוא שירת במלחמת העצמאות כמטוס תובלה בטייסת 103, הורכב עליו גם התקן מאולתר לנשיאת פצצות, לאחר המלחמה הועבר המטוס לבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה, שם שימש כמטוס אימון מספר שנים, המטוס כונה בחיל בשם "The Bagel Lancer-Yankee Pasha" ("אנקי פחה, רומה הכעכים"), המטוס פורק בשנת 1955.
הרפתקאות הסוכן הנרי

עלילה

הסדרה מספרת על עלילותיהם של קפטן מן וקיד דיינג'ר את הרפתקאותם בלחימה יחדיו בפושעים ואיומים שונים.

הפקת הדיבוב

את הסדרה באנגלית מדבבים שחקני סדרת הטלוויזיה "הסוכן הנרי". בגרסה העברית, מאיה מיטלפונקט אחראית על בימוי הדיבוב לעברית שאותו מפיקות ענבר שטגר עזרא והדס מוזס.
ג'ק ראיין (סדרת טלוויזיה)

עונה 1

ג'ק ראיין, מפקד מחלקה בנחתים לשעבר העובד כאנליסט ב-CIA, נעקר מעבודתו הבטוחה מאחורי השולחן, אל עבודת שטח לאחר שעלה על שרשרת מחשידה של העברות בנקאיות מפוקפקות. החיפוש אחר מקור הכספים מוביל אותו למסע ברחבי אירופה והמזרח התיכון כשהוא מגלה כי שוב עולה איום הטרור ועל ביצוע מתקפה חוזרת על אדמת ארצות הברית.

צילומים

הסדרה צולמה במגוון מקומות. צילומי העונה הראשונה נערכו במאי 2017 בוושינגטון די.סי. וכללו גם אתרי צילום במרילנד, וירג'יניה שבארצות הברית, ובקוויבק, קנדה ובמרוקו. הפקת העונה השנייה החלה בקיץ 2018 וצילומיה נערכים באירופה ובאמריקה הדרומית.
בני מר (קצין)

ביוגרפיה

מר נולד בחולון, בן להורים ניצולי השואה. התגייס לצה"ל ב-1984, שירת כלוחם כחיל התותחנים ולאחר קורס מפקדים שימש מפקד צוות בגדוד 55. לאחר קורס קצינים שימש קצין סיור בגדוד 55, קצין עמדה בקורס מפקדים ומפקד סוללה בגדוד 55. בהמשך שימש קצין אג"ם במפקדת קצין התותחנים של פיקוד המרכז, סגן מפקד גדוד 403 וקצין אג"ם בעוצבת הגולן. כסגן-אלוף פיקד על גדוד 404 וכאלוף-משנה שירת כראש תורת חיל תותחנים במפקדת זרוע היבשה. ב-2003 מונה למפקד אגד ארטילרי 215. בתפקיד זה מונה ב-2004 גם למפקד חטיבת מכבים, חטיבה מרחבית חדשה שהוקמה באוגדת אזור יהודה ושומרון. בתפקידו הבא פיקד על בית הספר לתותחנות שדה, במקביל שירת כקצין התותחנים הפיקודי בפיקוד הדרום. שירת כראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה ובתפקידו האחרון בשירות הקבע כיהן כראש מטה פיקוד הצפון עד שחרורו ב-2013. 
לאחר שחרורו מונה לסמנכ"ל פיתוח וחדשנות בחברת הייעוץ הביטחוני SBM. 
ב - 2016 הקים את חברת 'בימר ייעוץ אסטרטגי' - העוסקת בייעוץ ביטחוני ושיווק בינלאומי
מר בוגר תואר ראשון בעבודה סוציאלית, ובעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה מ- US Army War College'  
מר נשוי ואב לשלושה.
הרמוניזציה

הרמוניזציה היא תהליך  במשפט הבינלאומי שבו מדינות שונות מאמצות חקיקה משותפת, כך שההבדלים בין מערכות המשפט השונות מצטמצמים וכל שיטת משפט הופכת לדומה יותר לחברתה. אמנת וינה, שמדינות רבות בעולם קיבלו, היא דוגמה לתהליך הרמוניזציה. דוגמה נוספת היא מהתחום האקדמי ובו נכתבים טקסטים של משפט משותף, לדוגמה עקרונות ועדת לאנדו – הדרך להגיע למשפט אחיד.

הליך ההרמוניזציה באירופה

הליך החקיקה לאיחוד אירופה התחיל מאמנת רומא 1957, בה נמצאים עקרונות, בדגש על חקלאות. מנגנון האמנות מאפשר מסגרת המתיימרת ליצור איחוד המשפט. המנגנון מבוסס על חלוקת עבודה בין נציבות הקהילה האירופית (גוף טכני), לבין מועצת השרים (גוף פוליטי), על-פי מפתח הקובע חלוקת קולות. הפרלמנט האירופי בשטרסבורג הוא גוף ייצוגי בעיקרו, למעט זכות וטו והשתתפות בתקציב, אין הוא גוף מחוקק.
פודטק

פודטק (FoodTech) הוא שם תחום בטכנולוגיה העוסק בהטמעת תהליכים טכנולוגים בתעשיית המזון לשיפור המזון והגברת תוצרתו, ובעוד שלל נושאים הקשורים בתעשיית המזון.
ולפי הגדרת רשות החדשנות - טכנולוגית המזון פועלת לכל אורך שרשרת הערך והאספקה של מזון ומשקאות הכולל את הדור הבא של מזון ומשקאות, יעילות גידולים חקלאיים, שמירה על טריות מזון ומשקאות, עיבוד מזון ומשקאות, ייצור מזון ומשקאות, בטיחות מזון ומשקאות, התאמה לצרכני מזון ומשקאות, פלטפורמות אספקה ומכירות מזון ומשקאות לצרכנים.
סלבדור (ברזיל)

היסטוריה

ב-1531 נחת מרטים אפונסו דה סוזה באי הקרוב לסלבדור של היום, וב-1535 הוקמה באי העיירה מורו דה סאו פאולו, שמשמשת כיום עיירת נופש.
ב-1549, קבוצת מתיישבים פורטוגזים בהנהגת טומה דה סוזה, המושל הראשון של ברזיל, הקימה את סלבדור. העיר הפכה להיות הבירה הראשונה של ברזיל הקולוניאלית, עיר הנמל המרכזית שלה, ומרכז חשוב של תעשיית הסוכר וסחר העבדים. ב-1624 העיר נתפסה ונבזזה על ידי כוחות חברת הודו המערבית ההולנדית, שהחזיקה בה ובנמלים אחרים בברזיל עד שצי ספרדי-פורטוגזי החזיר את השליטה בעיר ב-1625.
בין המאות ה-16 וה-18, סלבדור הייתה העיר שנייה בחשיבותה באימפריה הפורטוגזית (אחרי העיר ליסבון), והראשונה בחשיבותה ובגודלה בברזיל הקולוניאלית. עידן זה הסתיים ב-1783, כשהבירה הועברה לריו דה ז'ניירו.

כלכלה

סלבדור היא אחת הערים החשובות ביותר מבחינה כלכלית בברזיל. מאז הקמתה, סלבדור היא אחת מערי הנמל ומרכזי הסחר החשובים בברזיל.
סלבדור היא היעד התיירותי השני בחשיבותו בברזיל, אחרי ריו דה ז'ניירו.

חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הפדרלית של באהיה, האוניברסיטה המדינתית של באהיה והאוניברסיטה הקתולית של סלבדור.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי דפוטדו לואיס אדוארדו מגליאנס, הנמצא במרחק של כ-40 קילומטרים מצפון למרכז סלבדור. הנמל מציע טיסות ליעדים מרכזיים ברחבי ברזיל וליעדים בינלאומיים שונים.
ישנה מערכת רכבת תחתית שנמצאת בבנייה, אשר תכלול שני קווים.

תרבות

העיר ידועה מאוד בזכות ענף הקפואירה שהתפתח בה, ומכונה בירת הקפוארה הברזילאית. פעמים רבות ניתן לראות קבוצות קפוארה מתאמנות לאורך קו החוף הארוך של העיר.
בנוסף בעיר מפותח ענף הגלישה.
הקרנבל בסלבדור מפורסם פחות מזה הנערך בריו דה ז'ניירו, אך גדול והמוני יותר ממנו. הוא נערך מדי שנה בתאריך משתנה בין החודשים ינואר-פברואר.

מעלית לסרדה

מעלית לָסֵרְדָה (Elevador Lacerda) מחברת בין שני חלקי העיר - העיר העילית (החלק ההררי של העיר) ועיר התחתית (החלק הנמוך והעתיק של העיר, הקרוב יותר לים). המעלית הענקית משרתת כ-50,000 איש בקירוב מדי יום העושים את דרכם מן החלק העתיק לחלק המסחרי יותר של העיר, ומסוגלת לעלות כ-85 מטרים בפחות מ-15 שניות.

ספורט

שתי קבוצות הכדורגל המרכזיות בעיר הן באהיה וויטוריה, כששתיהן זכו בתארים חשובים בכדורגל הברזילאי.
סלבדור היא אחת מהערים שאירחו את מונדיאל 2014 בברזיל. לצורך כך, ארנה פונטה נובה, המשמש גם כאצטדיונה של באהיה, נבנה במקום אצטדיון פונטה נובה ובנייתו הושלמה ב-2013. ארנה פונטה נובה היא גם אחד מהאצטדיונים בהם שוחק גביע הקונפדרציות 2013 שהתקיים בברזיל, והוא גם יהיה אחד מהאצטדיונים שישמשו את משחקי הכדורגל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו ב-2016.
יש בעיר גם נוכחות של ענפי הכדורעף, כדורעף החופים, הכדורסל ושיט המפרשיות.
הנס קיילסון

1928 - 1940: גלות

בשנים 1928 עד 1934 למד קיילסון פרמקולוגיה בברלין, אך בשל האיסור שהטילו הנאצים על העסקת יהודים, עבד קיילסון כמורה להתעמלות בבתי-ספר יהודיים פרטיים, ומעת לעת התפרנס כמוזיקאי. במהלך תקופה זו גם פגש את אשתו הראשונה, הגרפולוגית גרטרוד מאנץ.
בשנת 1936 נמלטו בני הזוג לגלות בהולנד. בתקופת שהותו בארץ זו כתב קיילסון כמה ספרים בשפה ההולנדית, שאותם פרסם תחת השם הבדוי בנג'מין קופר.

1941-1969: לאחר מלחמת העולם השנייה

ב-1941 נאלץ קיילסון להיפרד מאשתו הלא-יהודייה ההרה ועבר למקום מסתור. כשילדה אשתו באותה שנה את בתם ברברה, היא טענה שאבי הילדה הוא קצין גרמני כדי לא לעמוד לדין. קיילסון עצמו עבר להתגורר בביתו של זוג נשוי בדלפט, כשהוא מאמץ זהות חדשה של רופא ושמו ד"ר ואן-דר לינדן. באותה תקופה הוא נתבקש על ידי המחתרת ההולנדית לבקר ילדים יהודים שהופרדו מהוריהם והועברו למקומות מסתור. חוויות אלו היוו אחר כך את ההשראה העיקרית ליצירותיו של קיילסון. 
בתום המלחמה שב קיילסון אל אשתו ובתו. לפני המלחמה לא יכלו הוא וגרטרוד להינשא בגרמניה בגלל מוצאו היהודי, ואילו בהולנד לא יכול קיילסון להינשא בהיותו אזרח גרמני. וכך, בתום המלחמה נישא הזוג בקהילה היהודית הליברלית של אמסטרדם. אחרי המלחמה הסבירה גרטרוד לשכניה ההולנדים שבעלה אמנם היה גרמני, אבל ממוצא יהודי, ובכך נמנעה מפגיעה. על מנת לעבוד בהולנד כרופא נאלץ קיילסון לעבור מחדש את בחינות ההרשאה והתמחה כפסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי. גרטרוד נפטרה בשנת 1969.
הוריו של קיילסון נשלחו במהלך המלחמה לאושוויץ, שם נספו. בראיונות עמו הביע קיילסון צער עמוק על שלא הצליח להציל את הוריו.

1970-2009: נישואים שניים

ב-1970 נישא קיילסון להיסטוריונית של הספרות, מריטה לאוריץ, שהייתה צעירה ממנו ב-25 שנה ואשר ילדה ב-1974 את בלומה, בתו השנייה וגם בתה השנייה. קיילסון פרסם כמה יצירות נוספות אשר זכו לתשומת לב תקשורתית מועטה בלבד. התקשורת ההולנדית קיימה מספר ראיונות איתו רק לרגל ימי הולדת עגולים שלו, כשמלאו לו 70, 80 ו-90 שנה.

2010-11: הכרה עולמית

בשנת 2010 הכתירה פרנסין פרוז את קיילסון בניו יורק טיימס כ"אחד הסופרים הדגולים ביותר בעולם". התקשורת בארצות הברית והולנד הקדישה תשומת לב רבה לעובדה שקיילסון זכה להכרה בגיל 100, וקיילסון הוזמן לתוכניות טלוויזיה רבות וכיכב בראיונות ובמאמרים רבים. ספרו Der Tod des Widersachers ("מותו של היריב") תורגם ל-20 שפות, ובהן עברית. ספר נוסף שלו, קומדיה בסולם מינורי" תורגם גם כן לעברית.
הנס קיילסון נפטר בהילברסום, הולנד, בגיל 101.
כריסטין לגארד

תולדות חייה

כריסטין לגארד נולדה בפריז בשם כריסטין לאלוט (Christine Lallouette) ב-1 בינואר 1956 להורים אקדמאים. את לימודיה התיכוניים סיימה בלה האבר (Le Havre) וכן בתיכון הולטון-ארמס (Holton-Arms) שבבתסדה במדינת מרילנד. היא סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העשירית של פריז (צרפתית: L'université Paris-X הידועה אף בשם Université de Paris Ouest - Nanterre La Défense). לאחר סיום לימודיה שימשה מרצה באותה אוניברסיטה. השלימה לימודי תעודה מתקדמים בדיני עבודה (צרפתית: diplôme d'études superieures spécialisées) וכן תואר שני באנגלית. לגארד הייתה אלופה בשחייה צורנית וחברת נבחרת צרפת בספורט זה.
לגארד הצטרפה לחברת עורכי הדין של בייקר את מקנזי בשנת 1981. בשנת 1987 מונתה לשותפה בחברה. ארבע שנים מאוחר יותר נבחרה להיות שותפה מנהלת בסניף פריז של החברה. בשנת 1995 צורפה לוועדה המנהלת של החברה ומונתה ליושבת ראש הוועדה בשנת 1999. בתקופה ניהולה הדגישה את היות הלקוח ראשון בסדר העדיפויות של החברה. רווחי החברה גדלו ב-30 אחוז בתקופת ניהולה. לגארד נבחרה ליושבת ראש החברה בשנת 2002 ועבדה בחברה זו עד לשנת 2005, אז מונתה לשרה בממשלת צרפת.
החל משנת 2005 ועד לחודש מאי 2007 שימשה לגארד כשרת המסחר בממשלת דומיניק דה וילפן. בראש סדר העדיפויות של עבודתה קבעה מציאת שווקים חדשים לתוצרת צרפת, כשהיא מתמקדת במגזר הטכנולוגי.
ב-18 במאי 2007 מונתה לשרת החקלאות בממשלת פרנסואה פיון. חודש לאחר מכן מונתה לשרת האוצר וחברת קבינט והייתה לאישה הראשונה בצרפת הממונה על המדיניות הכלכלית של המדינה. זמן קצר לאחר מינויה עוררה מחלוקת בציבור הצרפתי, כאשר הציעה חוק המקצץ בשיעור המס והעירה בפני האספה הלאומית הצרפתית: "אין כמעט אידאולוגיה שלא הפכנו לתאוריה. אוצרות ספריותנו מספיקות לשיחות לאורך מאות השנים הבאות. לכן אבקש לומר לכם: מספיק כבר לחשוב. הפשילו את שרווליכם."
ביוני 2008 ביקרה לגארד בישראל בראש המשלחת הכלכלית שנלוותה לביקורו של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, במסגרת תפקידה כשרת האוצר.
בשנת 2011 נבחרה לגארד לתפקיד יו"ר קרן המטבע הבינלאומית לאחר תהליך שארך מספר שבועות שבו התמודדו שני מועמדים עיקריים מלבדה; נגיד בנק ישראל סטנלי פישר ונגיד הבנק המרכזי של מקסיקו אגוסטין קרסטנס (Agustín Carstens).
בדצמבר 2016 הורשעה בצרפת בעבירת רשלנות, על פעולתה בעת שכיהנה כשרת האוצר.
ב-2 ביולי 2019 הנציבות האירופית הודיעה על מועמדותה של לגארד לראשות הבנק המרכזי האירופי. לאור המינוי הצפוי היא התפטרה ב-16 ביולי מתפקידה כיו"ר קרן המטבע העולמית, והתפטרותה נכנסה לתוקף ב-12 בספטמבר. הכלכלנית הבולגרייה קריסטלינה גורגייבה החליפה אותה בתפקיד זה. מינוייה לראשות הבנק האירופי אושר ב-19 באוקטובר על ידי המועצה האירופית. היא צפויה להיכנס לתפקידה ב-1 בנובמבר 2019. לגארד תהיה האישה הראשונה בתפקיד זה.
ריימונד קרוז

חייו

נולד בלוס אנג'לס למשפחה ממוצא מקסיקני. קרוז החל את דרכו כשחקן קולנוע בשנות ה-90 ונחשף בשוברי הקופות "הנוסע השמיני 4: התחייה" בתפקיד החייל דיסטפאנו, "סכנה ברורה ומיידית" בתור הצלף דומינגו צ'אבס ובהפקתם של קוונטין טרנטינו ורוברט רודריגז "מצאת החמה עד צאת הנשמה 2".
קרוז זכה להכרה משמעותית ראשונה בזכות סדרת הפשע "המפענחת" בה הופיע בתפקיד בלש יחידת הפשעים החמורים של משטרת לוס אנג'לס חוליו סאנצ'ז במשך כשבע עונות.
קרוז שיחק במשך ארבעה פרקים בסדרה "שובר שורות" ושני פרקים בסדרה "סמוך על סול" בתפקיד סוחר הסמים הפסיכופת טוקו סלמנקה ובחמישה פרקים בסדרה "קוראים לי ארל" . משנת 2012 מופיע קרוז בסדרה "פשעים חמורים" סדרת הספין אוף של "המפענחת". בשנת 2019, עתיד לשחק בסרט האימה קללת לה יורונה.
אדגר טייסן

קריירה מוקדמת

טייסן נולד ב-14 בפברואר 1890 באאכן, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1908 התגייס טייסן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-70 (לורן ה-4). במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת טייסן ברגימנט הארטילריה של המשמר ה-5, שהשתייך לדיוויזיית המשמר ה-3, ואף נפצע במהלך הקרבות. לאחר מכן שירת בדיוויזיה ה-207 ובקורפוס ה-9, ואף הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל טייסן את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. 
לאחר המלחמה נשאר טייסן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1928 הועלה טייסן לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ומונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-2. ב-1 ביוני 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 במאי 1936 מונה לראש ענף אב"ך בוורמאכט. ב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-262.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה טייסן מפקד הדיוויזיה ה-262, ופיקד עליה בחזית המערבית כעתודת הארמייה השביעית. ב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחם טייסן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה הראשונה. במהלך מבצע ברברוסה לחם טייסן עם הדיוויזיה במסגרת הארמייה ה-17 כחלק מהקורפוסים ה-4, ה-44 לסירוגין. לאחר מכן לחם כחלק מוה-51 במסגרת הארמייה השישית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם כחלק מה-35 במסגרת הארמייה השנייה. בפברואר הועברה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס ה-35 תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה, וב-19 ביולי 1942 מונה טייסן למפקד הקורפוס ה-35. ב-15 בספטמבר 1942 מונה טייסן למפקד קורפוס המילואים ה-61, וב-1 באוקטובר אותה שנה הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. טייסן פעל עם הקורפוס שבפיקודו באזור וילנה, עד לפירוקו ב-21 בפברואר 1944. ב-4 באפריל 1944 מונה טייסן למפקד כוח משימה בקבוצת ארמיות G, ופיקד עליו עד ה-26 באוגוסט 1944. לאחר מכן הועבר טייסן לעתודת המילואים, וב-23 באפריל 1945 נפל בשבי האמריקני.

לאחר המלחמה

בהיותו בשבי החל טייסן ללמוד לימודי תאולוגיה, והמשיך בהם אף לאחר שחרורו מהשבי בשנת 1947. בשנת 1952 הוסמך טייסן לכמורה, ונהיה כומר בעיר מנשנגלדבך, שם התגורר עד מותו ב-20 ביוני 1968.
אנריקה גרנדוס

חייו

גרנדוס למד נגינה בפסנתר בברצלונה ובריסל. לאחר מכן שב לברצלונה וניהל שם את האקדמיה לפסנתר. הוא פתח בקריירה של פסנתרן, מלחין ופדגוג.
גרנדוס כתב שש אופרות, סרסואלות, מוזיקה קאמרית, שירים ובעיקר מוזיקה לפסנתר. ביצירתו ניכרת השפעתם של שופן ליסט וגריג, אך יחד עם זאת מורגש בן תמיד הטעם הספרדי הלאומי הקרוב לזה של ידידו איסק אלבניס.
גרנדוס היה גם צייר מוכשר והעריץ את גויה. לכבודו הוא חיבר את יצירתו המפורסמת לפסנתר - הסוויטה Goyescas. ביצירה זו שבעה קטעים הקרויים על שמות ציוריו של גויה. הצלחתה של יצירה זו הניעה אותו לכתוב אופרה על נושא זה. האופרה הייתה אמורה לעלות על הבמה בשנת 1914, אך עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחתה הצגת הבכורה האירופית ובוצעה לבסוף ב-26 בינואר 1916 בניו יורק.
גרנדוס נכח בהצגת הבכורה בניו יורק וזכה בהצלחה רבה. הנשיא וודרו וילסון הזמין אותו לנגן לפניו. עובדה זו חרצה את גורלו של גרנדוס. בגלל רסיטל זה הוא החמיץ את האניה שהפליגה לספרד ונאלץ לנסוע באוניה שהפליגה לאנגליה. בעת שהאניה עברה בתעלת למאנש היא טורפדה על ידי צוללת גרמנית וטבעה. גרנדוס הצליח לעלות על סירת הצלה אבל כשראה את אשתו מפרפרת במים קפץ בניסיון להצילה וטבע.
יצירתו המפורסמת ביותר של גרנדוס היא 12 מחולות ספרדיים לפסנתר אופוס 37. מיצירה זו מפורסם ופופולרי עד היום המחול הספרדי מספר 5 (אנדלוסיה), בעיקר העיבוד של מיגל לובט לגיטרה.
שמעון אפרתי

בחו"ל

נולד בעיר חוליוב שבגליציה (היום בשטח אוקראינה), למשפחה ששימשה ברבנות העיר ובאדמורו"ת מספר דורות. למד אצל אביו, הרב יקותיאל אפרתי, וכן בישיבת חכמי לובלין אצל          המהר"ם שפירא. עם פטירת המהר"ם, למד אצל אחיו הרב יצחק צבי, ששימש כרב וכאדמו"ר בגלינא עד שנספה בשואה בשנת ה'תש"ג. בשנות השלושים שימש ברבנות בקהילת בנדרי,      בסרביה, מקום רבנות חותנו הרב יוסף וורטהיים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, גלה לרוסיה ושהה תקופה מסוימת בסיביר. רבים מבני משפחתו נספו בשואה.
לאחר המלחמה שימש כרב שארית הפליטה בוורשה. במסגרת זו פעל רבות להיתר עגונות שבעליהן נעלמו בתקופת השואה, ועמד בקשר עם הרב הראשי הרצוג ורבנים נוספים כדי לפתור בעיה סבוכה זו. לימים כינס את הנושאים שעסק בהם בספרי השו"ת "בעמק הבכא" ו"מגיא ההריגה", שהודפסו בסיוע יד ושם ומוסד הרב קוק וזכו להסכמות הרבנים הראשיים ורבני ירושלים: הרב צבי פסח פרנק, הרב איסר זלמן מלצר והרב יעקב משה חרל"פ.
לחלק מהשאלות צירף "תיאור מחריד" על הרקע ההיסטורי לשאלה. מנושאי השאלות ומהתשובות עליהן ניתן ללמוד על נסיבות חייהם של היהודים בפולין לאחר השואה. בסוף הספר "מגיא ההריגה" הודפס מאמרו שפורסם בהצופה בשנת 1947 ובו תיאור מצב היהודים בפולין שלאחר המלחמה. הרב אפרתי עצמו היה עד ראייה לאירועים שונים בהם נרצחו יהודים לאחר השואה, בהם פוגרום קיילצה.
אחת השאלות המפורסמות שהובאה לפתחו לאחר השואה היא על אדם שחנק בשגגה תינוקת כדי שקול בכיה לא יסגיר את מקום מחבואם לגרמנים ועתה לבו מייסרו אם נהג כשורה. לאחר שדן בשאלה הגיע הרב אפרתי למסקנה שחל על אותה תינוקת דין רודף, כיוון שסיכנה את האחרים, אף שלא ברצונה, ואין לאותו אדם לייסר עצמו על מעשהו. בשאלות נוספות הוא דן בנושאים הקשורים בכבוד המת וקבורתו.

בארץ ישראל

בשנת 1953, מונה למנהל מחלקת הכשרות הארצית של הרבנות הראשית. בתקופתו גופי הכשרות הפרטיים לא היו מפותחים, ולרבנות הראשית היה חלק מכריע בעיצוב אופיים וציביונם של חיי הדת במדינה, ובכלל זה הכשרות הציבורית. הרב אפרתי נחשב מומחה כשרות בעל שם,] ובתפקידו קידם רבות את נושא הכשרות בישראל. בין השאר הוציא ספר ובו בירורים הלכתיים בנושאי כשרות בתקופה המודרנית, וכמו כן פרסם מאמרים בנושאי כשרות בכתב העת הרבני "קול תורה" בעריכת הרב שמואל אהרון שזורי ובירחון "הפרדס".
אפרתי התגורר בשכונת רחביה בירושלים, ושימש כרב בבית הכנסת "אוהל יוסף" ברח' האר"י שהוקם על ידו לזכרו של חותנו הרב יוסף ורטהיים. בנו הוא הרב יוסף אפרתי ובתו היא חנה, הנשואה לרואה החשבון יעקב ארמן מירושלים.
מוניר עמאר

ביוגרפיה

עמאר נולד וגדל בג'וליס, בן למשפחה דרוזית. למד בתיכון מקיף ירכא.
את שירותו הצבאי החל כלוחם בגדוד חרב, בשנים 2004 עד 2006 פיקד על הגדוד. במלחמת לבנון השנייה שירת כקצין אג"ם של עוצבת הגליל, בהמשך שימש סגן מפקד חטיבת השומרון וקצין מבצעים של פיקוד הצפון. בספטמבר 2009 מונה למפקד חטיבת החרמון, שתחת פיקודו חזרה להיות חטיבה מרחבית, בתפקידו שימש עד אוגוסט 2012. ב-2012 יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי. באוגוסט 2013 מונה למפקד מחוז חיפה של פיקוד העורף ומילא תפקיד זה עד יולי 2015. ב-3 בפברואר 2016 מונה לראש המנהל האזרחי.
עמאר היה בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ב-25 במרץ 2016 נהרג בהתרסקות מטוס קל שהטיס באזור נחל צלמון. עמאר נקבר בבית העלמין בג'וליס. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.