google/wiki40b huggingface dataset:
ג'ון טוקסברי

ביוגרפיה

טוקסברי נולד באשלי, פנסילבניה. הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה רפואת שיניים וסיים את התואר בשנת 1899. בשנים 1898 ו-1899 הוא זכה באליפות ה-IC4A ‏(Intercollegiate Association of Amateur Athletes of America) בריצת 110 יארד וריצת 220 יארד. 
באולימפיאדת פריז (1900) זכה טוקסברי ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב בריצת 200 מטר בשיא אולימפי חדש של 22.2 שניות, לפני נורמן פריצ'רד מהודו (22.8 שניות) וסטנלי רולי מאוסטרליה (22.9 שניות) ובריצת 400 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש נוסף של 57.6 שניות, לפני הנרי טוזי מצרפת (58.3 שניות) וג'ורג' אורטון מקנדה. מדליות כסף בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.1 שניות, אחרי אלווין קריינזלין מארצות הברית (7.0 שניות) ולפני רולי (7.2 שניות) ובריצת 100 מטר בתוצאה של 11.1 שניות, אחרי פרנק ג'רוויס מארצות הברית (11.0 שניות) ולפני רולי (11.2 שניות), בשלב חצי הגמר הוא השווה את שיא העולם בתוצאה של 10.8 שניות ומדליית ארד בריצת 200 מטר משוכות, אחרי קריינזלין (25.4 שניות) ופריצ'רד (26.6 שניות).
לאחר שפרש טוקסברי מהשתתפות בתחרויות, הוא פתח קליניקה פרטית לרפואת שיניים בטנקהנוק שבפנסילבניה. הוא נפטר בשנת 1968 בגיל 92, היה האתלט האחרון ששרד מאולימפיאדת פריז.
אוטו וכטר

אוטו גוסטב פון וֶכְטֶר (בגרמנית: Otto Gustav Freiherr von Wächter;‏ 8 ביולי 1901 – 14 באוגוסט (?) 1949) היה מושל קרקוב וגליציה בתקופת הממשל הנאצי. על אף שנמלט ממשפטי נירנברג, הוכחה אחריותו לרצח עשרות אלפי יהודים בשואה.

תחילת הקריירה

וכטר נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. מ-1923 היה חבר באס אה, משנת 1930 היה חבר המפלגה הנאצית ומחזיק בתפקידים בכירים בווינה. משנת 1933 הוא היה שטורמפיהרר (סג"ם) באס אס.
וכטר עבד כעורך דין בווינה בשנים 1932–1934. הוא מילא תפקיד מוביל בפוטש האוסטרי ביולי 1934, שהובילה לחיסולו של הקנצלר אנגלברט דולפוס. לאחר שהניסיון להפיכה הנאצית נכשל, ברח לגרמניה והיה משולל אזרחות אוסטרית. הוא נשלח לשרת בדכאו לזמן מה, וב-1935 קיבל תחת אחריותו שלושה מבצעים רצופים.
בעקבות האנשלוס,  שימש וכטר בשנים 1938–1939 במשרת קומיסר "הסילוק" תחת המושל הנאצי של אוסטריה זייס-אינקווארט. הגוף הממשלתי שבראשו עמד, ואשר נקרא על שמו, היה אחראי על פיטורים או סילוק כל הפקידות היהודית באוסטריה.

כמושל קרקוב וגליציה

מאז אוקטובר 1939 היה וכטר מושל המחוז של קרקוב בדרגת אובר-גרופנפיהרר (אלוף). בדצמבר 1940 הוא הוציא צו לארגן את הרדיפה ואת הגירוש להשמדה של 68,000 יהודי העיר. במרץ 1941 הוציא צו נוסף המורה על שאר 15,000 היהודים לעבור לגטו החדש שנוצר - גטו קרקוב. לדברי חוקר השואה רובין אוניל, וכטר היה בין התומכים הראשיים של השמדת כל היהודים בשטחי הגנרלגוברנמן (שטחי פולין שלא סופחו לרייך) באמצעות גז. בפגישה בקרקוב עם המושל הכללי הנס פרנק באוקטובר 1941, אמר כי פתרון רדיקלי של "השאלה היהודית" היא בלתי נמנעת. 
בשנים 1942–1944, בעקבות הכיבוש הנאצי של אוקראינה, שירת וכטר כמושל של מחוז גליציה החדש. מעל חצי מיליון יהודים חיו במחוז כשהגרמנים פלשו לאוקראינה. הרצח ההמוני של יהודים החל תחת הכיבוש הצבאי, שנמשך עד השתלטות המינהל האזרחי ב-1 באוגוסט 1941. ממועד זה הוקמו 32 גטאות במחוז גליציה. ב-17 באוגוסט 1942 נידון בכנס בביתו של היינריך הימלר התכנון לגבי גורלם של היהודים באזור לבוב, בו נכחו וכטר וכן אודילו גלובוצניק ופריץ קצמן. עד סוף שנת 1943 כמעט כל האוכלוסייה היהודית נרצחה או נשלחה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
וכטר היה גם חסיד נלהב להקמת יחידה אוקראינית של מתנדבים לצבא הגרמני, שהקמתה אושרה על ידי הימלר לאחר התבוסה בסטלינגרד. באפריל 1943 אגף אס אס גליציה נחנך בפומבי וסופח לואפן אס אס. כמעט 100,000 גברים מאוקראינה המערבית התנדבו, 30,000 התקבלו. 
בספטמבר 1943, נשלח וכטר לצפון איטליה כ"מפקד הממשל הצבאי מיופה הכוח של הוורמאכט הגרמני באיטליה" ונשאר שם עד 1945.

הסתתרות ומותו

לאחר המלחמה, מצא וכטר מקלט באיטליה תחת חסותו של הבישוף האוסטרי אלויס הודאל, הרקטור של מכללת סנטה מריה אנימה ברומא. הוא חי תחת השם אלפרדו ריינהארדט עד מותו בשנת 1949, ובכך הצליח להימלט ממשפטי נירנברג, שבהם אוזכרו בהיעדרו כמה מפעולותיו הפליליות. הוא מת בבית חולים ברומא, "בזרועותיו" של הבישוף הודאל.
נס רשות המכס האוסטרלית

דגל המכס הקולוניאלי

דרישות החוק הבריטי כי על ספינות רשות המכס יונף דגל ייחודי מוכרות עוד משנת 1784. התיעוד הראשוני להנפת דגל מכס באוסטרליה היה דגל בית המכס של ניו סאות' ויילס ברשימות משרד הרשם והדואר של ניו סאות' ויילס משנת 1832. הדגל היה נס בריטי אדום מושחת בכתר זהב והאותיות "CH" על הארכית.
דגל מאוחר יותר של בית המכס של ניו סאות' ויילס תואר בהנחיות ממשלת המושבה
הנס הנכון עבור המכס יהיה נס אנגלי אדום בתוספת צלב לבן במידות ובצורת הנס הלבן אך צבעי הדגל יהיו הפוכים והאותיות CH בחלקו החיצוני והתחתון של הדגל; והסרטים יהיו סרטים אדומים
— תוספת לכתב העת של ממשלת ניו סאות' ויילס, מס. 193, יום שישי, 12 במאי 1882

דגל המכס בחבר העמים של אוסטרליה

חוק המכס 1901 הועבר מיד לאחר איחוד אוסטרליה וכמו חקיקות בריטיות וקולוניאליות רבות דרש שימוש בדגל מכס. הדגל הראשון אשר הונף תחת החוק החדש תואר בכתב העת של חבר העמים של אוסטרליה
דגל המכס יהיה הנס הכחול בתוספת האותיות HMC באותיות בולטות והמילה "אוסטרליה" על הארכית
— כתב העת של חבר העמים של אוסטרליה, גיליון 53, עמ' 172 1 באוקטובר 1901
דבר המלך במועצה מ-16 ביוני 1904 שינה את החקיקה והוריד את המילה "אוסטרליה" מהדגל.
השינוי לגרסה הנוכחית של הדגל הושג בתיקון מס SR297 17 בדצמבר 1987 ויושם ב-1 בינואר 1988.
יצחק מאיר בן-מנחם

הרב יצחק מאיר בן מנחם (פצ'ינר) (תרנ"ח, 1898 – תש"כ, 1960) היה חבר בית הדין הרבני הגדול, כמו כן עסק בההדרת ספרי הראשונים.

תולדותיו

נולד בפולין בשם יצחק מאיר פצ'ינר, בנו של מנחם מנדל פצ'ינר, שהשתייך לחסידות גור. למד בישיבת ראדין והיה מתלמידיו של הרב נפתלי טרופ. באמצע שנות ה-20 עלה לארץ ישראל. למד בישיבת חברון ונחשב לבכיר התלמידים בה. לאחר מכן למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
בשנת תרפ"ט, זמן קצר לפני פרוץ המאורעות, נישא לשרה, בתו של הרב איסר זלמן מלצר.
בשנת תרצ"ח (1938) פרסם את ספרו "פרשת המלך" על הלכות אישות בספר משנה תורה לרמב"ם. כמו כן עסק בההדרת ספרי ראשונים ובאותה תקופה הוציא את חידושי הרשב"א על מסכת נידה עם הגהות ומראי מקומות. בשנת תש"ב פרסם את פירוש רבנו חננאל למסכת זבחים, עם הערות, הגהות ומראי מקומות.
בשמת תרצ"ג (1933) התמנה כדיין בבית הדין בפתח תקווה. בין הרבנים שכיהן לצדם לאורך השנים: הרב עובדיה הדאיה, הרב ישראל אריה ספיר, הרב עובדיה יוסף, הרב שמעון יוז'וק והרב צבי ברוידא. לאחר מלחמת העולם השנייה עברת את שמו ל"בן מנחם", שבו הנציח את שם אביו שנהרג בשואה.
בשנת תשט"ז (1956) מונה כדיין בבית הדין הרבני הגדול וכיהן בתפקידו עד לפטירתו בשנת תש"ך (1960).
לאחר פטירתו יצאו שני כרכים נוספים בסדרת ספריו "פרשת המלך", הכוללים באורים וחידושים בסוגיות בסדר מועד, וכן חידושים ובאורים על ספרי מדע, אהבה וזמנים של הספר "משנה תורה" לרמב"ם.

משפחתו

בנו, הרב מנחם אליהו בן מנחם, הוא ר"מ בישיבת תושיה בתפרח. חתנו, הרב אביעזר פילץ, הוא ראש ישיבת תושיה.
כרטיס חכם

היסטוריה

בשנת 1968 ממציא גרמני בשם יורגן דטלוף יחד עם הלמוט גרטרופ רשמו פטנט על שימוש בכרטיסי פלסטיק המכילים שבבים. בשנת 1970 חוקר יפני בשם קוּניטאקֶה ארימוּרה יישם את אותו הפטנט. לאחר מכן בשנת 1974 יושם פטנט זה בצרפת, כרטיס החכם שמשתמשים היום יושם על ידי יורגן דטלוף בשנת 1976. המחקר התפשט לכיוון אירופה והתקדם בעיקר בצרפת ובגרמניה שם פיתחו גרסאות מגוונות, טכנולוגיות ואפליקציות שונות בכרטיסים החכמים.

היתרונות של כרטיס החכם

היתרונות של כרטיסים חכמים קשור ישירות להיקף המידע והישומים שהוא יכול להכיל, אישורים רבים כמו רישיון נהיגה, כרטיס מועדון של חברות עוד.
חלק מהנתונים ניתנים לקריאה או כתיבה רק באמצעות "מפתח", כך שהעתקת הכרטיס תהייה קשה ביותר מה שמשפר את רמת האבטחה.

מערכות "ארנק אלקטרוני"

בשנות ה-90 התחילה באירופה פעילות של שימוש בכרטיסים חכמים כמנגנון ארנק אלקטרוני. משנת 1992 התאגדו Europay, MasterCard ו-VISA לאיגוד EMV ליישום שימושי ארנק אלקטרוני, ופיתחו מערכת תקנית לנושא.
הידרוקסיד

הידרוקסיד (אנגלית: Hydroxide) הוא יון שלילי (אניון) דו-אטומי של חמצן ומימן הקשורים יחד בקשר קוולנטי OH⁻ והמחוברים בקשר יוני אל אטום נוסף מתוך קבוצה או אטום בודד. 
כאשר הקשר אל האטום הנוסף הוא קוולנטי, כלומר, כאשר צמד האטומים אינו בעל מטען, הקבוצה כולה נקראת הידרוקסיל ומסומנת בכימיה ROH, וכאשר ההידרוקסיל (הקבוצה בה החמצן והמימן אינם בעלי מטען) מחובר לחמצן נוסף המחובר לפחמן בקשר קוולנטי, הקבוצה נקראת קרבוקסיל ומסומנת COOH. יש להדגיש שקבוצת ההידרוקסיל, וכמובן גם הקרבוקסיל, אינם מכילים הידרוקסיד באטומי החמצן והמימן בקצה הקבוצה המגדירים אותם, מפני שאין בקצה זה שלהם את המטען השלילי. 
ההידרוקסיד מופיע לעיתים נדירות כחלק מהמרכיבים של מים. הוא משמש כבסיס כימי וכן כליגנד (כלומר מקשר כימי, ועל כן גם כבסיס לואיס), כיון הנמשך לגרעין (נוקלאופיל) וכן כזרז כימי (קטליזטור). 
קבוצת ההידרוקסידים יוצרים מלחים, שרבים מהם מתפרקים במים לרכיב הירוקסילי בסיסי וליון חיובי. 
דוגמה לחומר הידרוקסידי חשוב בתעשייה היא הסודה הקאוסטית - נתרן הידרוקסידי NaOH המיוצרת ונמכרת בתעשייה בעשרות מיליוני טונות בכל שנה.   
תאורטית, הידרוקסיד המחובר אל מטען חיובי חזק עשוי להתיינן, כלומר להתפרק ולאבד את יון המימן, ולהפוך את הקבוצה לחומצית.
איביס באדג'ט

איביס באדג'ט (באנגלית: Ibis Budget) לשעבר איטפ (Etap) היא רשת אירופאית של מלונות בעלות נמוכה, בבעלות קבוצת אקור. סניפיה נמצאים בערים גדולות ובקרבת עורקי תחבורה כגון מסוף מנהרת התעלה.

עיצוב

חדרי המלון מרוהטים בפשטות וברוב המקרים הקירות צבועים לבן; תכולת חדר כוללת שולחן קטן, טלוויזיה (לעיתים עם כבלים), מיטה כפולה או מיטה כפולה עם מיטה מתקפלת, מקלחת, כיור ובית שימוש. נעילת לחדרים נעשית באמצעות מנעול צירופים כדי לספק אבטחה תוך שמירה על עלויות נמוכות, מאחר שלא נדרש מפתח.
לכל מלונות איטפ ישנו אזור ארוחת בוקר, קבלה (מאוישת רק בחלק מהשעות) ומערכת אוטומטית להשכרת חדרים מעבר לשעות הפעילות המאוישות.

פריסה

נכון ליוני 2018 ישנם 603 מלונות ב-19 מדינות, רובם בצרפת.
איביס באדג'ט נמצאים בצרפת, ספרד, בריטניה, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, גרמניה, אוסטריה, שווייץ, הונגריה, פולין וישראל.

שני סגנונות חיצוניים למלון

מלונות איביס באדג'ט בנויים בשני סגנונות עיצוב מובחנים. הסגנון החדש, במלונות שנבנו אחרי שנת 2000 או כחלק מנכסי אקור כמו אלו בנמל התעופה שארל דה גול; אלו ידועים בצרפת כ"זון הוטילר". הסגנון הישן מצוי במלונות שנבנו לפני שנת 2000.
חסידות יאריטשוב

חסידת יאריטשוב היא חסידות מזרח גאליצינית. מייסדה היה רבי יוסף גרין, מגדולי תלמידיו של החוזה מלובלין.

תולדות החסידות

רבי יוסף נולד בשנת תקמ"ז. היה תלמידם של החוזה מלובלין ושל רבי אברהם יהושע השיל מאפטא. החוזה מלובלין הפליג בשבחו ואמר עליו שהוא מל"ו צדיקים. כיהן כרב ביאריטשוב הגאליצינית (כיום באוקראינה) ולאחר מכן בטומשוב (שבה פעל גם רבי מנחם מנדל מקוצק). נפטר בכ"ה בניסן תקצ"ט. אחיו של רבי יוסף, רבי עזריאל, היה גם הוא תלמידו של החוזה מלובלין. כיהן כרבה של מונקץ' וחיבר את הספר "נחלת עזריאל". נפטר בו' באייר תר"א.
בדור השני כיהן בנו של רבי יוסף, רבי יהושע פרישרמן. על המסורת, פיזר את כל כספו לצדקה ולא הפסיד מעולם תיקון חצות. היה עניו ופשטן אך עם זאת עמד בתקיפות על עקרונותיו. בהתחלה סירב לנהוג באדמו"רות אך צדיקי דורו לחצו עליו לנהוג באדמו"רות. כיהן בטומשוב. בשנות התר"ל עלה לתקופת מה לארץ ישראל והתגורר בירושלים. נפטר בתמוז תרס"ו.
בדור השלישי כיהנו בניו של רבי יהושע, רבי יוסף אריה לייב ורבי צבי אלימלך.
רבי יוסף אריה לייב נולד בשנת תר"ל. היה חתנו של הרב שמואל אהרן רובין, רבה של קארטשין, נכדו של רבי אשר ישעיהו רובין מרופשיץ. היה חסידם של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא ושל בנו רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם מצישינוב. כיהן כאדמו"ר וראב"ד בטומשוב. רוב בניו נרצחו בשואה. חתנו היה רבי יוסף ברוך מווידאמה. נפטר בכ"ה באדר ב' תרע"ו.
רבי צבי אלימלך היה אדמו"ר בהאלמין. כל משפחתו נרצחה בשואה. ניצל בעצמו, והתגורר אחר השואה באנטוורפן, שם נפטר.
אח נוסף היה רבי מאיר אברהם, שכיהן כמו"צ בטומשוב. בזמן המלחמה נמלט ונפטר בבוכרה בגיל 37.
בדור הרביעי כיהנו בניו של רבי יוסף אריה לייב, רבי משה ורבי שלום.
רבי משה (תרס"ג - ח' באדר תשל"ד) התייתם בילדותו וגדל אצל דודיו רבי אשר רובין מקארטשין ורבי נפתלי מווישניצא (חתן רבי יחזקאל שרגא משינאווא). לאחר מכן גדל אצל דודו (שהיה חתנו של סבו בזיווג שני) רבי אריה לייבוש מצישינוב שגר בטומשוב. נישא לבתו של רבי ברוך מבריזדוביץ. משפחתו נרצחה בשואה. הוא הצליח להימלט לארצות הברית דרך איטליה וכיהן בניו יורק כאדמו"ר מטומשוב. נישא בשנית לבתו של הרב משה גרינצוויג אב"ד ליפשא.
רבי שלום כיהן כאדמו"ר בסאטמר. נרצח בשואה.
פיוטר גריגורנקו

קורות חיים

גריגורנקו נולד ב-16 באוקטובר 1907 בכפר בוריסובקה שליד זפורוז'יה. מגיל 16 עבד כפועל במוסכי הרכבת בעיר דונצק. בשנת 1929 התקבל ללימודים באוניברסיטת חרקוב, אך לאחר שנתיים של לימודים עזב את האוניברסיטה לטובת קריירה צבאית. בשנת 1934 סיים אקדמיה צבאית של חיל ההנדסה והוסמך לקצונה. שירת כקצין אג"ם גדודי ולאחר מכן כמפקד גדוד הנדסה שעסק בבניית ביצורי קו סטלין. בשנים 1937–1939 למד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה. השתתף בקרב חלקין גול כקצין מטה של מפקדת הכוחות הסובייטים באזור. לאחר תום הקרבות נשאר לשרת במטה של מפקדת כוחות הצבא האדום במזרח הרחוק. לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביקש מספר פעמים להישלח לחזית הליחמה. בקשתו אושרה רק בדצמבר 1943, אז מונה לסגן ראש מטה ארמיית המשמר ה-10 שלחמה באזור לנינגרד. בפברואר 1944 נפצע קשה בקרבות. לאחר החלמתו מונה לראש מטה דיוויזיית ח"יר שלחמה בקרפטים. יחד עם יחידתו השתתף בשחרור צ'כוסלובקיה. על חלקו במלחמה עוטר ב:עיטור לנין, עיטור הדגל האדום, עיטור הכוכב האדום ועיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה. את המלחמה סיים בדרגת קולונל.
לאחר המלחמה לימד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה. בשנת 1959 הועלה לדרגת גנרל.
בשנת 1961 הוא מתח ביקורת על המדיניות של ניקיטה חרושצ'וב וכעונש הוגלה למזרח רוסיה. בשנת 1963 הוא הקים את "האיגוד למאבק להחזרת הלניניזם". בשנות השבעים התמנה גריגורנקו היה בין מייסדי קבוצת הלסינקי במוסקבה. השלטונות הסובייטים שלחו אותו לפסיכושקה, מעין סוג של מאסר פסיכיאטרי, בשנים 1964-1965 ו-1969-1976. בשנת 1964 נשללו ממנו דרגתו הצבאית, עיטוריו והטבות הפרישה שלו.
הוא השתתף באופן פעיל במאבק הטטרים מקרים לאוטונומיה, והפגין כנגד הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בשנת 1968. בשנת 1970 הוא נכלא בבית חולים פסיכיאטרי.
גריגורנקו היה אחד מהראשונים שהטילו ספק בגרסה הסובייטית הרשמית של ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה. הוא הצביע על כך שקצת לפני ההתקפה הגרמנית ב-22 ביוני 1941, רוכזו כוחות סובייטים גדולים במערב ביאליסטוק, עמוק בתוך השטח הכבוש הפולני, כשהם מתכוננים למתקפת פתע, אך פגיעים לכיתור במקרה של מתקפת פתע גרמנית. הרעיונות שלו פותחו מאוחר יותר על ידי ויקטור סובורוב.
בשנת 1977, כשגריגורנקו נסע לטיפולים רפואיים בארצות הברית, נשללה ממנו אזרחותו הסובייטית.
יהודים-נוצרים

יהודים נוצרים או יהדות נוצרית הם מונחים שנטבעו במחקר ההיסטורי לתיאור הכיתות הנוצריות העתיקות שהתקיימו במאות הראשונות לספירה, ושילבו אמונה בישו עם מחויבות לשמירת התורה, בטרם השלמת הפילוג היהודי-נוצרי והתעצבותה של הנצרות כדת השוללת את קיום המצוות. היהדות הנוצרית מונגדת ל"נצרות הגויית" או ה"פאולינית" בתוך הכנסייה הקדומה, ששללה את התורה ואפשרה לגויים להתנצר מבלי למול או לקבל עול מצוות. באופן מקובל הרבה פחות, משמש המונח "יהודים נוצרים" במחקר עבור כל מאמיני ישו היהודים בטרם הפילוג, כולל הפאולינים. הכיתות המסווגות תחת כותרת זו קיימו מגוון של תפישות לגבי שמירת התורה, טבעו של ישו ומעמדם של נוצרים גויים. הן נעלמו לבסוף בערך במאה החמישית, תחת הלחץ הכפול מצד האורתודוקסיה הנוצרית שבחרה בפאוליניות, מחד, והיהדות הרבנית המתגבשת מאידך. הספרות שהותירו הוטמעה בכתבי הקודש הנוצריים הכלליים או נשכחה, אם כי המחקר המודרני שפך עליה מעט אור. מורשתן העיקרית היא ההתנגדות החריפה ל"התייהדות" במסורת הנוצרית.

תולדות הכת היהודית-נוצרית

הנצרות החלה כזרם בתוך היהדות. כפי שהיו זרמים אחרים בני אותה תקופה (פרושים, צדוקים, איסיים, בייתוסים, תיראפויטים, הפילוסופיה הרביעית, אלכסאים). היהודים הנוצרים ראו עצמם כיהודים ופרט לטבילה שהוסיפו לעצמם והאמונה כי ישו היה משיח קיימו את מצוות היהדות (כשרות, ברית מילה, שמירת שבת וכו') ואף ראו בבית המקדש את המרכז הרוחני והדתי שלהם. ביקורת שהייתה לישו עצמו על הנעשה במקדש לא הייתה על עצם היותו של המקדש מרכז רוחני אלא על מעשי בני אדם במקדש (החלפנים למשל).
לאחר מותם של יוחנן המטביל וישו התקיימו ביהדות במקביל שתי כתות בעלות מאפיינים דומים, תלמידי יוחנן ותלמידי ישו.
כל חסידיו המוקדמים של ישו, כמעט כל כותבי הספרים הכלולים בברית החדשה והנוצרים הראשונים במהלך המאה הראשונה היו ממוצא יהודי, כלומר נוצרים יהודים. 
עד הצטרפותו של פאולוס לקהילת הנצרנים בירושלים והשינויים שערך בעיקרי האמונה, ההבדלים בין היהדות לנצרות היו זניחים ולכן היו יהודים שהגדירו עצמם תלמידי ישו מנצרת (במושגי היום - נוצרים) ועדיין החשיבו עצמם כיהודים וכך גם הסביבה הקרובה ראתה בהם יהודים. היהודים הנוצרים ראו בהתחלה רק ביהודים מועמדים להצטרף לאמונתם אולם במשך הזמן הרעיון הנוצרי מצא חן גם בעיני נכרים (בעיקר בעלי תרבות הלניסטית) והם ביקשו להסתפח לכת. ברגע שהנכרים רצו להסתפח, התעוררו שאלות לגבי שני נושאים עיקריים והם שמירת הכשרות והמילה.
בחצר כנסיית דומינוס פלוויט בירושלים נמצאים קברים של יהודים-נוצרים מהמאות ה-1 וה-2.
קהילות יהודיות-נוצריות המשיכו להתקיים עד המאה ה-7 לפחות. יש קטעי מידע על יהודים-נוצרים בארץ ישראל וסביבותיה (בעיקר אנטיוכיה) במהלך המאות ה-5 וה-6, אולם אין מידע על קהילות אלו אחרי הכיבוש הערבי. על פי הסברה המקובלת רובם נטמעו בכנסיות הסוריות (הכנסיות המלכיתיות, הכנסייה האנטיוכית, הכנסייה הסורית אורתודוקסית). גם הכנסייה הסורית של מלבר בהודו טוענת לשורשים בקהילה היהודית-נוצרית. בנוסף, היו כתות כמו האתינגאנים, שייתכן והיו להן שורשים בקהילות יהודיות נוצריות.

יחס הרומאים ליהודים הנוצרים

בהתחלה, הרומאים ראו ביהודים הנוצרים (ומאוחר יותר בנוצרים) כזרם או כת בתוך היהדות. איסורים והתרים שחלו על היהודים חלו גם על היהודים-נוצרים. בשלב מאחר יותר נרדפו הנוצרים בנפרד מהיהודים וזאת עד להפיכתה של הנצרות לדת מותרת.
טנק להביור

טנק להביור הוא טנק המצויד בלהביור. במלחמת העולם השנייה הגיעו הטנקים האלה לשיא השימוש והתפוצה כאשר לארצות הברית, ברית המועצות, גרמניה הנאצית, יפן, איטליה והממלכה המאוחדת היו טנקים המצוידים בלהביור.
טנק להביור משמש בעיקר ללחימה כנגד ביצורים או מכשולים אחרים.
טנק הלהביור לרוב נתמך על ידי חיל רגלים כמו בקרב איוו ג'ימה, בשדה הקרב הלהביור הוא לרוב חסר תועלת בשל טווחו המצומצם.
נגונג פינג 360

נגונג פינג 360 (באנגלית: Ngong Ping 360; בסינית: 昂坪) הוא מתחם תיירות הממוקם באי לנטאו שבהונג קונג. המתחם כולל רכבל וכפר שעשועים.
בעת הקמתו כונה הרכבל "פרויקט רכבל טונג צ'אנג" (Tung Chung Cable Car Project) ובשנת 2005 שונה שמו לשם הנוכחי.
הרכבל מקשר בין טונג צ'ונג שעל החוף הצפוני של לנטאו לכפר השעשועים נגונג פינג הנמצא בסמוך למנזר פו לין ולבודהה טיאן טאן ברמת נגונג פינג.
רכבל נגונג פינג נמצא בבעלות תאגיד MTR ‏- התאגיד המפעיל את מערכת הרכבת התחתית של הונג קונג והרכבות העיליות של הונג קונג.

היסטוריה

בשנת 2000 הציעה ממשלת הונג קונג במכרז הקמת רכבת בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT) במטרה לקשר את תחנת הרכבת התחתית של הונג קונג בטונג צ'ונג לאתרי התיירות בנגונג פינג (הבודהה הגדול ומנזר פו לין). מטרת הפרויקט הייתה להקל על הגישה לאתר התיירות, שעד אז הייתה באמצעות כבישים הרריים ולקחה זמן רב.
הקמת הרכבל החלה בראשית שנת 2004. המערכת תוכננה להתחיל את פעולתה ב-24 ביוני 2006 אולם בעת ניסוי הרצה שנערך ב-17 ביוני התנגשו שתי קרוניות זו בזו בתחנת נגונג פינג. תיקון התקלה דרש את דחיית מועד הפתיחה הרשמי.
במשך כחודשיים תוקנו הנזקים ושופרה המערכת, וב־30 באוגוסט 2006 החל שבוע הרצה נוסף. הרכבל נפתח רשמית ב-18 בספטמבר 2006. בהתאם לכללי פנג שווי נמכרו רק 1,688 כרטיסים ביום הפתיחה (מספר מזל).
מספר תקלות אירעו ברכבל במהלך השנים, החמורה שבהם אירעה בעת ניסוי בדיקת עומס של כבלי הרכבל, ב-11 ביוני 2007 עת שאחד הקרונות נפל והתרסק. מאחר שמדובר היה בניסוי לא היו אנשים בקרון ולא היו נפגעים, אולם נערכה חקירה לבדיקת סיבת התקלה ונבדקו טענות של רשלנות בתחזוקת הרכבל. בעקבות האירוע, לקחה על עצמה חברת MTR את האחריות להפעלת הרכבל מחברת סקיירייל-ITM, אשר בנתה והפעילה אותו קודם לכן. הרכבל שב לפעולה ב-23 בדצמבר.
באפריל 2009 הותקנו ברכבל קרונות בעלי רצפה שקופה המכונים "קרונות בדולח" (Crystal Cabin).

הרכבל

אורכו של הרכבל 5.7 קילומטרים והוא מקשר בין תחנת הרכבת התחתית של הונג קונג בטונג צ'ונג לבין נגונג פינג. הרכבל עובר בסמוך לשדה התעופה הבינלאומי הונג קונג. שמונה מגדלים נושאים את קווי הרכבל. חמישה מהמגדלים מצויים בתוך שמורת הטבע שבמרכז האי לנטאו, והרכבל חולף מעל השמורה.
משך הנסיעה ברכבל 25 דקות, כך שמהירותה היא פחות מ14 קמ"ש. קו הרכבל יוצא מתחת טונג צ'ונג, מגיע לתחנת הטיה באי צ'ק לאפ קוק (האי עליו נמצא שדה התעופה), ושם פונה הרכבל ב-60 מעלות, וחוצה את מפרץ טונג צ'ונג. הרכבל ממשיך במעלה רמת לנטאו עד תחנת הטיה נוספת בסמוך לניי לאק שאן.
במהלך הנסיעה ברכבת ניתן לראות את נופי שמורת הטבע, את שדה התעופה ואת בודהה טיאן טאן.
קו הרכבל תוכנן על ידי קבוצת לייטנר (Leitner Group). תחנות שינוי הזוויות מאפשרות את שינוי זווית הנסיעה. בתחנות אלה מוסרות הקרוניות אוטומטית מהכבל המוביל אותם עד התחנה, ומולבשות על כבל אחר על מנת להמשיך את הנסיעה בזווית שונה.
בכל אחת מהקרוניות מקומות ישיבה ל-10 נוסעים, ומקומות עמידה ל-7 נוסעים נוספים. הרכבל מסוגל להסיע כ-3,500 נוסעים מדי שעה.

כפר נגונג פינג

כפר השעשועים נגונג פינג נבנה בסמוך לתחנת נגונג פינג של הרכבל. הכפר, ששטחו 15,000 מ"ר כולל בנוי בסגנון אדריכלות סיני מסורתי, וכולל מתקני שעשועים הנוגעים לחייו של בודהה, וכן חנויות ומסעדות.
הנסיך איימונה, דוכס אפוליה

ביוגרפיה

איימונה נולד ב-13 באוקטובר 1967 בפירנצה, לנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ולקלוד, נסיכת אורליאן, בתם של אנרי, רוזן פריז ואיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה. איימונה למד בבית הספר הצבאי הימי פרנצ'סקו מורסיני ובאוניברסיטת בוקוני, ולאחר מכן שירת בכוחות המיוחדים האיטלקיים. לאחר מכן עבד איימונה בבריטניה בג'יי פי מורגן צ'ייס, ומשנת 2000 הוא ניהל את הסניף של חברת פירלי במוסקבה.
במאי 2005 התארס איימונה עם אולגה, נסיכת יוון, בתם של מיכאל, נסיך יוון ודנמרק ומרינה קארלה, וב-16 בספטמבר 2008 נערך טקס הנישואים האזרחי בשגרירות איטליה במוסקבה, בעוד הטקס הדתי נערך ב-27 בספטמבר בפטמוס, יוון.
ביוני 2006 הכריז אביו על עצמו כ"דוכס סבויה" וכראש בית סבויה, מכיוון שוויטוריו אמנואלה, נסיך נאפולי הוצא מסדר הירושה על ידי אביו - אומברטו השני, מלך איטליה, בעקבות נישואיו ללא היתר, ובעקבות כך העניק לאיימונה את התואר "דוכס אאוסטה".
סינדרום ירושלים (מחזה)

סינדרום ירושלים הוא מחזה שכתב יהושע סובול והועלה לראשונה בתיאטרון העירוני חיפה בדצמבר 1987. המחזה גרם לסערה ציבורית שהביאה להתפטרות סובול וגדליה בסר מהנהלת תיאטרון חיפה.
המחזה מתאר קבוצה של נפגעי נפש המעלים מופע שבו משוחזרת תקופת סוף ימי בית שני בירושלים, שבה השתלטו הקנאים על העיר, באלגוריה לתקופה הנוכחית. בתקופה בה הוצג המחזה פרצה האינתיפאדה הראשונה והוא נתפס כביקורתי כלפי השלטון הישראלי בשטחים וכלפי צה"ל, דבר שהביא להפגנות מצד חוגי הימין ולניסיונות להפריע למהלך ההצגה ולקטוע אותה.
כעבור כמה חודשים הורד המחזה מהבמה.
ספר המחזה יצא לאור בהוצאת אור עם.
שמריהו זסלבסקי

ביוגרפיה

נולד בקיבוץ יגור ובילדותו שיחק בקבוצת הנוער של הפועל יגור.

קריירה מקצוענית

בעונת 1967/1968 בליגה הלאומית בכדורסל הופיע לראשונה במדי קבוצת הבוגרים של הפועל יגור, אשר סיימה את העונה במקום האחרון ונשרה לליגה השנייה.
לקראת עונת 1969/1970 התאחדה הפועל יגור עם הפועל גבת והפועל משמר העמק - לקבוצה מאוחדת בשם הפועל גבת/יגור. זסלבסקי המשיך בקבוצה המאוחדת.
בעונת 1971/1972 חזרה הקבוצה לליגה הראשונה. בעונת 1973/1974 רשם זסלבסקי את עונתו הטובה ביותר עם ממוצע נקודות עונתי של 14.1.
בעונת 1975/1976 בגביע המדינה, שותף לזכייתה של גבת/יגור בתואר היחיד שלה - גביע המדינה לאחר ניצחון על הפועל תל אביב. מדובר בקבוצה הראשונה מחוץ לעיר תל אביב שזוכה בתואר כלשהו (אליפות או גביע).
לאחר 9 עונות בהפועל גבת/יגור, בעונת 1976/1977 עבר להפועל ירושלים; בעונת 1977/1978 עבר להפועל רמת גן.
בעונה 1978/1979 חזר להפועל גבת/יגור, בסיומה פרש זסלבסקי מכדורסל וכן התפרקה הקבוצה המאוחדת.

נבחרת ישראל

בשנת 1970 שיחק בנבחרת הנוער תחת המאמן רלף קליין ועוזרו דני ארז.
בשנת 1974 לקח חלק בזכיית הנבחרת הבוגרת במדליית הזהב בטורניר הכדורסל שנערך במשחקי אסיה שנערכו בטהראן שבאיראן, תחת המאמן אברהם חמו. במהלך הטורניר טל ברודי, אחד מגיבורי הזכייה, הופיע בפרסומים הרשמיים ובשידורי הטלוויזיה בשם "שמריהו זסלבסקי". הסיבה לכך היא שישראל לא הזמינה בתחילה את ברודי לטורניר, עקב חששה כי ברודי, בעל האזרחות האמריקאית, לא יורשה להשתתף. כשהתברר שהופעתו אפשרית, הוזעק ברודי לטהרן ממסע של מכבי תל אביב באוסטרליה, אלא ששמו לא היה ברשימת 12 השחקנים ששלחה ישראל מראש. לפיכך הוחלט לתת לברודי את חולצה מספר 10 שיועדה לזסלבסקי.
בסך הכל רשם זסלבסקי 7 הופעות במדי נבחרת ישראל.

תארים

גביע המדינה - 1975/1976.
נבחרת ישראל - מדלית זהב במשחקי אסיה - 1974.

לאחר הפרישה

כיום מתגורר בבית אלפא, עובד במועצה אזורית גלבוע.
אימן את קבוצת הכדורסל של בית אלפא.