google/wiki40b huggingface dataset:
קורפוס הפאנצר אס אס ה-11

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-24 ביולי 1944 על בסיס הקורפוס ה-5 שהושמד במבצע בגרטיון, ולמפקדו מונה מתיאס קליינהייסטרקאמפ. הקורפוס לחם בגליציה כחלק מהארמייה ה-17, ולאחר מכן לחם עמה במבצע ויסלה-אודר. ב-1 בפברואר 1945 הוסב לקורפוס פאנצר, והועבר תחת פיקוד הארמייה התשיעית. הקורפוס לחם במהלך הקרב על ברלין כחלק מהארמייה התשיעית, ונסוג עמה לעבר האלבה, שם נכנע לאמריקנים ב-8 במאי 1945.
צביר הפרפר

היסטוריה

האזכור הראשון של הצביר מופיע בכתביו של האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה משנת 1654, אך לא ברור מתי בוצעה התצפית בו. ייתכן שתלמי זיהה אותו יחד עם צביר תלמי, אך אין לכך ראיות מוצקות. האסטרונום השווייצרי ז'אן-פיליפ דה שסו תיאר אותו בשנת 1745 כצביר כוכבים (ככל הנראה בלי לדעת שהוא התגלה כבר בעבר) והוא נכלל בקטלוג הכוכבים של ניקולא לואי דה לאקאי משנת 1752. בשנת 1764 כלל אותו שארל מסיה בקטלוג מסיה. 
לצביר דרגת בהירות 4.2 והוא ניתן לצפייה בעין כחמש מעלות צפונית לשאולה - העוקץ של העקרב וכשלוש מעלות מצפון-מערב לצביר תלמי הסמוך, אך רק באמצעות משקפת ניתן להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 7. זהו עצם מסיה הקרוב ביותר למרכז הגלקסיה, שנמצא בקבוצת הכוכבים קשת הסמוכה.

מאפייני הצביר

קוטרו של צביר הפרפר הוא כ-54 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-1,600 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא מעט פחות ממעלה אחת. רוב כוכבי הצביר מרוכזים בכמחצית מקוטר הצביר בלבד ובמשקפת גודלו הזוויתי הנראה של הצביר הוא רק 25 דקות קשת. צורתו של הצביר מזכירה במעומעם פרפר פורש כנפיים ומכאן שמו. גילו של הצביר מוערך בכ-100 מיליון שנים בלבד.
כמו בצבירים פתוחים אחרים, מרביתם של 80 הכוכבים בצביר הם כוכבים צעירים מסוג ספקטרלי B, אך הכוכב הבהיר ביותר בצביר הוא BM בעקרב - על-ענק כתום מסוג ספקטרלי K, שצבעו הכתום בולט על רקע שאר הכוכבים בצביר שצבעם לבן - כחלחל. זהו כוכב משתנה סדיר למחצה שבהירותו נעה מדרגה 5.5 לדרגה 7.
מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות

הקמת המוזיאון

המתיישבים הראשונים בקיבוץ מצאו בשטחו ממצאים ארכאולוגים שונים אותם נהגו לשמור בארגזים מתחת למיטותיהם. בעת מלחמת העצמאות נכבש היישוב והאוסף נשאר במקום בארגזים, המקום נכבש על ידי צבא סוריה, ותכולת הארגזים עם הממצאים הארכאולוגים הושלכה על רצפת החדר אבל לא נשדדה. לאחר שתושבי הקיבוץ חזרו אליו הם ארגנו מחדש את הממצאים. אחת הצלמיות הקרויה "צלמית ונוס" נשרפה ומאז צבעה שחור. בשנת 1950 נפתח מוזיאון באחד ממקלטי הקיבוץ שריכז את כל הממצאים שנאספו במשך השנים על ידי חברי הקיבוץ, ובכך היה למוזיאון הראשון לפרהיסטוריה בארץ ישראל. בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר המוזיאון למקומו הנוכחי בצדו המזרחי של הקיבוץ במקום המשקיף על האתר הארכאולוגי ועל הירמוך שעל שמו נקראת התרבות שנמצאה. המבנה נבנה מכספי השילומים מגרמניה שקיבלו חברי הקיבוץ. האנתרופולוג רוברט ארדרי (Robert Ardrey ) תיאר את אוסף המוזיאון בספריו "הציווי הטריטוריאלי" ו-"ציידים כבני אדם".
בין השנים 1952-1949 נערכה באתר החפירה הארכאולוגית הראשונה בראשות משה שטקליס. שטקליס היה זה שכינה את התרבות בשם "התרבות הירמוכית" על שם נהר הירמוך שלגדותיו היא שכנה. חפירות נוספות באתר נערכו בין השנים 2004-1989 בראשות יוסף גרפינקל. הממצאים במוזיאון מבוססים על האוסף שנאסף על ידי חברי הקיבוץ ועל ממצאים מחפירות שטקליס.
בחזית המוזיאון הוצבו שלושה פסלים ממתכת בגובה של 3 מטר. הפסלים שפוסלו על ידי תמרה ריקמן עוצבו בהשפעת "צלמיות החלוקים" שנמצאו באתר.

התצוגה

הממצאים במוזיאון מוצגים באולם אחד המחולק לפי ממצאים שונים שרובם מוצגים בחלונות תצוגה. בכניסה לאולם תצלום אווירי גדול של הקיבוץ, שדותיו אזור האתר הארכאולוגי והירמוך.
התצוגה במוזיאון מוצגת במעגלים, במעגל החיצוני בצמוד לקירות האולם מוצגים ממצאים הקשורים בחיי היום יום של התושבים. מרכז האולם מוקדש לממצאים הקשורים באמנות פרהיסטורית.
רוב המוצגים נמצאים מאחורי חלונות. התצוגה כוללת כלי חרס, בעיקר שברים שנמצאו באתר, וכן מספר כלים שעברו רפאות. בנוסף מוצגים גם כלים משוחזרים המסומנים בנקודה אדומה. הכלים כוללים קנקנים, סירי בישול, קנקני ממגורה לאחסון תבואה שנמצאו במקום, רבים מהם נמצאו משוקעים ברצפה. בנוסף מושם דגש בתצוגה גם על דוגמאות עיטור של כלי חרס במיוחד דגם אידרת הדג המאפיין את התרבות. התצוגה כוללת גם כלים מבזלת ואבן גיר כגון מכתשים, לוחות שחיקה ועוד.
התצוגה כוללת גם כלי עבודה גרזנים ולהבי מגל, משקולות, תעשיית כלי צור הכוללת מגרדים, ראשי חיצים, נקרים ומקדחים. חלון תצוגה אחד מוקדש לתליונים מנוקבים ומחורצים.
המעגל הפנימי המוקדש לאמנות הקדומה באתר שער הגולן. חלון תצוגה אחד מוקדש לצלמיות חלוקים. בתצוגה כעשרים צלמיות שעוצבו ברמות פירוט שונות: צלמיות עיניים, צלמיות פרצוף וצלמיות עם פרצוף אנושי וגוף. תצוגה נוספת מוקדשת לחלוקים מחורצים בדגמים גאומטריים. החלוקים עשויים מבזלת וגיר. במרכז המעגל הפנימי חלון תצוגה עגול המוקדש לצלמיות טין צרוף והכוללים שמונה פריטים. בנוסף מוצגת במוזיאון הצלמית שנשרפה במלחמת העצמאות.
בל אייר (חברת תעופה)

תולדות החברה

החברה נוסדה במאי 2005, ותוך שישה חדשים בלבד, ב-17 בנובמבר 2006, מכרה 100,000 כרטיסי טיסה. החברה גדלה במהירות, בעיקר בהשוואה לחברת התעופה הלאומית של אלבניה, אלבניאן איירליינס. מאוחר יותר, עקב קשיים כלכליים, החברה הפסיקה את פעילותה ב-24 בנובמבר 2013.
דפנה אילת

ביוגרפיה

אילת נולדה בתל אביב בארץ ישראל המנדטורית לשחקנית שושנה דוידון לבית וייס, ילידת גרודק יגילונסקי (אז בפולין, בימינו באוקראינה) וליעקב דוידון, מחזאי, סטיריקאן ובעל בתי הקולנוע התל אביביים גן רנה ובית העם, יליד בוברויסק (בשטח בלארוס של ימינו). היא למדה בבית הספר למשחק בית צבי והלחנה אצל פאול בן חיים.
אילת כתבה שירים רבים בין השאר עבור שלישיית גשר הירקון ואריק איינשטיין. שיתוף הפעולה שלה עם איינשטיין הוביל לאלבום הסולו הראשון שלו, אריק איינשטיין שר בשבילך, שיצא ב-1966. לאלבום זה כתבה אילת אחד עשר שירים והלחינה שישה.
בין פזמוניה המוכרים: "אל תבכי ילדה", "הגשם מתופף" (שניהם מאלבום הבכורה של איינשטיין), "הדרך לאי שם", "הכל בגלל האהבה", "בגלל הלילה", "סולווג", "שיר עולה", "בת עשרים ושש" ו"בת הטוחן". הלחינה את "משירי ארץ אהבתי" של לאה גולדברג. אילת העניקה משיריה לאלבום הבכורה של שלמה ארצי ולמבצעים נוספים שהבולטת שבהן היא חוה אלברשטיין, איתה עבדה במשך שנים רבות. כמו כן, הלחינה מוזיקה לתוכניות טלוויזיה, בהם קלאסיקות ישראליות כמו "רגע עם דודלי", "פרפר נחמד" ו"פלאי קלעים".
אילת תרגמה וכתבה לשלישיית גשר הירקון ולהרכבים נוספים. מאוחר יותר עברה לתרגום מחזות, ותרגמה מחזות רבים, ביניהם: "אומנות המשחק", "אגדת אוהבים", "הנערה מן הכפר", "חסיה היתומה".
כמו כן, שיחקה בסרטים ומחזות שהידוע בהם הוא סרטו של אורי זוהר "חור בלבנה".
בשנת 2002 חלתה בסרטן הלבלב. היא פנתה בתלונה למשרד הבריאות על התנהלותה של מערכת השר"פ בבית החולים איכילוב בתל אביב, ובעקבות זאת פתח משרד הבריאות בבדיקה ובסיומה פרסם את מסקנתו לפיה השר"פ בבית חולים איכילוב הפך למנגנון לא חוקי להקדמה ולקיצור תורים לבדיקות ולטיפולים.
אילת נפטרה ב-4 בנובמבר 2002. הייתה נשואה למשה בן-שושן ואם לשלוש בנות.
ג'ון הרטפילד

חייו

הרטפילד נולד כהלמוט הרצפלד ושינה את שמו במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי להביע את סלידתו מן הלאומנות הגרמנית. לאחר המלחמה הוא הצטרף לקבוצת אנשים שבין חבריה היה ג'ורג' גרוס, שייסדה את קבוצת הדאדא הברלינאית. בתקופה זו הוא החל לפתח את סגנונו האמנותי שכלל שימוש בתמונות ביצירות פוטומונטז'. הרטפילד היה קומוניסט נלהב ונהג ליצור עבודות בעלות מסרים פוליטיים שתוקפות את אויבי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והתפרסמו ב-AIZ – עיתון הפועלים המאויר.
עם עליית הנאצים לשלטון הגרמני בשנת 1933 נאלץ הרטפילד לברוח מגרמניה בשל דעותיו הקומוניסטיות. באפריל 1933 הוא נאלץ לגלות עם אחיו לפראג, שם המשיך לעבוד עבור העיתון AIZ בו יצר כרזה שבועית, ברובן פוליטיות וחדות כנגד המשטר הנאצי ובעד הקומוניזם. אחת מעבודותיו המוכרות יותר נעשתה בשנים אלו לעיתון זה - "הידד החמאה נגמרה", עבודה שנעשתה בעקבות אמרתו של גרינג "ברזל מחזק את הידיים, חמאה רק גורמת להשמנה". עבודה זו מתארת משפחה גרמנית תחת המשטר הנאצי ישובה לשולחן האוכל וניזונה מכלי נשק ושאריות מכונות מברזל. 
כאשר הנאצים השתלטו על צ'כוסלובקיה בשנת 1938 ברח עם אחיו לאנגליה, שם המשיך הרטפילד לפעול נגד המשטר הנאצי במסגרות אמנותיות שונות. שנה אחת לאחר מכן הוא יצר עבודה בשם "Kaiser Adolf" שפורסמה בדף הראשי של העיתון פוסט. העבודה הציגה את היטלר באופן נלעג בלבושו של הקייזר הגרמני וילהלם השני. באותה שנה אף הציג בלונדון תערוכה בשם "מלחמתו של אדם אחד נגד היטלר", ותערוכה לא חוקית בבזל.
הרטפילד חזר לגרמניה בשנת 1950 והתיישב בגרמניה המזרחית. הוא נפטר בשנת 1968 בברלין.
חנוך סמית

חייו

סמית נולד בארצות הברית, למד באוניברסיטת פיטסבורג ובמלחמת העולם השנייה התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושירת כנווט. לאחר המלחמה סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה. ב-1950 עלה לישראל במסגרת תנועת הבונים, הצטרף לקבוצת גשר הזיו ועבד כרפתן במשך שלוש שנים. 
ב-1953 הצטרף ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה ולאחר שנתיים קודם לסגן ראש הלשכה תפקיד אותו מילא עד 1962. לאחר מכן הקים את הרשות לתכנון כוח אדם במשרד העבודה. לאורך השנים סיפק תחזיות באשר לתוצאות הבחירות לכנסת ישראל. בשנת 1969 יצא לאור ספרו "הכל על הבחירות בישראל". ב-1972 פרש מהשירות הציבורי, הקים את "מכון סמית" ובאמצעותו, המשיך במתן שירותי סטטיסטיקה באופן עצמאי, ובפרט סקרי דעת קהל.
בשנת 1977, לקראת מערכת הבחירות, הגיע לקול ישראל והציע להקים עבורם ביום הבחירות מערך קלפיות דמה לניבוי תוצאות הבחירות, על סמך מודל שפיתח ובדומה לצורה המקובלת אז בארצות הברית. קול ישראל קיבל את הצעתו, וכך הוביל את מדגם הבחירות הראשון של קול ישראל והטלוויזיה הישראלית. מדגם זה איפשר לראשונה בתולדות מדינת ישראל לשדר תחזית של תוצאות הבחירות מיד עם סגירת הקלפיות. באותה מערכת בחירות, חזה סמית את "המהפך", אירוע פוליטי אשר היה לגמרי לא צפוי, ויצר חששות בקרב קברניטי רשות השידור טרם פרסום התוצאות בנוגע לשידורם בכלל. לבסוף, הכריז חיים יבין, קריין הטלוויזיה הישראלית, בשידור ישיר, "גבירותי ורבותי - מהפך!" ובימים שלאחר מכן, אכן התגלו הנתונים שסיפק סמית כמדויקים.
רפי סמית, בנו של חנוך, ממשיך דרכו בניהולו של "מכון סמית".
טיספירד

היהודים בטיספירד

היהודים הגיעו לטיספירד אחרי 1790. בסוף המאה ה-18 תושבי העיירה טיסה (Tisza) אשר ממוקמת ליד נהר טיסה העובר בתוך טיספירד, התחילו לעבוד בדיג ובחקלאות. זו היא עיירה קטנה שאוכלסה מחדש לאחר הכיבוש הטורקי, היהודים המקומיים השתלטו בהדרגה על מקומם של הסוחרים היוונים ששלטו בסחר.
בימי חול, היהודים מכרו את דבריהם בשוקי הערים גדולות, שם בילו את הלילה בבתים שכורים.
בטיספירד היו קהילה, בית כנסת, טקסים, רבנים. עם זאת, ב-1816, 104 יהודים גרו בטיספירד. האוכלוסייה היהודית בטיספירד גדלה בהתמדה במאה ה-19. רוב היהודים בתקופה זו היו עניים.
ב-1839–1840 נספרו בטיספירד 33 משקי בית יהודיים: 30 בני זוג, 46 בנים, 46 בנות, 9 משרתים יהודים וקרוב משפחה אחד; בסך הכול 164 יהודים. עיסוקיהם בשנים אלה היו: שני סוחרים סיטונאים, איש עסקים אחד, 13 רוכלים, 6 סוחרים, 6 חקלאים, 3 קבצנים.

הקהילה היהודית בזמן השואה

בשנים 1941 - 1943, גברים יהודים מהעיירה בני 18–42, נשלחו לעבודות כפייה שירות העבודה כאשר הונגריה הצטרפה למלחמת העולם השנייה בשנת 1941, הם נשלחו לחזית הרוסית. אף על פי שלא היו מיומנים ולא היה להם ציוד מתאים, הם נאלצו לנקות את שדות המוקשים.
רוב הנשים נשלחו לעבודות כפייה בחלקים שונים של גרמניה או פולין, כדי לפנות הריסות או לעבוד בבית חרושת לחימוש. כמה מהם מתו, חלקם מרעב. גם לאחר השחרור מתו אחדים מטיפוס.
ראש היודנראט היה ויינר ארנו, סוחר עצים. סגנו היה דוד וויסזמן, בעל חנות.
באפריל 1944, חודש לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, נמנו בטיספירד 416 יהודים. בחודש מאי הוקם גטו בבית חרושת ללבנים אליו הועברו בין 700 ל-800 יהודי טיספירד והיישובים הקרובים. כעבור חודש הם הועברו לבית חרושת ללבנים בכפר קרצ'נד  ליד אגר, שם רוכזו כל יהודי מחוז הווש ומשם שולחו לאושוויץ.
הגוש המזרחי

בזמן המלחמה הקרה המונח - הגוש המזרחי (או הגוש הסובייטי) תיאר את ברית המועצות ואת בעלות בריתה במרכז אירופה (גרמניה המזרחית, צ'כוסלובקיה והונגריה) ובמזרח אירופה (פולין, בולגריה, רומניה ועד שנות השישים של המאה ה-20 גם אלבניה). מדינות הגוש היו גם חברות בארגון הכלכלי קומקון.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לא הייתה חלק מהגוש המזרחי או מברית ורשה, למרות שהיא מדינה קומוניסטית, מנהיגה, יוסיפ ברוז טיטו, עלה לשלטון בזכות פועלו כפרטיזן במהלך מלחמת העולם השנייה. בניגוד לשאר המדינות הקומוניסטיות, טיטו, לא מונה על ידי ברית המועצות ולא הביע כל נאמנות אליה. יוגוסלביה הצטרפה מאוחר יותר לברית המדינות הבלתי-מזדהות.
בדומה ליוגוסלביה, הממשלה הסטליניסטית באלבניה גם עלתה לשלטון בעצמה ולא כמינוי של הצבא האדום. אלבניה התרחקה מברית המועצות לאחר הפיצול הסיני-סובייטי, והביעה תמיכה בסין ולא בברית המועצות.
המדינות בגוש המזרחי נהגו להענות לתכתיבי ברית המועצות (עקב עוצמתה הצבאית) שהשתלטה עליהן לאורך מספר שנים, פוליטית, כלכלית, צבאית ותרבותית, במה שכונה לימים שיטת הסלאמי. בשנת 1953 פרצה במזרח גרמניה התקוממות של עובדים שדרשו רפורמות כלכליות. ההתקוממות דוכאה על ידי משטרת מזרח גרמניה והצבא האדום ובעקבותיה הצטרפה מזרח גרמניה ב-1954 לברית ורשה. בשנת 1956 פלש הצבא האדום להונגריה לאחר שהממשלה הפרו סובייטית הוחלפה בממשלה דמוקרטית יותר. כשמנהיגיה הקומוניסטים של פולין ניסו לבחור מנהיג חדש למפלגתם, הם קיבלו אולטימטום מהצבא האדום, שדרש לבטל את הבחירה. גם צ'כוסלובקיה זכתה לראות את הטנקים הסובייטים נכנסים לבירתה בשנת 1968 לאחר שהחלו תהליכי דמוקרטיזציה במדינה.
בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הביעו מדינות הגוש המזרחי תמיכה מלאה בעמדות הפלסטינים במאבקם נגד ישראל.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נודעה המערכת העולמית כמערכת דו גושית. בסוף שנות ה-80, אחרי נפילת חומת ברלין, בנובמבר 1989 והתפוררות ברית המועצות, הגוש המזרחי קרס וזה גרם לסיומה של המלחמה הקרה.
שמעון וילנאי

ביוגרפיה

וילנאי נולד וגדל בתל אביב. בעבר היה כתב בעיתון "חדשות הספורט". ב"קול ישראל" היה כתב בתחומים שונים, ובהם כתב לענייני משטרה בגוש דן, לענייני חקלאות במשך 17 שנים, וכתב לענייני תאונות דרכים.
כיהן כיו"ר ועד העיתונאים של קול ישראל בתל אביב, וכחבר הנהלת אגודת העיתונאים בתל אביב. ב-2012 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה. 
וילנאי נשוי ואב לשלושה. בתו היא העיתונאית והמגישה אורלי וילנאי.
במהלך יולי 2012 פרש וילנאי לגמלאות.
ספוק

ביוגרפיה

ספוק הוא בנם של סארק הוולקני (שגריר וולקן לכדור הארץ) ואמו האנושית אמנדה גרייסון (הו'), ועובדת היותו בן-תערובת היא מפתח חשוב בעלילה במהלך חלק מהופעותיו. יחד עם קירק ומק'קוי הוא אחד משלוש הדמויות המרכזיות בסדרה ובסרטים בהם הופיע. לאחר שפרש מצי הכוכבים הפך להיות שגריר של פדרציית הכוכבים המאוחדת, בניסיון להביא שלום בין הפדרציה לאימפריה הקלינגונית. 
בעתיד רחוק יותר שימש ספוק כשגריר של הפדרציה אל מול הרומולאנים וניסה להציל את כוכב האם שלהם מלהפוך לסופרנובה בשנת 2387, ללא הצלחה. אירוע זה היה המפתח ליצירת ציר זמן קלווין כשרומולאני בשם נירו יצא לעבר במטרה לנקום על השמדת כוכב הבית שלו, ויצר בכך קו זמן חלופי.

סימני היכר

מלבד אוזניו וגבותיו המחודדות, לספוק יש יכולת ליצור קשר היפנוטי לתודעתם של יצורים דמויי אנוש על ידי לחיצה עם ידו בנקודות מפתח על ראשם, את היכולת לגרום לעילפון על ידי לחיצה על עורק ראשי בצוואר וסימן ההיכר המפורסם ביותר שלו הוא מחווה, המכונה הצדעה וולקנית, בה מצמידים את הזרת לקמיצה ואת האמה לאצבע המורה תוך כדי אמירת המשפט "חייה ארוכות ובשגשוג" (באנגלית: "Live long and prosper"), מחווה אותה הציע נימוי היהודי והמבוססת על ברכת כוהנים.
שיפוד

שיפוד הוא מקל דק העשוי מעץ או מתכת המשמש לאחיזת חתיכות קטנות של אוכל ביחד. שיפודים משמשים לצליית בשר וליישומים קולינריים נוספים.
שיפודי מתכת בדרך כלל עשויים מפלדת אל-חלד, והם בעלי קצה מחודד בצידם האחד ומקום לאחיזה בצידם השני. הם ניתנים לשימוש רב פעמי, בניגוד לשיפודי עץ, הניתנים לשימוש חד פעמי. הבדל נוסף הוא ששיפודי מתכת הם, במקרים רבים, שטוחים. כלומר בעלי חתך מלבני. שיפודי העץ הם בעלי חתך עגול.
לפני צליית המזון באמצעות שיפודי עץ, יש להספיג את השיפוד במים לפני הרכבת המזון עליהם, על מנת להימנע משריפתם. שיפודי עץ עשויים בדרך כלל מבמבוק, אך הם יכולים להיות עשויים גם מסוגי עץ נוספים.
לאורך השנים גרסו מילונים עבריים כי ניקוד המילה הוא "שַׁפּוּד" ולא "שִׁפּוּד" כנהוג בפי הדוברים. הצורה "שַׁפּוּד" בפתח נקבעה בהקבלה לשפות שמיות אחרות (כגון ארמית וערבית), אולם לשתי ההגיות גם יחד אין תיעוד במסורות ההגייה הקדומות של המילה המשנאית – והאקדמיה ללשון העברית התירה את הצורה החרוקה. המילונאי ראובן אלקלעי ציין במילונו כי הפעלים גזורי השם שִׁפֵּד, שֻׁפַּד וכן הִשְׁתַּפֵּד (במובנים "תקע, שם את נתחי הבשר על השפוד כדי לצלותם", "דקר במוט חד" או "חידד את החוטר") הם חידושיו שלו.
יצחק חיותמן

ביוגרפיה

נולד בשנת 1867 בעיירה פרילוקי שבמחוז צ'רניהיב באוקראינה (אז באימפריה הרוסית) למשפחה שהתייחסה לצדיק רבי זושא מאניפולי, אחיו של הרב אלימלך מליז'נסק. בבית אביו ר' ישראל היו נאספים חסידים ומספרים בשבחי צדיקים ובשבחי ארץ ישראל. יצחק הצעיר, שספג אוירה זו החליט לעלות לארץ ישראל בהקדם האפשרי. כאשר היה בר מצווה (גיל 13) עברה המשפחה לעיר קישינב, שם התוודע חיותמן לרעיון חיבת ציון ולסניף חובבי ציון בעיר, שהוקם על ידי מאיר דיזנגוף. במקביל למד בישיבה בעיר.
חיותמן נשא לאשה את חיה גיטל לבית לרמן ופתח בית מסחר. עם זאת, ראה את עתידו רק בארץ ישראל, ועל כן עלה אליה בשנת 1890 בגפו; אשתו נותרה בבית אביה עד שיצחק יתבסס בארץ. תחילה טייל בירושלים, בחברון וביריחו, ולאחר מכן ביקש להתקבל כפועל חקלאי בראשון לציון. 
לפי סיפורו של נכדו, האדריכל יצחק חיות-מן, יצא חיותמן באותה תקופה לכיוון עבר הירדן המזרחי והתכוון להגיע עד מכה, בתקווה למצוא שם את עשרת השבטים האבודים ולהעלותם לארץ ישראל; באזור חיג'אז שיכנעו אותו בדואים מקומיים כי ייסוב על עקביו.
לאחר כשלונו לקבל עבודה מסודרת בראשון לציון, עבר חיותמן לרחובות, והיה מבין מארגני "אגודת העשרות" ("אגודת אחים"), שנוסדה ב-1891 במתכונת אגודת סתרים בהשראת אגודת "בני משה". לאגודה היו שתי מטרות: האחת – אחווה בין החברים, שהתבטאה בעזרה הדדית, בקיום מטבח ומכבסה משותפים ובקופה משותפת; והשנייה – הגנה, שמירה וארגון צבאי ב"עשרות", כלומר במסגרות של עשרה פועלים כל אחת לשם הגנה עצמית. בהתארגנות זו שימש חיותמן "שר חמישים". האגודה התכוונה להתיישב בוואדי חנין (נס ציונה), אך התפוררה כעבור שנה. עם חברי האגודה נמנו בנוסף לחיותמן גם נח שפירא ('ברנש'), אפרים חרל"פ, ישראל בלקינד ומיכאל הלפרן. לאחר מכן עבר חיותמן לחדרה ולקה בקדחת. לפי עצת הרופא הלל יפה הסכים לעזוב את חדרה ולעבור לזכרון יעקב.
באותה תקופה הגיע מאיר דיזנגוף לנהל את בית החרושת לזכוכית בטנטורה מטעם אדמונד רוטשילד, והציע ליצחק חיותמן להצטרף אליו יחד עם אשתו וילדיו, ולשמש כסגנו. בקיץ 1894 חלתה אשתו בקדחת והתעוורה, ובני הזוג עברו להתגורר בבית משפחת אהרנסון בזכרון יעקב. ב-1896 עבר לגליל עם הגרעין המייסד של המושבה מטולה, שם הקים משק פרטי, שימש כראש ועד האיכרים וסייע למתיישבים בהלוואות וברכישת קרקעות. תנאי המחיה במטולה היו קשים ביותר לאשתו ולילדיהם (זכריה, בן ציון, זרובבל, שולמית, גאולה, הרצל, יהודה וחגי).
ב-1905 שב מאיר דיזנגוף לארץ מאירופה והשתקע ביפו, ומשפחת חיותמן הצטרפה אליו שם כדי שבני המשפחה יוכלו ללמוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ובגימנסיה הרצליה. ביפו ניהל חיותמן את בית המסחר למכונות תפירה "זינגר". בית המסחר הפך למקום כינוס לעולי העלייה השנייה וחיותמן סייע בידיים בצעדיהם הראשונים בארץ.
ב-1906 הקים יחד עם מאיר דיזנגוף, יחזקאל דנין (סוכובולסקי), עקיבא אריה ויס ודוד סמילנסקי את אגודת "אחוזת בית", לשם הקמת פרוור עברי צפונית ליפו. בהגרלת המגרשים (11 באפריל 1909) הגרילה משפחת חיותמן את המגרש השוכן כיום ברחוב יהודה הלוי 34.
חיותמן המשיך להקים שכונות בעיר תל אביב; היה ממייסדי שכונת נווה שאנן ובנק קופת עם, וכתב מאמרים לעיתונים "הצבי" ו"דואר היום". 
נפטר בתל אביב בכ"ב בסיוון תרצ"ח, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור. אשתו נפטרה שנתיים אחריו.
LG G2

חומרה

עיצוב המכשיר כולל גב מפוליקרבונט, בניגוד לקודמו שהיה עשוי זכוכית. בגב המכשיר ממוקמים כפתורי כיוון עוצמת השמע וכפתור הכיבוי וההדלקה. הכפתורים משמשים גם לקיצורי דרך במכשיר. המכשיר כולל מצלמה אחורית 13MP עם פלאש LED הכולל מייצב תמונה אופטי לשיפור הצילום בתנאי תאורה קשים והסרטה יציבה.
בקדמת המכשיר מצלמה נוספת, פשוטה יותר, המשמשת לשיחות וידאו ולצידה חיישני קירבה ותאורה. המסך, בגודל 5.2 אינץ' LCD IPS ברזולוציית 1080x1920 ובצפיפות פיקסלים (ppi) של 424 פיקסלים לאינץ'. המכשיר כולל את פלטפורמת ה-Snapdragon 800 מבית קוואלקום, בשילוב מעבד מרובע ליבות במהירות שעון של 2.26 GHz ובנוסף, 2GB RAM. למכשיר קיבולת סוללה של 3000mAh. בנוסף, המכשיר כולל את תמיכת הדור הרביעי LTE. בנוסף, ישנה תמיכת תקשורת טווח אפס, Wi-Fi, Bluetooth 4.0 ו-GPS. המכשיר כולל חיישן אינפרא אדום, המאפשר לשלוט במכשירים שונים כגון טלוויזיה, ממיר אינטראקטיבי ומזגן.
אצטדיון ונדה מטרופוליטנו

היסטוריה

בתחילת שנות ה-90, מועצת הספורט של קהילת מדריד קידמה את הצעתה של העיר לארח את אליפות העולם באתלטיקה בשנת 1997, והתחילו לבנות אצטדיון אולימפי במזרח מדריד.
בניית האצטדיון התחילה בשנת 1990 על בסיס עיצוב שהוצע על ידי האדריכלים אנטוניו קרוז וילאלון ואנטוניו גרסיה אורטיז. הבנייה הושלמה בשנת 1993, ואילו חנוכת האצטדיון התקיימה בספטמבר 1994.
אירוח אליפות העולם באתלטיקה 1997 הופקד בסופו של דבר בידיה של אתונה. במהלך העשור הראשון לקיומו אירח האצטדיון אירועי ספורט ותרבות, עד שבשנת 2004 הוא ננטש.
בשנת 2004 נסגר האצטדיון עקב התוכנית להרחבתו כחלק מהצעתה של מדריד לארח את אולימפיאדת 2016. לאחר זכייתה של ריו דה ז'ניירו באירוח המשחקים האולימפיים, הוגשו הצעות רבות על עתידו של האצטדיון, והוחלט שהבעלות על האצטדיון תועבר לאתלטיקו מדריד, והיא זו שתישא בעלויות ההרחבה, שהתחילה בשנת 2011. האצטדיון החדש החליף את אצטדיון ויסנטה קלדרון כביתה של אתלטיקו מדריד, החל מעונת 2017/18. ב-9 בדצמבר 2016, המועדון הודיע ​​כי שמו של האצטדיון המשופץ יהיה "ונדה מטרופוליטנו" - ונדה עקב חסות מסחרית, ומטרופוליטנו על שמו של האצטדיון ההיסטורי של אתלטיקו לפני ששיחקה בויסנטה קלדרון.
בשנת 2019 אירח האצטדיון את גמר ליגת האלופות לשנה זו, בו גברה ליברפול על טוטנהאם הוטספר בתוצאה 2-0.
מרים דובי-חזן

ביוגרפיה

מרים דובי-חזן נולדה ב-12 במרץ 1945 במסתור באמסטרדם, הולנד, ביום שבו מתה אנה פרנק והיא מוכרת כניצולת שואה. אביה הצליח לרשום אותה במרשם האוכלוסין העירוני, באמצעות תעודות של אדם נאצי שהגיעו לידיו. מרים למדה בבית ספר תיכון יהודי ע"ש מימון באמסטרדם, ולאחר סיום לימודיה בשנת 1962 עלתה לארץ. בין השנים 1963–1964 שהתה מרים בקיבוץ דגניה א', ושם גם נולד בה הרעיון לתעד סיפורי חיים של אנשים. לאחר מכן למדה לתואר ראשון בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית, אותו קיבלה בשנת 1970. בין השנים 1970–1988 ניהלה מרים מרכזי קליטה של הסוכנות היהודית במקומות שונים בארץ: באר שבע, גבעת אולגה, נתניה, כפר-סבא ורמת אביב. בשנת 1977 הוציאה מרים תואר בגרונטולוגיה מאוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1989–1991 הייתה מרים אחראית על התעסוקה המוגנת של העיוורים בארץ, ולאחר מכן ניהלה עד לשנת 1994 את מחלקת ארגון וחינוך של ויצו העולמית. בין השנים 1994–1998 עבדה מרים כעיתונאית פרילנסרית במקומונים: "קול הכפר", "קול רענן", "קול הרצליה", עיתון הולנדי של הקהילה היהודית, תוכנית רדיו הולנדית, חדשות פוקס ניוז, ובשנת 1996 הוציאה תעודה בעיתונאות מטעם אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1998 פתחה מרים ברעננה את הוצאת הספרים דוקוסטורי השוכנת ברעננה, המתמחה בהפקת סיפורי חיים, ביוגרפיות, ספרי הנצחה, תיעוד חברות וארגונים. מרים משמשת כמראיינת הראשית ועורכת התחקירים בהוצאה, ומפקחת על תהליך הכתיבה וההפקה תוך שימוש בשבע שפות שאותן היא דוברת: עברית, אנגלית, הולנדית, גרמנית, צרפתית, רוסית ויידיש. עד היום הפיקה ההוצאה למעלה מ-950 ספרים, כמחצית מהם סיפורי שואה. הוצאת הספרים, שנמצאת בבעלות בני משפחתה, משתפת פעולה זה שנים עם הוצאת הספרים של יד ושם, ומבצעת עבורה עבודות מיוחדות בכל העולם.
בשנת 1998 קיבלה מרים תואר אבירות במסדר אורנז'-נסאו מביאטריקס, מלכת הולנד, על עבודתה בהתנדבות במשך 10 שנים כיו"ר ארגון עולי הולנד בישראל, למען קהילת יוצאי הולנד בארץ.
ישיבת חפץ חיים (כפר סבא)

ישיבת צעירי אגודת ישראל - חפץ חיים היא ישיבה קטנה שפעלה בשנות ה-40 וה-50 בכפר סבא. בראשה עמד הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.

היסטוריה

בראשית שנות ה-40 פעלה בכפר סבא ישיבת "עזרא" שהרב אברהם ריניק ייסדה ועמד בראשה. לימדו בה גם הרב אהרן יעקב קלפפיש והרב נחום (צורף) גולדשמיד שניהל את הישיבה בפועל. בנוסף פעלה במגדיאל הסמוכה ישיבה לנערים צעירים יותר שנקראה על שם ה"חפץ חיים", ובראשה עמד הרב דב מעייני.
בחול המועד פסח תש"ג (1943) התקיימה בפתח תקווה הוועידה הארצית השלישית של תנועת צעירי אגודת ישראל (צא"י). אחת ההחלטות שהתקבלו הייתה הקמת ישיבה לבני היישוב החדש בארץ ישראל, ואכן בחודש אייר תש"ד הוקמה הישיבה במגדיאל. מייסד הישיבה ומנהלה היה אברהם ריין. גם היא נקראה על שם החפץ חיים, שנפטר עשור קודם לכן. לאחר מספר חודשים הועתק משכנה של הישיבה לכפר סבא.
לר"מים התמנו הרבנים נחום גולדשמיד, דוד רוטברג (אחיו של הרב זלמן רוטברג), יעקב משה הנפלינג ושמואל אליהו אורלנסקי. הבוחן היה הרב משה סולובייצ'יק, שהיה אז תלמיד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה. הרב גולדשמיד כיהן באותה תקופה כרב שכונה ביפו במקום חמיו שנפטר בשנת תש"ג, ולא היה יכול לעמוד בראשה. הרבנים רוטברג וסולובייצ'יק לא הסכימו לקבל את התפקיד, מכיוון שלא היו נשואים. בתחילת זמן קיץ תש"ו (1946) התמנה הרב שטיינמן לראשות הישיבה בעצת החזון איש, לאחר שהיה עד אז מאברכי בית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה.
בתחילה שכנה הישיבה במבנה קטן ברחוב אוסטשינסקי 7 בכפר סבא. כעבור זמן עברו הלימודים לבית הכנסת הגדול בעיר.
פעילות הישיבה מומנה מכספי תרומות של תושבי כפר סבא. כמו כן נסע ריין לארצות הברית למסע גיוס כספים.
בשנות ה-50 עברה הישיבה להיות תחת חסותה של ישיבת חברון וכמשגיח כיהן הרב מנחם אריה קניגסהפר. בסוף שנות ה-50 הופסקה פעילות הישיבה. בתשכ"ד חודשה פעילות ישיבה במקום, תחת הנהגת האדמו"ר רבי ברוך שלום הלוי אשלג, אך ככל הנראה גם גלגול זה של הישיבה לא האריך ימים.
חיים גילדין

ביוגרפיה

גילדין נולד בעיר ניקופול באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), הוא נולד למשפחת פועלים. בגיל 12 הוא נאלץ להפסיק את לימודיו ולהתחיל לעבוד במפעל לייצור נעליים. בתקופה זו הוא החל בפעילות מהפכנית ועל כך נאסר וישב שנתיים בכלא. בין השנים 1908–1914 הוא חי בוורשה ופרסם מאמרים על חייהם של הפועלים. ב-1915 הוא השתקע באודסה. ב-1917, לאחר מהפכת אוקטובר הוא הצטרף אל מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת (פאַרייניקטע). בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה התגייס לצבא האדום, החל מ-1919 היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
ב-1922  הוציא לאור ספר שירים בשם "האַמער קלאַנגען" (קולות הפטיש), שהביא לו פרסום. רוב חיבוריו של גילדין היו מוקדשים למפעל בניין הקומוניזם.
ב-1937 נעצר ונשלח למחנות עבודה בסיביר, ולדברי אשתו נפטר שם ב-1944.