יהדות הונגריה

ימי הביניים

ימיו של היישוב היהודי בהונגריה תחילתם כבר בימי הרומאים. נראה שהיהודים הראשונים הגיעו בעקבות הלגיונות הרומאיים אל הפרובינקיות של פאנוניה ודאקיה. שרידים יהודיים נמצאו בחפירות שנערכו במחנות וביישובים הרומיים. באינטרסיקה (כיום דונאווורוש) נמצאה מצבה שהוקמה על ידי "קואיסמוס, מפקד תחנת המכס, וגבאי בית הכנסת". מתקופה זו ועד ימינו קיים בהונגריה יישוב יהודי רצוף.
הגעת המדיארים להונגריה במאה העשירית, ותחילתה של הממלכה הפיאודלית המדיארית בשטח שהיה נחלתם של שבטי ברברים, כהונים וקלטים, יצרה תמריץ אף להגעת היהודים, ואכן עקבות ראשונים לקיומם של יהודים בהונגריה מצויים במאה ה-11, כאשר לשטחי המדינה הגיעו יהודים כוזרים ויהודים מגרמניה ומצ'כיה (שנקראה אז בוהמיה ומורבייה). עד כדי כך הייתה קליטתם והתבססותם של היהודים גדולה, שכאשר נתן המלך אנדרה השני את הצו המכונה "בולת הזהב" בו הסדיר, בשנת 1222 את זכויות המלוכה אל מול האצולה, מצא אף מקום להסדיר את מעמדם של היהודים, והבולה כללה אף מספר הגבלות החלות על היהודים.
ככל יהודי אירופה היו יהודי הונגריה נתונים לפרעות ולגזירות, לעלילות דם ולרדיפות, אך גם לתקופות של פריחה, למתן זכויות ולשגשוג כלכלי. קהילות גדולות קמו בערים, ומרכזי לימוד תורה חשובים החלו לפעול בערים פרסבורג (נכתב גם פרשֹבורג, כיום ברטיסלאבה, בירת סלובקיה), אובודה (כיום אחת משלוש הערים שהתאחדו לעיר בודפשט) ושטולויסנבורג (סקשפהרוואר, במרכז הונגריה). בסוף המאה ה-14 התפרסם הרב אייזיק מטירנא, מחברו של "ספר ההנהגה".
הונגריה נקראת בדרך כלל בכתבים הרבניים מימי הביניים ואילך "ארץ הגר".

הכיבוש העות'מאני ולאחריו

לאחר קרב מוהאץ' ב-1526 כבשו העות'מאנים חלק ניכר מהונגריה. בשאר המדינה שלט בית הבסבורג מלכי אוסטריה, כאשר בטרנסילבניה קמה נסיכות הונגרית עצמאית. בהונגריה ההבסבורגית, הקתולית הקיצונית, הורע מאוד מצבם של היהודים, והם היו נתונים לרדיפות. כמשקל נגד לכך, בשטחי טרנסילבניה העצמאית, שהיו נתונים עם הונגריה ההבסבורגית בסכסוך שעיקרו היה דתי בין קתולים ופרוטסטנטים, ניתנו ליהודים זכויות. המנהיג גאבור בתלן, אשר שלט בטרנסילבניה באמצע המאה ה-17, הזמין לארצו את הסוחרים היהודים מהאימפריה העות'מאנית, כדי לפתח את המסחר בארצות והעניק ליהודים פריבילגיה מלכותית ב-1623. מצבם של היהודים תחת השלטון העות'מאני, שהיה בעל סובלנות רבה בענייני דת, היה הטוב ביותר. היהודים יצרו קשר עם קהילות רבות סמוכות, מן הבלקן, שהיו אף הן תחת השלטון העות'מאני. בתקופה זו התפרסם הרב אפרים הכהן (1616–1678) רבה של בודה (העיר בודפשט נוצרה מאיחוד שלוש ערים - בודה, פשט ואובודה), אשר כתב ספר שאלות ותשובות בשם "שער אפרים". לאחר מאה וחמישים שנות שלטון עות'מאני כבש בית הבסבורג את הונגריה כולה באמצע המאה ה-17. עם העות'מאנים הנסוגים עזבו רבים מן היהודים, וייסדו במדינות הבלקן קהילות של "יוצאי הונגריה". ככלל, ניתן לומר, כי גירושם של העות'מאנים, ועמם רבים מן היהודים, מהווה קו שבר בתולדות יהודי הונגריה. מספרם של היהודים בתקופה שמיד לאחר עזיבת העות'מאנים היה קטן, והם היו נתונים למגבלות כלכליות ומשפטיות, ולרדיפות. במהפכה של שנת 1848 אשר קראה למתן זכויות אזרח לכלל ההונגרים, היו היהודים פעילים מאד, והמורדים אף החליטו על מתן שוויון זכויות ליהודים. דיכויו של המרד הביא לנסיגה במעמד היהודים, והוטל עליהם קנס קיבוצי בשל השתתפותם במרידה.
עד כיבושה של הונגריה על ידי העות'מאנים היו יהודי הונגריה מבודדים לחלוטין מן המרכזים הרוחניים של גלויות ישראל. עם הכיבוש העות'מאני נוצר הקשר בין יהודי הונגריה לבין הקהילות של פליטי ספרד שנוסדו בתחום שליטת העות'מאנים. בשנת ה'תכ"ו (1666) הייתה קיימת בעיר אובין (בודה*) שעל חוף הדנובה קהילה יהודית חשובה, שהזמינה את רבי אפרים בר' יעקב הכהן, שהיה רבה של וינה, לשבת על כס הרבנים באובין והוא יסד במקום ישיבה גדולה וחשובה. הקהילה חרבה עם הכיבוש האוסטרי ב-1686.
האימפריה העותמאנית שחדרה מאסיה הקטנה וארצות הבלקנים עד אובין שבמרכז אירופה, יצרה את הזיקה בין יהודי הונגריה לבין גלויות המזרח והמערב, באמצעות הקהילות החדשות של פליטי ספרד שהשתקעו בארצות האימפריה הטורקית. שער פתוח זה יצר מעתה קשרים משמעותיים שהלכו והתרחבו בין יהודי הונגריה לבין שאר שבטי ישראל וזאת אף על פי שהעות'מאנים גורשו לאחר מכן מאירופה, והקהילות של היהודים הספרדים התנתקו ממקור חיוניותם הרוחנית, במרכז אירופה שבשליטת העות'מאנים לשעבר.

האמנציפציה

במאה ה-18, בזמן שלטון בית הבסבורג בהונגריה, היגרו להונגריה יהודים רבים מן המזרח (מגליציה) ומן המערב (בוהמיה, מורביה והדוכסות הגדולה של אוסטריה) - חבלים שהיוו כעת יחידה פוליטית אחת עם הונגריה. הקהילה שנוצרה צמחה מ-81,000 יהודים בשנת 1687 - שנה לאחר כיבושה של בודפשט על ידי האוסטרים, לכדי 542,000 יהודים בשנת 1869. יהודים אלו, ככל יהודי אירופה, היו חשופים להתפתחות החברתית והאינטלקטואלית של זמנם - מחד השכלה, ואף התבוללות, ומאידך, התפתחות חיים יהודיים, שמירת מסורת ומצוות.
מתן האוטונומיה להונגרים, וייסוד האימפריה האוסטרו-הונגרית אשר בבסיסה ההכרה בצורך ההונגרי לקיום חיים לאומיים, הביאו אף למתן אמנציפציה ליהודים. מנהיגי הליברלים הלאומיים ההונגרים פרנץ דיאק ודיולה אנדראשי ראו בחיוב את שילוב היהודים בחברה, ואחד מן המעשים הראשונים של הממלכה ההונגרית החדשה שנוסדה בשנת 1867 הייתה חקיקת חוק אמנציפציה, הנותן ליהודים זכויות שוות לכל אזרחי הארץ. בשנת 1895 הוכרה הדת היהודית כאחת מן הדתות במדינה, וזכתה למעמד שווה לדת הקתולית ולדת הפרוטסטנטית. בשנת 1913 פרנס הלטאי התמנה לראש העיר של בודפשט.  
היחס לאמנציפציה וללאומיות עקף לגמרי את הסכסוכים הדתיים החריפים בין יהודי הונגריה. הנאולוגים ומרבית האורתודוקסים, למעט הקהילות המסורתיות מאוד בצפון-מזרח המדינה הנחשל –
ואף שם היו לשפה ולתרבות מהלכים חזקים מאוד; דור אחרי ההגירה, הוסיפו במובלעות החסידיות הקיצוניות בניו יורק לדבר הונגרית ולקיים חברה נפרדת משאר החרדים – אימצו השקפה פוליטית זהה במהותה של אינטגרציה אל תוך החברה האזרחית וקבלת התודעה הלאומית ההונגרית.

החסידות בהונגריה

החסידות הגיעה להונגריה לקראת סוף המאה ה-18 בהובלת רבי יצחק אייזיק טויב, בשובו להונגריה בסביבות 1781 התמנה לרבה של העיר קאליב וכל חבל סבולץ'. חלוץ אחר היה משה טייטלבוים (הראשון) שמונה בשנת ה'תקמ"ח (1808) כרבה של אויהל. צאצאיו נמנו על רבני העיר סיגט שבטרנסילבניה. אדמו"ר מוקדם נוסף היה רבי יחזקאל פאנט מקרלסבורג.
בהונגריה מעולם לא הייתה מערכה חריפה של התנגדות לחסידות בין אוהדיה למתנגדיה, שנודעו שם בהתאמה כ"ספרדים" ו"אשכנזים" על שום נוסחי התפילה שלהם (מינוח זה רווח גם בגליציה), כשם שהייתה במזרח אירופה. היו לכך מספר סיבות: אף בשיאה הייתה החסידות מוגבלת ליהדות אונטרלנד שבצפון-מזרח הממלכה, והשפעתה גם שם הייתה קטנה עד אמצע המאה ה-19. חולשתה, תלות מרבית הקהילות ברבנים יוצאי ישיבת פרשבורג והייחוס והלמדנות שאפיינו את מרבית האדמו"רים הקטינו את האפשרות לחיכוך. היחס לחסידות נקבע גם על ידי גדול רבני הארץ, החת"ם סופר, שגילה כלפיה הסתייגות קרירה אך לא עוינות: בינו לבינו אמנם כתב ש"החסיד מימין מחלל, והאפיקורס בשמאל זורק ומולל, הת"ח בתוך ידום ויחולל", אך הקפיד על אדיבות והוגנות כלפי נציגיה. לאחר מותו שימש האדמו"ר חיים הלברשטאם מצאנז כמפשר, שכן רבנים הונגרים אשכנזים פנו אליו לעיתים קרובות. רק לאחר 1850 חל גידול ניכר בכוחם של הספרדים, אם כי נותרו תמיד מיעוט גם באונטרלנד. ההתעצמות התבטאה בסכסוכים מקומיים ובכפיית רבנים בצפון-מזרח הארץ, מרביתם אשכנזים, לאמץ מנהגים חסידיים. על אף המתח, היה בהונגריה רק מתנגד קיצוני ופעיל אחד ידוע, ירמיה לעוו אב"ד אויהל, שחזר וטען כי החסידים גרועים מהנאולוגים. אף בקרב פשוטי העם רווחה ההתנגדות לשינויים ולחידושים שהנהיגה החסידות. אך הופעתה על הזירה ככח משמעותי בשלב מאוחר, כשהאיום הנאולוגי היה חמור ומובהק, דחקה הצידה כל מחשבה על עימות לטובת עמידה מול היריב המשותף.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הפכה החסידות לגורם משמעותי יחסית. בין האדמו"רים נמנו רבי צבי הירש פרידמן מליסקא, רבי ישעיה מקרסטיר ורבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט. באונטרלנד הוקמו חצרות מקומיות, ביניהן חסידות מונקאטש, חסידות סיגט שממנה יצאה חסידות סאטמאר הנחשבת לגדולה בעולם, חסידות ספינקא וחסידות טאש. גם תולדות אהרן ויתר חצרות שומר אמונים מוצאן מהארץ. לאחר השואה, הסגירות שאפיינה את האורתודוקסים יוצאי הונגריה רבתי וההשפעה החסידית הביאה לכינונן של קהילות הדומות מבחינות רבות לחצרות, כמו ערלוי ודושינסקיא.

אנטישמיות

שיעורם של היהודים בין המובילים בחיי הכלכלה, המסחר, המשפטים והתרבות עלה במהירות לקראת סוף המאה ה-19. בעוד ששיעורם בכלל האוכלוסייה עמד על כארבעה אחוז, היו כמחצית מן הסוחרים, הרופאים ועורכי הדין יהודים. מעמדם של היהודים התחזק לאחר מתן האמנציפציה, והקיסר פרנץ יוזף (אשר כונה על ידי היהודים "הקיר"ה" - הקיסר ירום הודו) נטה להם חסד.
בנסיבות אלו הופיעה האנטישמיות המודרנית בהונגריה בשנות השמונים של המאה התשע עשרה. תנועה פוליטית אנטישמית הוקמה על ידי חבר פרלמנט בשם ויקטור אישטוצי. בשנת 1882 אירעה עלילת דם, במהלכה נטען כי ילדה בכפר בשם טיסה אסלר נחטפה על ידי יהודים, ונרצחה לצורכי פולחנם הדתי. 15 יהודים הובאו למשפט בקשר לרצח, וזוכו מן ההאשמות. לטובת היהודים התערבו מנהיגים פוליטיים הונגרים רבים, ביניהם לאיוש קושוט וקלמן טיסה. המשפט גרם למהומות אנטישמיות ואף לפוגרומים בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה) ובערים אחרות והממשלה נאלצה להכריז על משטר צבאי ולשלוח פלוגות צבא לאזורים שבהם התגוררה אוכלוסייה יהודית. ראש הממשלה, טיסה, הכריז שכל עוד הוא מכהן בתפקידו לא ירשה פגיעה ביהודים חפים מפשע.
הציונות לא נקלטה כמעט בהונגריה. בנימין זאב הרצל ומקס נורדאו נולדו אמנם בארץ, אך למעט שכבה צרה של אינטלקטואלים מתבוללים מחד ומיעוט זעיר בקרב האורתודוקסים מאידך, דחו בני כל ההשקפות את רעיונותיהם עד עליית האנטישמיות אחרי מלחמת העולם הראשונה. ההיסטוריון אמיל לנגייל ציין כי "יהודי הונגריה היו האנטי-ציוניים ביותר על פני תבל". האורתודוקסים והנאולוגים גם יחד שללו לחלוטין את האידאולוגיה מטעמים דתיים ואזרחיים בה במידה; רובם, בלי הבדלי זרם, ראו עצמם כ"הונגרים בני דת משה" (Mózes-hitű magyarok) והרעיון של לאומיות יהודית נתפש כתמהוני. המלחמה בציונים הייתה הנושא היחיד כמעט שיכלו להסכים עליו. כשעלה החשש שהציונים עלולים לשכנע את הממשלה הליברלית להכיר בהם, מנע שיתוף-פעולה הדוק בין שני הזרמים את הצעד והם הצליחו לשכנע את הרשויות להערים על הציונים הגבלות שונות.

בין שתי מלחמות העולם

במלחמת העולם הראשונה גילו היהודים נאמנות כמו יתר ההונגרים, ורבים נלחמו ואף נהרגו בשורות הצבא. האימפריה נחלה במלחמה תבוסה, והממלכה הדואלית פורקה.
בשנת 1919 אירעה תקופה קצרה של שלטון קומוניסטי בהונגריה, בראשו עמד עיתונאי יהודי בשם בלה קון. שלטון זה ארך אך 133 ימים בטרם הובס על ידי הרומנים אשר פלשו לבודפשט על מנת להכריתו, ועל ידי "הצבא הלבן" שהוקם על ידי לאומנים הונגרים בדרומה של המדינה. כיבושה של בודפשט על ידי הרומנים, ומצעדו של הצבא הלבן צפונה אל בודפשט, לוו ב"טרור לבן" שכוון אל הקומוניסטים, אך בראש ובראשונה אל היהודים. כשלושת אלפים יהודים נהרגו בפרעות אלו.
לאחר גירושם של הקומוניסטים עלה לשלטון בהונגריה האדמירל מיקלוש הורטי שהיה בעל נטיות אנטישמיות, החל מצר את צעדי היהודים, ואף חוקק חוק המגביל את מספר היהודים במוסדות להשכלה גבוהה (נומרוס קלאוזוס) עוד בשנת 1920. בשלב זה עוד נהנו יהודי הונגריה משוויון הזכויות שהיה להם במהלך קיום האימפריה האוסטרו הונגרית, אך המגמה האנטי-יהודית של השלטונות הביאה לאווירה שהרעה מאוד את מצבם של היהודים, וגרמה להפחתה במעמדם, שהלכה והחריפה, עד לנטילת זכויות מלאה.

לאחר השואה

לאחר השואה נותרו בהונגריה כ-145,000 יהודים. התנועה הציונית גברה מאד, ורבים החלו עולים למדינת ישראל. בין העולים אישים שהיו לאחר מכן למרכזיים בחיי הרוח, התרבות והפוליטיקה ישראליים כאפרים קישון, יוסף לפיד, משה זנבר, המלחינים אנדרה היידו ויוחנן זראי, המשורר איתמר יעוז קסט, החזן משה שטרן והקריקטוריסטים זאב ודוש.
השלטון הקומוניסטי שעלה בהונגריה בסוף שנות הארבעים היקשה מאוד על חיי הקהילה היהודית. החינוך היהודי נאסר כמעט כליל. אבל בית המדרש לרבנים המשיך לפעול בבודפשט והיה לבית המדרש הרבני היחיד בכל העולם הקומוניסטי ובית הספר התיכון היהודי "אנה פרנק" (הקרוי כך משנת 1965) פעל גם הוא ללא הפסקה (בהתחלה כשני בתי ספר נפרדים) משנת 1945. יש לציין כי קיומם של שני מוסדות חינוך יהודי אלה במדינה קומוניסטית היה ללא אח ורע. לעומת זאת כן נאסרה כל פעילות ציונית. המוסדות הנאולוגים, האורתודוקסים ומוסדות ה"סטטוס קוו" אוחדו תחת חסות ארגון קהילות אחד. זרם ה"סטסטוס קוו אנטה" הפסיק להתקיים בעוד קהילות אורתודוקסיות המשיכו לפעול כאוטונומיות, החל משנת 1953 במסגרת ארגון הקהילות. 
אמנם בוטלו כל החוקים של השלטון ההורטיסטי והנאצי נגד היהודים אבל רבים מהיהודים התקשו להסתגל למשטר הכלכלי החדש. השלטון הקומוניסטי התחיל בהדרגה להפעיל טרור בסגנון סטליניסטי עד סוף שנות ה-50. מאידך, חלק מהיהודים החילונים שהיו מלכתחילה בעלי אוריינטציה סוציאליסטית, אהדו את המשטר הקומוניסטי ואף לקחו חלק פעיל במוסדות המפלגה כפקידים בכירים (הפוליטיקאי היהודי-קומוניסטי מתיאש ראקושי הגיע למעמד ללא תקדים והנהיג כדיקטטור את המדינה בין השנים 1945–1956 כראש המפלגה הקומוניסטית השלטת. גם יורשו ב-1956 בראש המפלגה, ארנו גרו, היה יהודי). מסיבה זו, למרד ב-1956 היו גם סממנים אנטישמיים בולטים. מצד שני, יהודים נמנו עם שני המחנות בעימות. המרד ודיכויו הביא להמלטותם של אלפי יהודים מהמדינה, רובם בעלי השקפות ליברליות, ציוניות או אנטי-קומוניסטיות.

בהונגריה כיום (מ-1989)

נפילת השלטון הקומוניסטי והרפורמה הדמוקרטית בהונגריה בשנות התשעים הביאו להתעוררותה של הקהילה היהודית. גם חידוש הקשרים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל סייע להתעוררות הקהילה. כיום (2012) חיים בהונגריה לפי ההערכות בין 50 ל־150 אלף יהודים, רובם המכריע מתגורר בבודפשט הבירה. במיפקדי אוכלוסין הם אינם נחשבים מיעוט אתני, ומפני שלכמעט כולם שפת אם הונגרית, הם רשומים כהונגרים.
ישנם כ-20 בתי כנסת ומוסדות רבים לקידום חיי רווחה, דת, וחינוך. מרבית אנשי הקהילה משתייכים לזרם הנאולוגי, הזרם הרפורמי הייחודי להונגריה. בשנת 2003 מונה הרב שלמה כובש (Slomó Köves) מחב"ד לרב, ובכך היה לרב האורתודוקסי הראשון שהוסמך בהונגריה מאז השואה. בטקס נכחו הרב הרב הראשי לישראל שלמה עמאר, כמו גם נשיא הונגריה. שנה אחר כך נפתח בבודפשט מרכז לתיעוד השואה; יומיים לפני טקס החניכה, עצרו שלטונות הונגריה שלשה מוסלמים שתכננו לפוצץ את המבנה.
מאז נפילת הקומוניזם, הכו במדינה לסירוגין גלים של אנטישמיות. בשנת 1992 הגיעה התופעה לשיא לפני עזיבת האגף האנטישמי במפלגה השלטת MDF. בעקבות הידרדרות המצב הכלכלי בסוף שנות ה-2000 באה האנטישמיות לידי ביטוי גלוי בבחירות 2010, עם התחזקות כוחה של המפלגה הלאומנית הקיצונית "יוביק", שעבורה הצביעו 16.7 אחוזים - למעלה מ־855 אלף הונגרים. במסגרת שיתוף הפעולה בין יוביק לאגף האנטישמי במפלגת השלטון פידס (Fidesz), שונתה בין היתר שמה של כיכר רוזוולט בבודפשט, בעוד שכיכרות אחדות נקראו על שמו של אלברט וואס שהורשע ברצח נשים יהודיות ושל רומנים בטרנסילבניה. במקביל נוצרו בשנות ה-2000 מליציות ימניות מאורגנות שראו עצמן כממשיכותיהן של תנועות אנטישמיות כגון "צלב החץ".
בסקר משנת 2012 של הליגה נגד השמצה שבחן את עמדות האירופאים כלפי סטריאוטיפים אנטישמיים, מוקמה הונגריה במקום הגבוה ביותר, עם 75 אחוז מההונגרים שהשיבו כי ליהודים יש כנראה כוח רב מדי בשווקים הכלכליים הבינלאומיים, זאת לעומת 59 אחוז שנתנו תשובה דומה בשנת 2009. עם זאת, לאנטישמיות בהונגריה אין בדרך כלל מימד של תקיפות פיזיות של אנשי הקהילה, ייתכן שהדבר נובע מכך ששנים של נישואי תערובת, שינוי שמות לשמות הונגריים ממניעים פטריוטיים, והתבוללות כללית הביאו לכך שלרוב יהודי הונגריה אין מראה יהודי גלוי.
עם זאת, מפלס האנטישמיות הגואה בא לידי ביטוי מוחשי במגוון דרכים אחרות. במאי 2012 הניחו אלמונים ירכי חזיר על פסלו של חסיד אומות העולם ראול ולנברג, וביולי אותה שנה הושחתו 57 קברים בבית העלמין היהודי בעיר קפושבאר, ככל הנראה בתגובה למעצרו של הפושע הנאצי לאסלו צ'אטארי. באותו חודש הכריז יו"ר הכנסת רובי ריבלין על יו"ר הפרלמנט ההונגרי, לאסלו קובר, כעל אישיות לא רצויה, לאחר שהשתתף בטקס לזכר יוזף ניירו, סופר אנטישמי שהשתייך למפלגה ההונגרית הפרו נאצית "צלב החץ". על רקע זה אף החזיר חתן פרס נובל אלי ויזל את אות ההצטיינות שקיבל מממשלת הונגריה ב-2004. במהלך משחק כדורגל בין נבחרות ישראל והונגריה קראו אלפי אוהדים הונגרים קריאות אנטישמיות לעבר נבחרת ישראל, פעולה שגונתה על ידי ממשלת הונגריה. התגברות האירועים האנטישמיים גררה גינויים מצד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ומצד ארגונים של ניצולי שואה בישראל.
ב-2013 ערכה סוכנות האיחוד האירופי לזכויות אדם בסיסיות, סקר מקוון נרחב בקרב יהודים בתשע מדינות אירופיות. בשלוש מתוך תשע המדינות - צרפת, בלגיה והונגריה, 40-50 אחוז מהמשיבים אמרו שהם שוקלים להגר משום שלא הרגישו בטוחים.