סיטואציוניזם

סיטואציוניזם (בעברית: מַצָּבַנוּת; באנגלית: Situationism) היא גישה פילוסופית ופסיכולוגית להסבר תופעות חברתיות והתנהגותם של בני אדם. עיקר ההסבר הסיטואציוניסטי הוא שהתנהגותו של הפרט נקבעת בהתאם לסיטואציה (מצב) בה הוא נמצא, ושלא האופי (או כל מאפיין אישיותי-מוסרי אחר) קובע את התנהגותו. הסיטואציוניזם התפתח בעקבות ניסויים בפסיכולוגיה חברתית שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה, ושהעידו על חולשתו של האופי האנושי. הספר המקיף ביותר על הגישה הוא ספרו של הפילוסוף ג'ון דוריס, "Lack of Character".‏

ניסויים בפסיכולוגיה חברתית

מספר ניסויים בפסיכולוגיה חברתית נעשו בשנות ה-60 וה-70, מתוך ניסיונות להבין את התנהגותם של בני העם הגרמני ובני עמים נוספים תחת השלטון הנאצי בשואה, בנושא נטייתם של פרטים לציית לסמכות. ניסוי החשמול של מילגרם הוא המפורסם שבהם.
מטרת ניסוי החשמול של מילגרם (התחיל ב-1961, פורסם ב-1974) הייתה לבחון את מידת ההיענות של המשתתף בניסוי לציית להוראותיה של סמכות גם כאשר ההוראות הללו נוגדות את צו מצפונו. תוצאות הניסוי הן חד משמעיות: אחוז גבוה מאוד מהאנשים מוכן לבצע כמעט כל פקודה של גורם בעל סמכות.
ניסוי מפורסם אחר שממצאיו נוגעים להשפעתן של תכתיבים חברתיים על התנהגותם של פרטים בחברה הוא ניסוי הכלא של זימברדו (1971), שהיה אמור לבחון התנהגות בשבי, אך ממצאיו ממחישים כיצד נכנס האדם לתפקיד החברתי שיועד לו. הממצאים ממחישים גם את נטייתם של אנשים לציות כאשר מסופקת להם אידאולוגיה שמעניקה לגיטימציה להתנהגות מסוימת, וכשיש לאידאולוגיה תמיכה חברתית וממסדית.
קבוצת ניסויים נוספת שנערכה כעשר שנים מאוחר יותר, מראה שלהשפעות חיצוניות (שאינן קשורות לפעולה הנבדקת) יש השפעה משמעותית על הכרעותיהם המוסריות של הפרטים. ניסוי תא הטלפון של איסן ולוין (1972) הוא דוגמה לניסוי שכזה. הניסוי ביקש לבחון את השפעת מצב הרוח של הנבדקים על פעולותיהם המוסריות. ממצאי המחקר מצביע על כך שלשינוי זניח בסיטואציה יש השפעה משמעותית על הפעולה המוסרית של הנבדק.

הטיעון הסיטואציוניסטי

אתיקת המידה הטובה מניחה כי (1) לאופיו של פרט יש השפעה על האופן בו יתנהג במצבים שונים ו-(2) קיימת עקביות של התנהגות על פי אופי מסוים לאורך זמן. לפי הגישה הסיטואציוניסטית שתי ההנחות שגויות ומופרכות על ידי ניסויים רבים בפסיכולוגיה חברתית, כניסוייהם של איסן ולוין, מילגרם, זימברדו ורבים אחרים. הניסויים המדוברים הראו שאין עקביות בהתנהגותו של פרט אחד במצבים שונים, כי אם בהתנהגותם של פרטים רבים במצב אחד (עקביות בתוך סיטואציות ולא בין סיטואציות). הממצא הזה מוביל לטענה הסיטואציוניסטית, לפיה לא האופי הוא שקובע את התנהגות הפרט אלא המצב בו הוא נמצא. 
הסיטואציוניזם מציג גישה פילוסופית חדשה לאתיקה, המערערת במידה רבה על  אתיקת הסגולה הטובה. לשיטתם, מכיוון שאופי לא משפיע על התנהגות (ולדעת חלק מהסיטואציוניסטים אף אינו קיים), השקעת המשאבים בחינוך שייצר אדם "טוב יותר" היא חסרת טעם. ניסיונות לפיתוח או לשינוי האופי על מנת לשנות את התנהגותו של הפרט, לא מסוגלים להביא לשינוי ההתנהגותי. הדרך לשנות את התנהגותו של אדם מסוים, היא לשנות את הסיטואציה בה הוא נתון.

שיוך מתודולוגי

הסיטואציוניזם מציע גישה נטורליסטית להסבר של תופעות חברתיות. לפי גישה זו, בכל סיטואציה יש מערך של הסתברויות להתנהגות הפרט (לדוגמה, בניסוי תא הטלפון ההסתברויות שהתקבלו הן 93% יעזור ו-7% לא יעזור בהינתן שהפרט מצא מטבע) והתנהגות הפרט מוסברת בהתאם לכך. הגישה הסיטואציוניסטית לא שוללת קיום של פרט או של מיעוט שהתנהגותם לא תהיה בהתאם לפרטי המקרה, אך הם היוצא מן הכלל שמלמד על הכלל. 
הסיטואציוניזם מזוהה כגישה נטורליסטית, מכיוון שהיא משתמשת בכלים ממדעי הטבע (ובפרט  סטטיסטיקה והסתברות) כדי להסביר את התנהגותו של פרט בעבר ולחזות את התנהגותו בעתיד, בהינתן סיטואציה נתונה. בניגוד לגישות פרשניות, גישה זו לא מנסה להבין מדוע נוהגים הפרטים כפי שהם נוהגים, אלא מנתחת את ההסתברויות להתנהגות מסוימת במצב נתון על בסיס התנהגותם של פרטים קודמים במצב זהה.
הסיטואציוניזם נתפסת כגישה אינדיווידואליסטית מכיוון שיחידת הניתוח של הגישה היא התנהגות הפרט, ולא התנהגות החברה. כמו כן, בהסבר של תופעה חברתית, מבצעת גישת הסיטואציוניזם רדוקציה של הפעולה החברתית למרכיביה- פרטים ומצב נתון שניתן לפירוק למספר מאפיינים, ובשינוי של מאפיין אחד ניתן לראות השפעה על התנהגות הפרטים. ההנחה הסיטואציוניסטית לפיה ניתן לבודד משתנים בתוך הסיטואציה היא הנחה אינדיווידואליסטית קלאסית.
עם זאת, יש לגישה זו גם מאפיינים הוליסטים. המצב המשפיע על התנהגותו של הפרט מעוצב על ידי החברה - הגישה הסיטואציוניסטית, בבואה להסביר את התנהגותם האלימה של הסוהרים בניסוי הכלא של זימברדו, גורסת שהתנהגותם מתאימה לדרישות התפקיד מסוהרים - תפקיד שעוצב על ידי החברה, שתופסת פעולות אלימות כלפי אסירים כלגיטימיות, במקרה שמטרתן היא דיכוי מרד.

חינוך

לויכוח שבין האתיקה של הסגולה הטובה לבין הסיטואציוניזם השפעה משמעותית על התפיסות בנוגע לחינוך הרצוי. בעוד שחינוך לפי האתיקה של הסגולה הטובה יתמקד בהקנייה של ערכי מוסר ותכונות אופי, שיסייעו לפתח את הסגולה הטובה, שתאפשר קבלת ההחלטה הנכונה ביותר; הרי שקבלתה של הגישה הסיטואציוניסטית תחייב שינוי דראסטי בחינוך כְּמות שאנחנו מכירים אותו. נוכח הטענה לפיה לאופי אין יכולת לקבוע את התנהגותנו, הניסיונות האריסטוטליים לחנך וליצור אופי חזק ועקבי לאורך זמן הם מיותרים ובלתי מועילים לחלוטין.

הקצאת משאבים

בהתאם לתפיסה הסיטואציוניסטית, כדי לכוון פרטים להתנהגות רצויה יש לשנות את המציאות בה הם נתונים, כך שלא ייכנסו לסיטואציות בהן ההתנהגות הנגזרת אינה רצויה. שופטים, לדוגמה, זוכים לשכר גבוה במיוחד ולכן אינם לוקחים שוחד (כלומר, מונעים מהם מלכתחילה את הסיטואציה בה השוחד עלול לפתותם). בסיטואציה אחרת, בה היה שכרם נמוך באופן משמעותי, ייתכן שמקרי השוחד היו מרובים - וזאת על אף החינוך, המעמד והציפייה החברתית לנקיון כפיים. בכך ברור כי לא העיקרון המוסרי או האופי המוסרי המצופה של התפקיד הוא הקובע העיקרי של ההתנהגות, אלא הסיטואציה הספציפית בה הפרט ממוקם.