אנני שמידט

חייה

אנני שמידט נולדה וגדלה בכפר קַפֶּלֶה (Kapelle) שבמחוז זיילנד 
בדרום-מערב הולנד, שם כיהן אביה ככומר. ילדותה כבת-כומר בסביבה קרתנית לא 
הייתה פשוטה כלל ועיקר. האם, שכבר איבדה שתי בנות, גוננה עליה בצורה חולנית, 
ואילו הקשר עם אביה היה רופף ביותר. היא למדה מאמה קרוא וכתוב בגיל צעיר מאוד, 
והתוודעה באמצעותה לעולם הספרות. כשהייתה בת 14 שלחה שירי ביכורים למשורר ומבקר 
הספרות וילם קלוס, וזה עודדה להמשיך לכתוב. בכתיבה מצאה לה מפלט של קבע 
מהסביבה העוינת, לתחושתה. שמידט חזתה בהשתאות בהופעת החשמל והמכונית 
הראשונה בכפר, ובראשיתו של הקולנוע. שנות ה-20 של המאה ה-20 טבעו בה חותם 
עמוק עם הופעתה של התנועה הפמיניסטית - "המהפכה המינית האמיתית". 
בהשפעת הוריה החלה בשנת 1929 ללמוד משפטים בהאג, ובשנת 1930 נסעה 
לזמן מה לגרמניה, שם עבדה כאו-פר ולמדה את השפה הגרמנית.
עם שובה לארצה שימשה כספרנית במידלברך, ובשנת 1938 פירסמה בעצת אמה שני 
שירים בכתב העת הספרותי בעל הזיקה הפרוטסטנטית "נתיבים 
לרקיע" (Opwaartsche Wegen). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבדה כספרנית 
בפליסינגן. שמידט סירבה לתלות את השלט "הכניסה ליהודים אסורה", ולא הסירה 
מהמדפים ספרים שנאסרו על ידי הנאצים. כמו כן אסרה להציג עיתונים 
נאציונל-סוציאליסטים באולם הקריאה. היא זומנה לשיחה עם ראש העיר מטעם משטר הכיבוש, והלה דחק בה
לעסוק בתעמולה למען הנאצים, תמורת שחרור אחיה הכלוא. שמידט התעלמה מהצעתו.
לאחר המלחמה החלה לעבוד כעורכת ביומון האמסטרדמי "הסיסמה" (Het Parool), משרה שהתמידה בה עד שנת 
1958. משנת 1950 ניהלה שמידט מערכת יחסים עם הכימאי דיק ון דאון 
(Dick van Duyn), אף שכבר היה נשוי ולא נפרד מאשתו. לשניים נולד בן, פְלִיפּ, 
העתיד למלא תפקיד פעיל בעבודתה. משנת 1963 התגוררו לסירוגין בריביירה הצרפתית ובבֶּרְקֵל אֶן רוֹדֶנרֵייס (Berkel en Rodenrijs) שבמחוז דרום הולנד. עם זאת נותרה אמסטרדם העיר האהובה עליה. בשנת 1982, שלוש שנים לאחר מותו מרצון של ון דאון, השתקעה שמידט ברחוב פוסיוס (Vossius) באמסטרדם.
בשנת 1991 חדלה לכתוב, לאחר שמחזהּ האחרון "לשנינו יש סוס" (We hebben samen 
een paard) התקבל בקרירות. בתוך כך כבר הייתה עיוורת כמעט לחלוטין. 
בינואר 1994 מעדה בחדר השינה בביתה ושברה את אגן הירכיים. שמידט נותחה, 
ועם תום תהליך השיקום החליטה להסדיר עניינים אחדים הנוגעים לסיום חייה. היא 
הגיעה להבנות עם רופא המשפחה שלה, שהיה ער לתפיסותיה בדבר המתות 
חסד, וביקשה מהמלחין והפסנתרן ההולנדי הארי בַּנִינְק לחבר עבורה את 
המוזיקה שתנוגן בהלוויתה: "הארי אמור לחבר מחרוזת נחמדה, עם שירים משלו 
ומשלי, כמו 'בכרכרונת' ו'ביום יפה של הפנטקוסט', ואחר כך זה צריך להשתנות 
למשהו קלאסי. כשהכול כבר היה מסודר חשבתי לעצמי: אין ספק שהרווחתי לי איזו 
חגיגונת קטנה, ואני 
בהחלט מרוצה." השכם בבוקר שלמחרת יום הולדתה ה-84 שמה אנני שמידט קץ לחייה. היא 
טמונה בבית הקברות "זורחפליט" (Zorgvlied) שבאמסטרדם.

יצירתה

בשנות עבודתה במערכת עיתון "הסיסמה" הצטרפה שמידט לאחדים מעמיתיה, חברי להקת 
הקברט העיתונאי האמסטרדמי "הדיונון" (De Inktvis). אנני שמידט - ראשי 
התיבות מ.ח. היו נחוצים כדי להבדילה מסופרת אחרת, א. שמידט - כתבה בשנים 
הראשונות לפעילותה שם קטעים ושירים קברטיים לאמני קברט שונים כגון וים קאן, וים 
סוֹנֶפֶלְד וקוני סטוארט.
שמידט זכתה להכרה ספרותית עם סדרת תסכיתיה לרדיו "יש בית בהולנד", סדרה שהופקו לה 
91 פרקים בשנים 1958-1952. פזמון מפורסם מהסדרה, "אלי סיאנקאלי" (Ali 
Cyaankali), הולחן על ידי 
הפסנתרן, המנצח והמלחין ההולנדי קוֹר לֶמֵר, שגם חיבר את המוזיקה לסדרת הדרמה 
הטלוויזיונית "פנסיון הומֶלֶס". 
אנני שמידט הייתה חופשייה בדעותיה לזמנה, וגישתה המשוחררת לא תמיד עלתה בקנה אחד 
עם רוח העם של אותה עת, אם כי הודות לאיכות יצירתה היא לא סבלה מכך במיוחד. כך 
למשל לא נרתעה משימוש בשפה עסיסית - במונחי תקופתה. באחד מתסכיתיה שחה אחת 
הדמויות: "...שהוא ייתן לו בעיטה בישבן..." למחרת המטיר ציבור המאזינים 
גינויים ותגובות נזעמות על שירות השידור "וארה" (VARA), שהשמיע את התסכית, 
ולשמידט הובהר ש"כך באמת אי אפשר". בזכות העליצות שביצירתה נשארה אהובת הציבור.
בשנת 1965 כתבה שמידט את התמליל למחזמר המקורי הראשון בשפה ההולנדית 
Heerlijk duurt het langst, מילולית: "מה שטעים מחזיק הכי הרבה זמן", משחק 
מילים על הפתגם ההולנדי Eerlijk duurt het langst, שמשמעו "אין טוב מדרך הישר". 
המחזמר נחל הצלחה והועלה על הבמה 534 פעמים. את המוזיקה למחזמר הלחין הארי בנינק, 
ששיתף עמה פעולה גם בגרסת המחזמר משנת 1968 לסדרת הטלוויזיה המצליחה שלה "כן 
האחות, לא האחות".
שמידט כתבה מחזמרים רבים נוספים, בהם "ועכשיו למיטה" (1971) (En nu
naar bed), "פלנטה שכזאת" (1973) (Wat een planeet), פוקסטרוט 
(1977) ו"מאדאם" (1981). בתוך כך התבסס מעמדה כמחזאית עם העלאתו של 
המחזה "דמעה נושרת על הטומפוס (הגרסה ההולנדית לעוגת נפוליאון)" (1980) 
(Er valt een traan op de tompoes). גם סדרת הטלוויזיה בת 12 החלקים 
"פלייסטרקאדה 17" (Pleisterkade 17) קצרה הצלחה רבה בשנים 1975 - 1977. 
שמידט הייתה מיודדת 
מאוד עם המאיירת ההולנדית פיפּ ווסטנדורפ (Fiep
Westendorp), מאיירת הסדרה "ייפ וינקה" כמו גם את רוב סיפרי הילדים שכתבה הסופרת.
בין שיריה, כתבה בשנת 1956 את מילות השיר הראשון שבוצע בתולדות תחרות הזמר האירוויזיון אשר נערכה לראשונה בשנה זו, "הציפורים של הולנד", אשר השתתף והגיע תחילה למקום השני בתחרות הלאומית בהולנד לבחירת שני שירים לייצוג המדינה בתחרות אירוויזיון זו.

ביוגרפיות

עוד בחייה נכתבו עליה ספרים, ונרקמו תוכניות לחבר לה ביוגרפיות. שמידט התרחקה ככל הניתן מתשומת הלב שהופנתה כלפיה. לביוגרף האנס פוֹחֶל הבהירה כי יהיה עליו לחכות עד שתמות. פוחל נפטר זמן קצר לאחר מותה-היא, וספרו הושלם על ידי איש הספרות ההולנדי האנס ון דֶן בֶּרְח. הביוגרפיה התפרסמה בשם "רק חכה עד שאני אמות", ותיאר בפרט את יצירתה לתיאטרון.
בספרה "אף פעם אל תעשה מה שאמא שלך אומרת" כתבה חוקרת ספרות הילדים והנוער ההולנדית יוֹקֶה לינְדֶרְס על ספרי הנוער של שמידט, אם כי לא זכתה לשיתוף פעולה מצד יורשיה של הסופרת.
בשנת 2002 ראה אור הספר "אנה" (Anna), ביוגרפיה מאת הסופרת והעיתונאית ההולנדית אנייט ון דר זייל (Annejet van der Zijl). המחברת זכתה לשיתוף פעולה מלא מצד יורשיה של שמידט, וספרה נחשב כיום לביוגרפיה המוסמכת ביותר. סדרת טלוויזיה בשבעה חלקים בשם "אנני מ.ח." מבוססת על ספרה זה, ושודרה בטלוויזיה הציבורית ההולנדית והפלמית בשנת 2010.

חיבורים ביבליוגרפיים

בשנת 2009 ראתה אור ביבליוגרפיה מאויירת של כתבי אנני שמידט מאת החוקר מרסל 
ראדחֵייפּ. הביבליוגרפיה חוברה בשיתוף עם בנה של הסופרת, פליפ ון דאון, וסוקרת, 
לצד ספריה, 
גם את המהדורות המיוחדות לאספנים, את ספרי השמע ותרגומיה, וכן את תרומותיה 
לעיתונים ולכתבי עת. כל התיאורים שבספר מלווים באיורי צבע. נוסף על כך 
מובאת סקירה של פרסומים על אודות הסופרת.