אורן פיניון

הצנוברים בתזונה של ילידי אמריקה

הזרעים של אורן הפיניון, המכונים צנוברים או באנגלית (מספרדית) "piñóns", הם מזון חשוב עבור ילידי אמריקה החיים בהרים של דרום-מערב ארצות הברית וצפון מקסיקו. כל המינים של האורן מייצרים זרעים אכילים, אך באמריקה הצפונית רק המינים של אורן הפיניון מייצרים זרעים גדולים מספיק כדי להיות מקור עיקרי למזון.
אורן הפיניון היה כנראה מקור מזון מאז הגעתו של ההומו ספיינס לאגן הגדול ודרום-מערב אמריקה הצפונית. הממצאים הארכאולוגיים באגן הגדול מצביעים על כך שתחום התפוצה של אורן הפיניון התפשט צפונה לאחר עידן הקרח, והגיע לגבול הצפוני ביותר שלו אז וגם היום בדרום איידהו בערך סביב שנת 4000 לפני הספירה. ילידי אמריקה הקדומים אספו ללא ספק את הזרעים האכילים, אך לפחות באזורים מסוימים, עדויות לכמויות גדולות של איסוף צנוברים מופיעות רק מ-600 לספירה. שימוש מוגבר בצנוברים היה קשור אולי לעלייה באוכלוסייה של בני אדם וירידה במספר חיות הציד, ובכך אילצו את תושבי האגן הגדול לחפש מקורות מזון נוספים.
עם זאת, הצנוברים לא יכולים להיות מוצר יסוד בגלל חוסר האמינות של יבול הצנוברים. יבולים שופעים של אצטרובלים וזרעים מופיעים רק כל שנתיים עד שבע שנים, ובממוצע יבול טוב כל ארבע שנים. שנים של יבול גדול של זרעים נוטים להיות זהים באזורים רחבים של תחום התפוצה של אורן הפיניון.

השיטה המסורתית לליקוט צנוברים

בשנת 1878 תיאר חוקר הטבע ג'ון מיור את השיטה האינדיאנית לאיסוף צנוברים בנבדה. בספטמבר ובאוקטובר, המלקטים קטמו את האצטרובלים מעצי אורן הפיניון בעזרת מוטות עץ, ערמו את האצטרובלים בערימה, הניחו שכבה דקה של שיחים יבשים למעלה, הדליקו אותם וחרכו קלות את אצטרובלי הפיניון באש. החריכה שרפה את השרף הדביק שציפה את האצטרובלים קלתה קלות את הצנוברים ושחררה אותם. לאחר מכן האצטרובלים התייבשו בשמש עד שניתן היה לחלץ בקלות את הזרעים. מיור אמר כי האינדיאנים צפו מקרוב בעצי הפיניון כל השנה ויכולים היו לחזות את המחסור או השפע של היבול חודשים לפני זמן הקטיף. בשנת 1891 צפה ב. ה. דאצ'ר (B. H. Dutcher) בקציר הצנוברים על ידי האינדיאנים של פנאמינט (בני שבט הטימבישה) באזור רכס פנאמינט המשקיף על עמק המוות בקליפורניה. שיטת הקטיף הייתה דומה לאמור לעיל, פרט לכך שהצנוברים הוצאו מיד לאחר שחרכו את האצטרובלים באש השיחים.
בשני הדיווחים לעיל תוארה שיטת חילוץ הזרעים מהאצטרובלים הירוקים. שיטה נוספת היא להשאיר את האצטרובלים על העצים עד שהם יבשים וחומים, ואז להכות על האצטרובלים במקל, מעוצמת המכה האצטרובלים נופלים על האדמה או הזרעים משתחררים מהאצטרובלים ונופלים על האדמה שם ניתן לאסוף אותם. הציידים-לקטים הנוודים של האגן הגדול צרכו את הצנוברים שאספו במהלך החורף לאחר האיסוף, תושבי כפרי הפואבלו לאורך עמק הריו גראנדה בניו מקסיקו שהיו חקלאים נהגו לאחסן את הצנוברים בבורות אחסון למשך שנתיים עד שלוש שנים.
כל אצטרובל מייצר 10 עד 30 צנוברים וחורשה פורה של עצי פיניון יכולה להפיק בשנה טובה 110 קילוגרם ל-4 דונם אדמה. פועל ממוצע יכול לאסוף כ-10 קילוגרם של צנוברים בקליפה ביום עבודה. כמות כזו של צנוברים כשיותר מחצי זה בצנוברים קלופים, שוות ערך ל-30,000 קלוריות. זו היא תפוקה גבוהה בגין המאמץ שנדרש על ידי הציידים-לקטים. יותר מכך, הצנוברים עשירים בשומן, שהיה תמיד חסר לציידים-לקטים.

הקשר לבעלי חיים

מקור הכינוי באנגלית של מין העורבני Gymnorhinus cyanocephalus הוא pinyon jay, כלומר "עורבני הפיניון", הוא מאורן הפיניון, והצנוברים מהווים חלק חשוב מתזונתו. העוף הוא חוליה חשובה בהתחדשות עצי אורן הפיניון, כיוון שהוא מאחסן כמויות גדולות של הזרעים באדמה לשימוש עתידי, והזרעים העודפים שהוא לא משתמש בהם נמצאים במצב אידיאלי לגדול לעצים חדשים. גם עורבני מקסיקני (Aphelocoma wollweberi) חשוב להפצה של חלק ממיני אורן הפיניון, כמו, אם כי הוא ממלא תפקיד חשוב פחות, קיק אגוזים אמריקאי. מינים רבים אחרים של בעלי חיים אוכלים צנוברים מבלי להפיץ אותם.