google/wiki40b huggingface dataset:
אלבריקו אלבריצ'י

ביוגרפיה

אלבריצ'י נולד ב-6 בדצמבר 1864 בגאלארטה שבממלכת איטליה. ב-1886 הוא התגייס לצבא המלכותי האיטלקי והוצב בכוחות הארטילריה. ב-1888 הוא הועלה לדרגת לוטננט ולחם במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה. ב-1897 הוא הועלה לדרגת קפטן, ב-1907 לדרגת מייג'ור, וב-1908 מונה למפקד גדוד וביצע עמו פעולות סיוע במהלך רעידות האדמה בקלבריה ובסיציליה באותה שנה. ב-1909 הוצב במטה הכללי וב-1910 הוא מונה לשלישו הצבאי של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה. ב-1912 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וב-1913 קיבל תואר רוזן מהמלך. עם כניסתה של איטליה למלחמת העולם הראשונה הוא שמר בתחילה על תפקידו במטכ"ל, וב-1916 הועבר לפקד על בריגדת "בזיליקטה". במרץ של אותה שנה הוא מונה לראש מטה הארמייה הראשונה. הוא לחם עם הארמייה בקרב אסיאגו, וב-1917 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-5. מאוחר יותר הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-2 ולחם עמו בקרב קפורטו. 
לאחר קפורטו, החליט המטכ"ל האיטלקי שיש לגמול טובה למדינות ההסכמה על ששלחו חילות עזר לחזית האיטלקית. הקורפוס של אלבריצ'י נבחר להישלח לחזית המערבית כשהוא כולל את הדיוויזיות ה-3 וה-8 - בסה"כ 25,000 איש. ב-18 באפריל 1918 החלו הכוחות האיטלקיים לנוע אל צרפת, והגעתם הסתיימה ב-27 באפריל. הקורפוס נכלל כחלק מהארמייה החמישית הצרפתית. הוא ספג אבדות כבדות בקרב השני על המארן, אולם הצליח לבלום את התקדמות הגרמנים. הוא לחם עם מדינות ההסכמה עד סיום המלחמה, ולאחר מכן הוחזר לאיטליה. בהמלצתו של ארמנדו דיאז, ב-24 ביוני 1919 מינה אותו פרנצ'סקו ניטי לשר המלחמה. בתפקידו, היה עליו לדאוג לוותיקי המלחמה ולהעניק חנינות לעריקים. הוא הגה רעיונות לייעול של הצבא האיטלקי, אולם כבר ב-13 במרץ 1920 הוחלף בידי איוואנו בונומי. הוא המשיך לשרת בצבא והגיע לדרגת לוטננט גנרל. הוא פרש ב-1926.
אלבריצ'י נפטר ברומא ב-2 באפריל 1936 בגיל 71.
ויקטור קוסקובסקי

ביוגרפיה

הוא למד במכון הלנינגרדי לקולנוע, ב-1979 החל לעבוד באולפני לנינגרד לסרטים תיעודיים.
בשנת 1989 סיים את לימודי הבימוי בסדנת הבמאים והתסריטאים והיה תלמידם של הבמאים בוריס גלאנטר ולב ניקולייב. באותה שנה ביים לראשונה סרט, היה זה סרט הבכורה שלו "לוסב" המגולל את ימיו האחרונים של הפילוסוף הרוסי אלכסיי לוסב.
ב-2016, קיבל הזמנה להצטרף לאקדמיה האמריקנית לאמנויות הקולנוע
אנדוניס רמוס

שנים ראשונות

רמוס נולד בדיסלדורף, גרמניה. הוא נשאר שם עד גיל 10, אז עבר לסלוניקי יחד עם משפחתו. במהלך תקופת ילדותו, נקשרה דרכו עם המוזיקה, והוא החל ללמוד לנגן בגיטרה ובתופים.

הצלחות מסחריות ראשונות (2000-1992)

רמוס החל את הקריירה שלו בגיל מוקדם יחסית; בהיותו בן 17, שר בתחילה בטברנה מקומית. הופעתו הציבורית הרשמית הראשונה נערכה ב-1992, במהלך פסטיבל השירים ה-31 של סלוניקי . לאחר הופעות רבות, במהלכן הופיע כזמר מוביל יחד עם אמנים נוספים, ערך רמוס את הופעתו הראשונה באתונה, במהלך חג הפסחא של שנת 1995, במרכז מופעים המכונה "סטודיו דִיוֹגֶֿנִיס", הממוקם בפרוור נֶֿאָה סְמִֿירְנִי  שבאתונה, לצד אמנים מוכרים: דִימִֿיטְרִיס מִיטְרוֹפַּֿאנוֹס, סְטֶֿפַאנוֹס קוֹרְקוֹלִֿיס  ומַֿארְיוֹס טֿוֹקַאס . באותה השנה, חתם על חוזה עם חברת התקליטים "סוני מיוזיק", בסיועו של מפיקו המוזיקלי דאז, סְטַֿאוְורוֹס אַרָאפִּֿידִיס. 
ב-1996, הוציא רמוס לאור את אלבום הבכורה שלו, אשר נקרא "אַנְדֿוֹנִיס רֶֿמוֹס", ואשר הגיע בפרק זמן של פחות משנה למעמד אלבום פלטינה. ב-1997, ערך רמוס הופעות בפאב המוזיקלי "אִי תַ'אלָאסִיאֶֿס אִי חַֿאנְדרֶס" (בתרגום לעברית: "חרוזי הים"), הממוקם בשכונת גַֿאזִי  שבאתונה, ובסטודיו דִיוֹגֶֿנִיס.
באפריל 1998, הוציא רמוס לאור את אלבומו השני, אשר נקרא (בתרגום לעברית): "זמן להמשיך הלאה". בדצמבר 1999, הוציא רמוס לאור את אלבומו השלישי, אשר נקרא (בתרגום לעברית): "שוב מהתחלה". שני אלבומים אלו הגיעו למעמד אלבום פלטינה.
בשני אלבומים אלו (השני והשלישי), שיתף רמוס פעולה עם המלחינים: כְרִֿיסְטוֹס נִיקוֹלֿוֹפּוּלוֹס וסְטַמָֿאטִיס סְפַּאנוּדַֿאקִיס, כמו גם עם הפזמונאי אַנְדֿוֹנִיס אַנְדרִיקַֿאקִיס.

השנים הבאות (2001-2014)

ביוני 2001, הוציא רמוס לאור דיסק כפול, אשר נקרא (בתרגום לעברית): "לילה אחד בלבד". אלבום זה הוא למעשה הקלטה של הופעה חיה של רמוס, אשר נערכה במועדון לילה בכרתים, המכונה: "ארמון אפולון". בסוף שנת 2001, הופיע רמוס יחד עם יַֿאנִיס פָּֿארִיוֹס  בסטודיו דיוגניס.
שנת 2002 הייתה שנה מיוחדת עבור רמוס, כאשר פגש לראשונה את המלחין והמפיק המוזיקלי יֿוֹרְגוֹס תֶ'אוֹפַֿאנוּס . פגישה זו הניבה שלושה אלבומים משותפים. השירים שיצאו לאור במסגרת אלבומים אלו, צברו הצלחה רבה והפכו ללהיטים; להיטים אלו עלו במידת הצלחתם על להיטיהם הקודמים, טרם שיתוף הפעולה ביניהם (השירים אותם הלחין ת'אופאנוס ואלו שרמוס שר). הצלחת אלבומים אלו הייתה רבה כל כך, ששיריהם זכו לאהדה ולהכרה בקרב העם היווני כולו.
סמל העיר ראשון לציון

סמל העיר ראשון לציון הוא הסמל הרשמי של העיר ראשון לציון, והוא משמש את המוסדות המוניציפליים של העיר.

היסטוריה

הסמל נוצר בשנת 1942 והוא מסמל את ראשית התפתחותה של העיר. ההחלטה ליצור את הסמל התקבלה על ידי מועצת העיר בדיון לציון 60 שנה למושבה.

סמליל ממותג

בשנת 2012 לרגל מלאת 130 שנה לראשון לציון, עיריית ראשון לציון מיתגה מחדש את סמל העיר. הסמל הממותג מורכב מעץ שיוצר בענפיו את שם העיר ראשון לציון.
לאורך השנים שעברו, הסמליל החדש עורר התנגדות רבה מצד רבים מתושבי העיר שמחו על כך ברשתות החברתיות, ודרשו להחזיר את סמל העיר המקורי לפרסומים הרשמיים של העירייה. בשנת 2018 לאחר הבחירות לרשויות המקומיות, החליט ראש העיר הנבחר רז קינסטליך להיענות לדרישות התושבים והופסק השימוש בסמליל העץ הממותג והוא הוסר מפרסומי העירייה.
אולימפיה (פריז)

אולם האולימפיה בפריז הוא אחד מאולמות הקונצרטים והמופעים המפורסמים בעולם. האולם, הממוקם בשדרות הקפוצ'ינים (Blvd. des Capucines) ברובע ה-9 של פריז, נוסד ב-1888 ופועל מאז באופן רצוף. מספר המושבים באולם הוא כ-2,000.
בשנת 1888 ייסד את האולם ג'וזף אולר, מי שהקים גם את מועדון המולן רוז', כאולם להופעות קרקס, אופרטה ובלט בשם "Montagnes Russes". בשנת 1893 שונה שמו ל"אולימפיה".
בין השנים 1929 ל-1944, עקב השפל הכלכלי הגדול ומלחמת העולם השנייה, שימש האולם כבית קולנוע. לאחר שחרור פריז שימש האולם כבמה להופעות מוזיקה ובידור ללא תשלום עבור חיילי בעלות הברית ששהו בעיר. כל מופע נפתח בנגינת ארבעה המנונים לאומיים והסתיים במופע קאן קאן.
בפברואר 1954 נפתח האולם מחדש לאחר שיפוץ, על ידי ברונו קוקטריקס (Bruno Coquatrix) והחלה תקופת פריחה בה הופיעו בו מיטב אמני השאנסון. הונהגו הקלטות חיות שנמכרו כתקליטים וחלק מההופעות שודרו ברדיו. בין המופיעים הקבועים שהופיעו והקליטו באולם נמנים איב מונטאן,ז'ק ברל, אדית פיאף, דלידה, שארל אזנבור, ז'ילבר בקו, ג'וני האלידיי, ז'וזפין בייקר, אנריקו מסיאס, מייק ברנט, סידני בשה ואחרים. מאמצע שנות השישים ובמשך שלושים שנה שימש הכוריאוגרף הישראלי יונתן כרמון כיועץ האמנותי של האולימפיה.
בשנות השישים שימש האולם כבמה המרכזית להופעות שהגיעו לפריז מחו"ל והופיעו בו אמנים כמרלן דיטריך, עמליה רודריגז, פיירוז, אום כלתום, ננה מושקורי ואמני ג'אז רבים כקווינסי ג'ונס, אוטיס רדינג, צ'ארלי מינגוס, אריק דולפי, צ'ארלי פרקר, מיילס דייוויס ואחרים. את במת האולימפיה פקדו גם אמני מוזיקת רוק (בהם הביטלס, ג'ימי הנדריקס, לד זפלין, גרייטפול דד, ניו אורדר, וולווט אנדרגראונד, לאונרד כהן ורבים אחרים) במהלך מסעי ההופעות שלהם באירופה בשנות השישים והשבעים. בין האמנים הישראלים שהופיעו באולם ניתן למנות את מאיה קזביאנקה, שלישיית גשר הירקון (1965), החלונות הגבוהים (1968), יפה ירקוני (1970), וזוהר ארגוב (1986).
ב-1993, לאחר תקופת נסיגה נוספת, שופץ האולם במשך שנתיים בחסות שר התרבות הצרפתי, ז'אק לאנג, ונפתח לקהל כאולם מודרני, תוך שיחזור מדויק של מראהו החיצוני בימי גדולתו ובצירוף שמו של ברונו קוקטריקס לשמו הרשמי של המועדון. בתקופה המודרנית הופיעו והקליטו באולם, בין היתר, סלין דיון, דיאנה קראל, קרן אן, ניק קייב, פטי סמית, ביורק, מדונה, ליידי גאגא, פט שופ בויז, מיוז ועוד.
ריצ'רד טוד

קורות חיים

טוד נולד בדבלין ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לדבון והחל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט לקראת קריירה צבאית, אך עזב אותה והחל ללמוד משחק. הוא החל להופיע במספר הצגות ובתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע.

מלחמת העולם השנייה

ב-1941 התגייס לצבא הבריטי, קיבל דרגת קצונה, ושירת כצנחן בדיוויזיה המוטסת השישית.
ב-6 ביוני 1944 הוא השתתף כקפטן בפלישה לנורמנדי (מבצע אוברלורד). הגדוד בו שירת צנח בלילה בנורמנדי ונע לעבר גשר פגסוס. שם חבר לכוח בריטי בפיקוד מייג'ור ג'ון הווארד, וביחד הם הדפו מספר התקפות של הצבא הגרמני. בסרט היום הארוך ביותר הוא שיחק את תפקידו של מייגור ג'ון הווארד. 
הוא השתחרר מהצבא ב-1946. ב-1993 הוענק לו עיטור מסדר האימפריה הבריטית (OBE).

קריירת משחק

ב-1949 הופיע בסרט המלחמה "הלב הנמהר", לצידם של רונלד ריגן ופטרישיה ניל והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. הקריירה שלו פרחה ועד סוף שנות ה-60 הוא היה אחד השחקנים המצליחים בבריטניה.
ב-1950 הופיע בסרטו של אלפרד היצ'קוק "פחד במה", לצידן של מרלן דיטריך וג'יין ויימן.
הוא הוזמן להוליווד ושיחק בסרט "הברק מכה פעמיים". ב-1952 שיחק בסרט "רובין הוד ואנשיו" של אולפני דיסני. ב-1953 שיחק בסרט רוב רוי הפרחח בתפקיד רוב רוי. ב-1955 שיחק בסרט "אדם בשם פיטר" בבימויו של הנרי קוסטר.
סרטו המוצלח ביותר הוא פורצי הסכרים משנת 1955, בו שיחק את התפקיד הראשי של מפקד מבצע נזיפה להפצצת סכרי הרוהר, גאי גיבסון.
ב-1955 השתתף בסרט המלחמה "השישה ביוני" לצידם של רוברט טיילור ודנה ווינטר, לפי ספרו של ליונל שפירו.
ב-1961 השתתף בתפקיד ראשי בסרט המלחמה "הארוך הקצר והגבוה" לצידם של ריצ'רד האריס ולורנס הארווי.
ב-1962 השתתף בסרט היום הארוך ביותר בו שיחק את תפקידו של מייגור ג'ון הווארד בקרב בו השתתף עצמו במלחמת העולם השנייה בפלישה לנורמנדיה.
לקראת סוף שנות ה-60 דעכה הקריירה שלו, והוא הופיע בעיקר בסדרות טלוויזיה ובתיאטרון.
טוד היה נשוי ארבע פעמים והיו לו חמישה ילדים. שניים מהם התאבדו והוא נקבר ביניהם.
דוד הורוביץ

ביוגרפיה

דוד (דולק) הורוביץ נולד בשנת 1899 בדרוהוביץ' שבגליציה המזרחית, אוסטריה (כיום באוקראינה), בנם של פָני לבית ליכטנשטיין וזיגמונד הורוביץ, סוחר. התחנך בגימנסיה בווינה (שם התפרנס ממכירת עיתונים בתקופת המחסור במלחמת העולם הראשונה) ובלבוב.
היה ממייסדי תנועת השומר הצעיר, חבר ההנהגה הראשית של התנועה ונציג השומר הצעיר במזכירות תנועת החלוץ. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם חברי התנועה שהקימו את קבוצת ביתניה עילית, שהתמזגה בגדוד שומריה, ולאחר מכן היה בין מייסדי קיבוץ בית אלפא (הקיבוץ הראשון של השומר הצעיר).
בשנים 1922–1925 היה נציג השומר הצעיר במועצת ההסתדרות וחבר הוועד הפועל שלה.
במסגרת מאמציו לאיחוד השומר הצעיר עם תנועות הפועלים, עזב ב-1925 את הקיבוץ והצטרף לגדוד העבודה בירושלים. בשנים 1925–1927 היה חבר גדוד העבודה ומזכירו הכללי. בהמשך עסק בעיתונאות, עד שב-1932 התמנה ליועץ כלכלי של הוועד הכלכלי האמריקני למען ארץ ישראל.
משם עבר להיות חוקר של המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית ולניהול המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית (1935–1948). בהנהגתו נקבעו הסכמי העבודה של הסוכנות והוכנו תזכירים עבור ממשלת המנדט. ב-1947 היה חבר משלחת הסוכנות לאומות המאוחדות.
בספרו "בשליחות מדינה נולדת" (1951) סיפר מזיכרונותיו על אודות תקופת המנדט ובניית ארץ ישראל. הספר כלל בתוכו עדות אישית וייחודית למאבקים הפוליטיים והכלכליים שהתקיימו בין היישוב לבין הישות המנדטורית, ונותר כאחת מבין העבודות ההיסטוריוגרפיות החשובות בתיעוד הנראטיב העברי-ציוני.
ממאי 1948 ועד התפטרותו ביוני 1952 שימש כמנכ"ל הראשון של משרד האוצר והיה היועץ הכלכלי לממשלה. לאחר מכן נתמנה למנהל חברת אפריקה-ארץ ישראל השקעות. בתחילת 1953 התפטר מהחברות השונות בהן פעל והתמסר להכנות להקמת הבנק הממלכתי של ישראל.
עם הקמתו של בנק ישראל ב-1954, מונה לנגיד הבנק הראשון והחזיק בתפקיד עד 1971. בשנת 1956 מונה על ידי שר החינוך, זלמן ארן, כיו"ר ועדה שתפקידה היה לבחון את חוק המועצה להשכלה גבוהה, שהיה אז בתהליכי חקיקה. בשנת 1963 היה יו"ר הוועדה הציבורית לשכר עובדי המדינה, הרשויות המקומיות והמועצות הדתיות. בהסתדרות עמד בראש קרן למען יישובי הספר.
הורוביץ מונה לשלוש קדנציות נוספות בתפקיד נגיד בנק ישראל: ב-1959, ב-1964 וב-1969; עם הארכת כהונתו כנגיד הבנק בפעם הרביעית, הודיע כי ישלים רק מחצית מתקופת כהונתו. ב-1971 פרש ומונה ליו"ר המועצה המייעצת והוועדה המייעצת של בנק ישראל, בהן המשיך מאוחר יותר כיו"ר כבוד עד לפטירתו. ב-1974 נבחר גם לוועד הפועל של איגוד הבנקים הבינלאומי.
בשנת 1958 זכה בפרס בראלי (מטעם בנק הפועלים ואמפל) על ספרו "הלכה כלכלית ומדיניות כלכלית בישראל".
בשנת 1968 הוענק לו פרס ישראל למדעי החברה.
עוד בימי חייו הוענקו על שמו פרסי מחקר לכלכלנים והוקם באוניברסיטה העברית בירושלים המכון ע"ש דוד הורוביץ לחקר ארצות מתפתחות.
הורוביץ נפטר באוגוסט 1979, בגיל 80, ארונו הונח כאות כבוד בבנק ישראל לפני קבורתו בבית העלמין בסנהדריה.
דמותו של הורוביץ שימשה בסיס לדמותו של אפרים במחזהו של יהושע סובול "ליל העשרים" (1976).

משפחתו

הורוביץ היה נשוי מ-1920 ועד מותו לריבה.
בנו, דן (דינדוש) הורוביץ, היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. אלמנתו של דן, תמר הורוביץ, היא פרופסור אמריטה במחלקה לחינוך של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובנם (נכדו של דוד הורוביץ), נרי הורוביץ, הוא חוקר תנועת העבודה, החברה הישראלית ויחסי דתיים–חילונים.
אחיו של דוד הורוביץ, ד"ר הרמן הורוביץ (Herman Horowitz), היה מנהל במשרד העבודה והביטוח הסוציאלי של פולין שלפני מלחמת העולם השנייה.
חסידות צאנז-קלויזנבורג

מבנה החצר

הרב יקותיאל יהודה הקים את ישיבת צאנז ואת קריית צאנז בנתניה, שהיא מרכז החסידות בישראל. כמו כן הוא ייסד את שכונת קריית צאנז בירושלים, את בית החולים לניאדו ואת מפעל הש"ס. בארצות הברית הוא הקים קרייה חסידית ביוניון סיטי. התגורר בישראל ובארצות הברית לסירוגין.
לאחר פטירתו של המייסד, הוכתרו שלושה אדמו"רים במקביל: בנו הגדול, הרב צבי אלימלך הלברשטאם המתגורר בקריה בנתניה; בנו השני, הרב שמואל דוד הלברשטאם המתגורר בבורו פארק, ניו יורק; חתנו, הרב שלמה גולדמן היה האדמו"ר מזוועהיל-צאנז ביוניון סיטי, ארצות הברית.
החסידים התחלקו בין שלושת היורשים לרוב על פי מפתח גאוגרפי:
המרכז בישראל, המוכר כ"חסידות צאנז", מנה ב-2016 כ-2,500 בתי אב. בקריית צאנז בנתניה מתגוררות כ-600 משפחות, ואחרות בירושלים, טבריה, אשדוד, בני ברק, צפת, פתח תקווה, חיפה, אלעד, רחובות, בית שמש, מודיעין עילית, וביתר עילית. באירופה החסידות נוכחת בערים לונדון, אנטוורפן ומנצ'סטר. בארצות הברית הן מתגוררות בבורו פארק, ויליאמסבורג, מונסי ולייקווד.
מבחינה פוליטית משתייכת החצר בישראל לסיעת שלומי אמוני ישראל בראשות מאיר פרוש, הן בבחירות לכנסת והן במישור המוניציפלי. לחסידות ישיבות גדולות בנתניה ובחיפה, וישיבות קטנות בנתניה, בני ברק, ירושלים ואלעד. מדי שבוע יוצא עלון "בצילא דמהימנותא" ובו שיחות ודברי תורה שאמר האדמו"ר במהלך השבוע החולף. הירחון של החסידות, ששמו "צאנז", יוצא משנת ה'תשל"ו.
החצר בניו יורק, המוכרת יותר כ"צאנז קלויזנבורג", מונה כ-1,300 משפחות, רובן בארצות הברית והשאר באירופה. לחסידות מוסדות ובתי כנסת בבורו פארק, ויליאמסבורג, מונסי, לייקווד, ומונטריאל קנדה. בשנת ה'תשע"ה נפתחו בתי כנסת בירושלים ובבני ברק. רב החסידות בארצות הברית הוא הפוסק רבי אפרים פישל הרשקוביץ.
החצר ביוניון סיטי מונה כמה עשרות משפחות. לאחר פטירתו של הרב שלמה בתמוז ה'תשע"ז, ממלא את מקומו באדמו"רות, גיסו הרב שאול יודא פריזנט (גם הוא חתן הרב הלברשטאם; אחיינו של רבי שלמה, רבי אליעזר גולדמן, הוכתר תחתיו באדמו"רות מזווהיל).

דרך ומאפייני החסידות

כדרכן של חצרות גליציה ובפרט חסידות צאנז, היא אינה בעלת שיטה חסידית מיוחדת. הערך העיקרי בחסידות הוא לימוד התורה. באופן כללי מנהגי החסידות בלולים ממספר חצרות, והאדמו"רים אינם מקפידים על מנהגים קבועים. רבי יקותיאל יהודה היה נוהג להתפלל באריכות גדולה ולעיתים בשעה מאוחרת. בנו רבי שמואל דוד מתפלל אף מאוחר יותר מאביו], לעומת רבי צבי אלימלך שמיתן את ההנהגה ומתפלל בשעות המקובלות בשאר חצרות החסידות.
מפעל הש"ס העולמי הוא יוזמה ייחודית של חסידות צאנז-קלויזנבורג ללימוד גמרא בשיטת הבקיאות שכוללת לימוד של גמרא, רש"י ותוספות.
קרחון אדיסטו (ארץ המלכה מרי)

היסטוריה

הקרחון התגלה על ידי תצלומי אוויר שנערכו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה גבוהה בין השנים 1946–1947. שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם תעלת אדיסטו הסמוכה.
פרדריקה מנדלבאום

ביוגרפיה

בשנת 1848 היגרה מפרוסיה לניו יורק יחד עם בעלה וולפה מנדלבאום. השניים רכשו חנות מכולת ברחוב לינקולן, ששימשה בהמשך כיסוי חוקי לעסקיה הפליליים של מנדלבאום. בשלב מסוים היה מחזור הסחורות הגנובות שמכרה מנדלבאום כה גדול, עד אשר נאלצה לקנות שני מחסנים נוספים בניו יורק. אולם, במקום להמתין שהפושעים יביאו אליה את שללם, מנדלבאום החלה להנהיג גנבי רחוב ופורצים, והייתה מעורבת בתכנון הפריצות הגדולות ביותר בהיסטוריה של ניו יורק.
בהמשך הרחיבה מנדלבאום את תחום עסקיה. היא העסיקה קבוצות של סחטנים, אירגנה תרגילי עוקץ מתוחכמים וייסדה בית ספר שאסף אליו ילדי רחוב ולימד אותם כיצד להיות כייסים מקצועיים. עד שנות השבעים של המאה ה-19 השתלטה מנדלבאום לגמרי על העולם התחתון בלוואר איסט סייד של ניו יורק. היא הפכה לאחת מראשי הפשע הגדולים ביותר של ניו יורק ושל ארצות הברית כולה, מה שגרם לה ליריבות גדולה עם ג'ון גריידי, מנהיג כנופיית גריידי שפעלה באזור ברודוויי.
במהלך הזמן הזה, היא הפכה לאחת המארחות הבולטות ביותר בחברה הגבוהה של ניו יורק ובעולם התחתון. בין אורחיה הקבועים ניתן היה למצוא את הפושעים הידועים ביותר לשמצה באותם הימים, כדוגמת קווין ליז, ביג מארי, לנה קליינשמידט וסופי ליונס, ואת מכובדיה הגדולים ביותר של ניו יורק, כדוגמת שוטרים, קציני משטרה ופוליטיקאים.
ב-1884, התובע המחוזי של ניו יורק, פיטר ב. אולניי, שכר את סוכנות הבילוש "פינקרטון" לחדור אל ארגונה של מנדלבאום. סוכן, שהתחזה לגנב מתלמד, דאג להביא לגניבתם של רדידי משי מסומנים מחנות. רדידי המשי נמצאו בידי המשטרה במהלך פשיטה על ביתה של מנדלבאום בבוקר למחרת. מנדלבאום, שנעצרה יחד עם בנה יוליוס ומוכר בשם הרמן שטראודה, שוחררה בערבות ועזבה את ארצות הברית עם הון משוער של מיליון דולר. היא התיישבה בטורונטו, קנדה, שם חייתה עד מותה בשנת 1894.
מוטי פוגל

ביוגרפיה

פוגל גדל בבית דתי-לאומי בקריית הרצוג ובחלמיש, כבכור מבין חמישה אחים. אביו היה איש אמנה. למד בישיבת ההסדר אור עציון. 
פוגל הוא בוגר לימודי פילוסופיה במסגרת תוכנית המצטיינים של האוניברסיטה העברית, לימודי פרשנות תרבות ולימודי עריכת לשון באוניברסיטת בר-אילן. 
בין השנים 2005 ו-2007 שימש ככתב ועורך כלכלי בעיתונים מקור ראשון וישראלי, ובין השנים 2008 ו-2012 עבד ככתב ועורך בגלובס. משנת 2009 ועד שנת 2013 היה מבקר הספרות של עכבר העיר. משנת 2013 ועד סוף 2015 כתב ביקורות ספרות עבור Time Out תל אביב, וכיום הוא כותב ביקורות ספרות במוסף הספרים של עיתון הארץ. בנוסף הוא מנחה סדנאות קריאה וכתיבה ומספק שירותי עריכה פרטיים.
פוגל מתגורר בירושלים עם אשתו ושלושת ילדיהם.  
אחיו אודי נרצח יחד עם אשתו רות ושלושה מילדיהם בפיגוע באיתמר.
יחיאל בן יקותיאל

רבי יחיאל ב"ר יקותיאל ב"ר בנימין ב"ר יחיאל הרופא ממשפחת הענוים (לפני ה'כ', 1260 - אחרי ה'מ"ט, 1289) היה רב מן הראשונים, מרבני רומא במאה ה-13.
מיוחסת לו כתיבתם של יצירות תורניות רבות, הבולטות שבהן: תניא רבתי, ו"בית מידות" - ספר מוסר שזכה לפרסום רב, נדפס לראשונה בקושטא ה'רע"ב (1512), ומוכר יותר בשם "מעלות המדות", תחתיו הוא נדפס במהדורות רבות, החל ממהדורת קרמונה ה'שט"ז (1556).
בספרו 'תניא רבתי' מביא פעמים רבות פירושים והלכות כפי הנראה מבני משפחתו - בשם 'מורי הרב חביבי 'רבי יהודה ברבי בנימין הרופא', וכן בשם 'החבר רבי בנימין בן אברהם הרופא'.
בסוף ספרו אף מביא מזכיר את אחיו 'רבי בנימין' ומביא הלכה בשמו.
לבה (סרט קצר)

תקציר העלילה

באי טרופי באוקיינוס השקט, הר געש בודד צופה בזוגות בעלי החיים שבסביבתו ומקווה לקבל בת זוג משל עצמו מתישהו. הוא שר שיר לאוקיינוס כל יום למשך אלפי שנים, בעוד שבהדרגתיות הלבה שלו נחלשת. ללא ידיעתו, הר געש נוספת שנמצאת מתחת לאוקיינוס הקשיבה לשיריו והתאהבה בו. היא יוצאת מהאוקיינוס בדיוק כשהוא נכבה, אבל פניה מופנים לכיוון השני והיא לא יכולה לראות אותו. הוא שוקע אל תוך האוקיינוס, שבור לב, אבל קם לתחייה כשהוא שומע אותה שרה את שירו. הלבה שלו פורצת מחדש, הוא יוצא מהמים והשניים יוצרים אי מאוחד שבו הם חיים באושר.

הפקה

בזמן חופשה משפחתית בהוואי בשנת 2011, נודע למרפי על קיומו של הר געש ימי שגדל סמוך לאי גדול וכי בסופו של דבר ההר געש יתמזג עם האי. הוא החל להחשוב האם הר געש שימתמזג עם עוד הרי געש ויוצרים בכך אי חדש מודע לנוכחותם של שאר הרי הגעש, דבר שעורר בו השראה ליצור סיפור אהבה. מרפי גם מספר שנישואי אחותו בגיל 43 היו גם מקור השראה לנושא הסרט על אלה המחפשים אהבה.
בגלל אהבתו להוואי מרפי למד לנגן על יוקולילי, ובסופו של דבר הלחין את השיר שעליו מבוסס השיר נושא של הסרט.
מרפי היה מעוניין לעשות דמות שתהיה גם מקום. הוא אמר: "חשבתי שזה יהיה כל כך מגניב להתאהב במקום שהוא גם דמות, רציתי להפוך את אוקו למושך וחביב אבל גם שיראה כאילו הוא נחצב מתוך זרמי לבה".
פניו של אוקו מבוססים על פניו של המדובב קואנה טורס קהלה, על פניו של השחקן ג'קי גליסון, ועל פניו של הכלב המצויר מארק אנטוני שייצר צ'אק ג'ונס. במקביל, צורתם של אוקו וללה מבוססת על מקומות גאוגרפיים אמיתיים.
צוות ההפקה נאבק עם העובדה שהדמויות אינן אמורות לזוז, ולכן את רוב ההבעות האנימטורים יצרו בעיניים ובפה, בעוד ששאר הגוף של הדמויות נשאר ללא תנועה.
מתיאס דה צורדו

ביוגרפיה

דה צורדו נולד בבאד קרוייצנך.
בשנת 2007 זכה דה צורדו במדליית הזהב באליפות אירופה באתלטיקה לנוער עם הטלה למרחק של 78.59 מטרים. בשנים 2010 ו-2011 הוא זכה במדליית הזהב באליפות גרמניה, ובאליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד זכה במדליית הכסף עם שיא אישי של 87.81 מטרים, אחרי אנדראס ת'ורקילדסן הנורווגי (88.37 מטרים) ולפני טרו פיטקמקי הפיני (86.67 מטרים).

אלוף העולם

באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית, בשנת 2011 זכה דה צורדו במדליית הזהב עם תוצאה של 86.27 מטרים לפני אנדראס ת'ורקילדסן (84.78 מטרים) וגיירמו מרטינס (84.30 מטרים). במסגרת תחרות ליגת היהלום שנערכה בבריסל, בלגיה בספטמבר אותה שנה, הוא קבע את שיאו האישי לאחר שהטיל את הכידון למרחק של 88.36 מטרים.
שבועה

שבועה היא הצהרה של אדם על דברי אמת, אשר במסגרתה מתחייב הנשבע בשם האל כי כל טענותיו אמת.
על מנת שהשבועה תהיה בבחינת כלי משפטי יעיל לבירור האמת, על הנשבע להאמין הן בקיום האל והן ביכולת האל להענישו אם ישבע לשקר.
בתורה מופיע האירוע בו נשבעו אברהם ואבימלך וכרתו ברית ביניהם, תוך מתן תוקף על ידי הצגת שבע כבשים. אירוע זה התקיים בבאר שבע, ועל שם מעמד שבועה זה נקבע שמו - "באר שבע".
מאז ומתמיד הייתה השבועה מתן תוקף מיוחד להתחייבות או לאמת דבר שבפי האדם. נראה שהרמת היד בשבועה מקורה כבר בזמן העתיק, להורות שנשבעים באל שבשמים, כפי שניתן לראות משבועה נוספת של אברהם ומחזיונו של הנביא דניאל.

השתלשלות מעמד השבועה ככלי משפטי בדין הישראלי

השבועה שימשה מקדמת דנא כאחד מהכלים החזקים, הנתונים בידי בית הדין, לחקר האמת.]
כיום ניכרת מגמה להימנע משימוש במנגנון השבועה במערכת בתי המשפט ובתי הדין הרבניים בישראל, ולהעדיף קבלת תצהיר.
הוכחה לצמצום השימוש בשבועה היא חקיקת חוק לתיקון דיני ראיות (אזהרת עדים וביטול שבועה), תש"ם-1980 (להלן: "החוק"), שביטל את השימוש בשבועה בבתי המשפט, והותיר זאת למקרים בהם סבור השופט, תוך הפעלת שיקול דעתו, כי הדבר עשוי לסייע לגילוי האמת. בדברי ההסבר להצעת החוק הוסבר כי הסיבה לירידת קרנה של השבועה היא שאנשים המדקדקים במצוות התורה ומאמינים בחומרת השבועה לא עושים בה שימוש, ומוצאים לה תחליף על ידי הצהרה ב"הן צדק". מנגד, מי שעושה שימוש בשבועה הוא דווקא הציבור שלא מאמין בחומרתה, ובכך בעצם מוחמצת מטרת השבועה ככלי משפטי.
סיבה נוספת לצמצום השימוש בכלי השבועה ככלי משפטי בבתי הדין הרבניים היא חומרתה הרבה והפורענות שעלולה להיגרם אם תוכן השבועה שקרי.

שבועה במקרא ובחוקי המזרח הקדום

במקרא, שבועה מופיעה פעמים רבות בסיטואציות בין אישיות בעלות אופי משפטי אך מחוץ לכותלי בית הדין.  בסיטואציות של שבועת אלוהים לאדם לא נעסוק, נתמקד בדינים בהם המערכת המשפטית דורשת מאיש או מאישה העומדים בפני בית הדין להישבע. הדוגמה הראשונה לכך במקרא נמצאת בפרשת סוטה שם נדרשת האישה הסוטה להישבע על ידי הכהן.  יתר האזכורים לשבועה הם חלק מדיני עדות שקר – למשל, "אוֹ מָצָא אֲבֵדָה וְכִחֶשׁ בָּהּ וְנִשְׁבַּע עַל שָׁקֶר עַל אַחַת מִכֹּל אֲשֶׁר יַעֲשֶׂה הָאָדָם לַחֲטֹא בָהֵנָּה" ובהמשך "אוֹ מִכֹּל אֲשֶׁר יִשָּׁבַע עָלָיו לַשֶּׁקֶר". 
מקבצי חוקים נוספים אנו מקבלים את הרושם שעדות בשבועה נמצאת בשימוש נרחב למדי בעת העתיקה. בחוקי אשנונה (מהאלף השני לפנה"ס) כתוב: "אם בית האיש התמוטט... ונעלם הפיקדון אשר נמסר לו, ישבע בעל הבית באלוהים בשר היכל תישפך לאמר: יחד עם רכושך אבד רכושי, לא פעלתי אוון או מעשה תרמית. אין לבעל הפיקדון דברים עליו". באופן דומה מוזכר בספר החוקים החתי: "איש כי יאסור שור, סוס,..., ומת בהמה כמוה ייתן תחתיה. אך אם יטען "בידי שמיים מתה" – ישבע"  גם בלוחות של חוקי אשור התיכונה יש ביטויים למעמדה הקובע של שבועה בסיטואציות משפטיות, למשל – "אם אישה הנשואה לאיש גנבה מאומה מביתו של איש אחר,..., בעל הרכוש הגנוב ישבע "מעולם לא הרשיתי לה לקחת" ... בעל הרכוש הגנוב אותה ייקח ואת אפה יקטום".  גם אצל השבטים הבדואים יש הסתמכות רבה על שבועות כתחליף לדרכים אחרות להצדקת תביעות.
ססיליה בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן

ביוגרפיה

ססיליה נולדה בלונדון ב-11 בספטמבר 1862, לצ'ארלס קוונדיש-בנטינק וללואיז קוונדיש-בנטינק, בתו של אדווין בארנבי. ב-16 ביולי 1881 התחתנה ססיליה עם קלוד ג'ורג' בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן הארבעה-עשר, ממנו היו לה 10 ילדים. ססיליה הייתה מארחת חברותית מאוד, והייתה מנגנת בצורה נפלאה בפסנתר. ססיליה עיצבה את גני המשפחה, והעדיפה חיי משפחה שקטים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה נהרג בנה פרגוס, אחוזת המשפחה בגלמיס נהפכה בשנות המלחמה לבית חולים שדה עבור חיילים פצועים, וססיליה טיפלה בהם במסירות עד שנפלה למשכב. ססיליה חלתה בסרטן, ובשנת 1921 עברה כריתת רחם, ועד מאי 1922 הייתה בתהליכי החלמה.
בשנת 1923 התחתנה בתה אליזבת עם אלברט, דוכס יורק, ובשנת 1936 התפטר אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת מתפקידו, ובעקבות כך הוכתר חתנה כג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת.
באפריל 1938 עברה ססיליה התקף לב במהלך חתונת נכדתה אן בווס-ליון לתומאס, וייקונט אנסון, וכעבור חודשיים ב-23 ביוני 1938 מתה ססיליה.
השתקפות מאך

סוגים שונים של השתקפות מאך

הסוג היחיד של השתקפות מאך האפשרית בזרימה עמידה הוא השתקפות מאך ישירה, שבה גזע מאך הוא קמור 'קדימה' ביחס לזרימה המציפה, ושיפוע קו ההחלקה מוטה לכיוון הטריז.
מאמרים מהשנים 2012–2013, מציגים סוג נוסף של גלי הלם, בתצורה עם זווית שלילית של השתקפות בזרימה עמידה.
בזרימה פסאודו-יציבה, הנקודה המשולשת מתרחקת מהמשטח המחזיר וההשתקפות היא השתקפות מאך ישירה. בזרימה בלתי-יציבה, ייתכן גם שהנקודה המשולשת תוותר נייחת יחסית למשטח המחזיר (השתקפות מאך נייחת), או תנוע לעבר המשטח המחזיר (השתקפות מאך הפוכה). בהשתקפות מאך הפוכה, גזע מאך הוא קמור לעבר הזרימה המתקרבת, וקו ההחלקה מתעקל בצורה 'החוצה' מהמשטח המחזיר. כל אחת מהתצורות הללו יכולה להניח את אחת משלוש האפשרויות הבאות: השתקפות מאך אחת (single-Mach reflection), 'השתקפות מאך-מעבר' (transitional-Mach reflection), והשתקפות מאך כפולה (double-Mach reflection)‏.