google/wiki40b huggingface dataset:
גיורא לשם

לימודים ותעסוקה

לשם נולד בתל אביב. למד כימיה וביולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ולאחר מכן סטטיסטיקה ופיזיקה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בנוסף השתלם בנושא מערכות הפעלה ממוחשבות בחברת IBM. הוא עסק בהוראה בכפר הנוער כפר סילבר ובמסגרת רשת אורט, וכן בפיתוח תוכנה בתחום הרפואה. כמו כן היה מנקד ומגיה בעיתון "דבר" ועורך ומתרגם ב"על המשמר".

קריירה ספרותית

לשם פרסם חמישה ספרי שירה (האחרון שבהם, 'הנה ימים באים', ראה אור בהוצאת קשב בשנת 2007) ושני קובצי מסות בנושאים הקשורים לספרות ולשירה, אחד מהם 'ציידי הנמרים' יצא לאור בהוצאת קשב לשירה בשנת 2008. כמו כן תרגם מספר רב של ספרי שירה, פרוזה ועיון, בהם 'נישואי העדן והשאול' מאת ויליאם בלייק, אותו תרגם פעמיים - ב-1968 בהוצאת 'עקד' ו-30 שנה אחר-כך בהוצאת 'קשב'. בשנת 1989 ערך את האנתולוגיה 'רבקול', שראתה אור בשיתוף פעולה של אגודות הסופרים בישראל, וב-1992 ערך יחד עם משה דור וברברה גולדברג אנתולוגיה של שירה ישראלית בתרגום לאנגלית, בשם The Stones Remember, אשר זכתה בפרס מטעם הספריות הציבוריות בארצות הברית.
במשך שנים רבות שימש כמבקר ספרות ב"מעריב", בשם העט "מג"ל".
בשנת 1997 היה לשם ממייסדי הוצאת קשב לשירה, לצד המשוררים רפי וייכרט ומשה דור. ההוצאה מתמקדת בשירה איכותית, מקורית ומתורגמת. לשם פרש מפעילות בהוצאה בשנת 2008. כמו כן שימש לשם מזכ"ל אגודת הסופרים העבריים בשנים 7–1986.
היה ממייסדי מגזין התרבות ברשת "יקום תרבות" ועורך השירה הראשון שלו.
נפטר בתל אביב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.

פרסים

לשם זכה במגוון פרסים על יצירתו, בהם פרס ברנשטיין (לספר שירה עברי מקורי) (שלוש פעמים), פרס אקו"ם לשירה (פעמיים), פרס 'נוצת הזהב' ופרס ראש הממשלה בשנים 1985 ו-2003.
זכה בפרס קרן ראש הממשלה.
הגנים הבוטניים של טביליסי

הגנים הבוטניים של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ბოტანიკური ბაღი) או הגנים הבוטניים המרכזיים של האקדמיה הגאורגית למדעים הם הגנים בוטניים הגדולים ביותר בעבר הקווקז והיו הגדולים ביותר בברית המועצות לשעבר. הגנים הבוטניים נמצאים בטביליסי בירת גאורגיה, והמשתרעים מערוץ הנהר צבקיסיסצקאלי לאורך מדרונותיו הדרומיים של הר סולולקי (שלוחה של רכס תריאלתי), בגובה 420–680 מטר מעל פני הים, על שטח בגודל 1,610 דונם ומכילים אוסף טקסונומי של מעל ל-4,500 מינים.

היסטוריה

הגנים נזכרים לראשונה בשנת 1671 על ידי הנוסע הצרפתי, ז'אן שרדן, שמציין ברשומותיו את "הגנים המלכותיים" שנוסדו, על פי הערכתו, בשנת 1625, ונקראו מאוחר יותר במהלך השנים "גני המצודה" או "גני המנבטה". ההערכה המקובלת יותר היא כי הגנים ניטעו לראשונה באמצע המאה ה-15. הגנים מופיעים גם ברשומותיו של ז'וזף פיטון דה טורנפור (Joseph Pitton de Tournefort) ‏(1701) ובמפת טביליסי כפי ששורטטה בידי וחושטי (1735).
בשנת 1795, נבזזו הגנים בידי השושלת הקג'ארית מהאימפריה הפרסית, לאחר קרב קרצניסי המפורסם, שבעקבותיו נחרבה טביליסי, ושוחזרו מחדש בתחילת המאה ה-19. בשנת 1845 נוסדו הגנים, באופן רשמי, בשם הגנים הבוטניים של טביליסי. מספר שנים לאחר מכן צויינו זני הסחלביים בטביליסי כיפים ביותר בכל רחבי האימפריה הרוסית.
בין השנים 1861–1889, הורחבו הגנים באופן משמעותי בהנהגתו של הבוטניקאי
ואדריכל הנוף
הגרמני, היינריך שארר (Heinrich Scharrer); ובשנת 1888 נוסדו הגנים כמרכז בוטני וביוגאוגרפי, ועבדו בה מספר חוקרים ידועים. כמו כן נבנתה החממה הראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובשנת 1886, נבנה מוזיאון בוטני שכלל צמחים טרופיים וסובטרופיים. בין השנים 1896–1904, הרחיב, יורשו של שארר, אדולף כריסטיאן רולוף (Adolf Christian Roloff) את הגנים פיזית לכיוון מערב, הרחיב את המחקר והקשרים הבינלאומיים.
לאחר מהפכת אוקטובר, בשנת 1917, נעצרה הפעילות העניפה בגנים. עקב מחסור כספי. מצב שנמשך עד לשנת 1945, ומאז השתפר מצבה הפיננסי באופן שיטתי. בין השנים 1932–1958 הוסף לשטח הגנים גם בית הקברות המוסלמי לשעבר והאזור סביבו. בבית הקברות שרדו מספר קברים ביניהם קיברו של המשורר האזרי הבולט, מירזה פטלי אחונדוב (Mirzə Fətəli Axundov) ‏(1812-1878).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוצא צו המפקיע חלק משטח הגנים לטובת מגרש חנייה ובית דירות לפועלים. בשנת 1943 הוכפפו הגנים לאקדמיה הגאורגית למדעים.
הכניסה המרכזית לגנים ממוקמת למרגלות מצודת נריקלה. הדרך לכניסה הנוספת נחפרה כמנהרה בסלע בין השנים 1909–1914, והייתה פעילה עד אשר, באמצע שנות ה-2000, הוחלפה המנהרה במועדון הלילה הגדול בטביליסי, "גווירֶבּי" ("אדונים").
תחתונית

תחתונית היא שמלה תחתונה אשר נלבשה בעבר מתחת לשמלה של אישה כלבוש תחתון נסתר באירופה ובארצות הברית. בין המאה ה-16 למאה ה-19, המונח התייחס לשמלה שנלבשה מתחת לגלימה או שמלה קצרה יותר, כאשר השמלה נועדה להיות נראית, ולכן שמלה זו תאמה את יתר חלקי הלבוש של האישה.

היסטוריה

מטרתה של התחתונית הייתה בעיקר אופנתית - התחתונית נועדה לנפח את השמלה החיצונית (כגון שמלה מסוג קרינולינה), ועל כן מדובר היה בשמלה מעמלנת וקשיחה. השמלה הנפוחה נועדה ליצור אשליה של מותניים צרות לעומת אגן ירכיים רחב. בנוסף, היו תחתוניות שנועדו לחימום. תחתוניות אלה היו עשויות צמר, והיו רכות יותר.
שמלות נפוחות יצאו מהאופנה בשלהי המאה ה-18, והשימוש בתחתוניות פחת, אולם באמצע המאה ה-19 הייתה תחייה של התחתוניות והשמלות הנפוחות בעיקר בארצות הברית. השמלות הנפוחות והתחתוניות יצאו שוב מהאופנה בראשית המאה ה-20, אולם בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 שוב שבו לאופנה, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, עת המחסור בבדים הביא להפסקת לבישתן.
כיום, תחתוניות נלבשות במסגרת אופנת לוליטה או לבוש גותי.
בוב (אי, אנטארקטיקה)

גילוי האי

אדריאן דה ז'רלאש, שעמד בראש המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1899–1897), חקר את ארכיפלג פאלמר בשנת 1898.

מקור השם

ז'רלאש קרא לאי - "אי הרעב" (Ile Famine) אבל בדוחות המשלחת שונה שמו ל-"האי בוב" (Ile Bob).
במיפוי האזור בשנת 1955 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, הסוקרים מיפו את האי על הקרקע (כאשר מידותיו בהתאם למיפויים שונים ממידות האי על פי המיפוי שבוצע על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, ואולם בשל צורתו ומיקומו הזהים למפות הבלגיות, הם הותירו את השם של האי - הוא שמו הנוכחי).
לין תורנדייק

לין תורנדייק (באנגלית: Lynn Thorndike; ‏24 ביולי 1882 - 28 בדצמבר 1965) היה היסטוריון של המדע של ימי הביניים ומומחה להיסטוריה של האלכימיה והמאגיה. יצירתו הגדולה היא החיבור בן שמונת הכרכים "היסטוריה של המאגיה והמדע הניסויי" (History of Magic and Experimental Science) שראה אור בין 1923 ל-1958. היה אחיו הצעיר של הפסיכולוג אדוארד תורנדייק.

תולדות חייו

נולד בעיר לין שבמסצ'וסטס, אביו היה כומר מתודיסטי. ב-1905 השלים תואר דוקטור בהיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטת קולומביה. תזת הדוקטורט שלו עסקה במיקומו של הקסם בהיסטוריה האיטלקטואלית של אירופה וראתה אור כספר (The Place of Magic in the Intellectual History of Europe). ביצירתו זו החל תורנדייק לבסס את צמיחת המדע הניסויי המעשי מתוך העיסוק במאגיה ובקסם, תזה שתפותח ותודגם בהמשך יצירתו, ממשיכת דרכו בתחום זה היא ההיסטוריונית פרנסיס ייטס. בין השנים 1907-1909 לימד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, בשנים 1909 עד 1924 לימד באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (Case Western Reserve University) ומאז ועד פרישתו ב-1950 כיהן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה. גם לאחר פרישתו המשיך בפעילות מחקרית. 
ב-1955 כיהן כנשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית. בשנת 1957 זכה במדליית סרטון, הפרס הגבוה ביותר של החברה ההיסטורית האמריקאית.
שריר העין החוגי

שריר העין החוגי (TA: Musculus orbicularis oculi) הוא אחד משרירי הפנים. שריר העין החוגי הוא שריר סוגר הסובב את העין. כיווץ השריר מצר את פתח העין וסוגר את העפעפיים בזמן עצימת עיניים או מצמוץ. הכיווץ מסייע בריקון שק הדמעות, הנעת נוזל הדמעות ופיזורו על פני גלגל העין. כיווץ חזק של השריר מקמט את עור הפנים מסביב לעיניים.

תיאור

סיבי שריר העין החוגי עוטפים את השוליים הארובתיים ואת העפעפיים במבנה מעגלי. לשריר שלושה חלקים. החלק הארובתי (Pars orbitalis musclusorbicularis oculi) הוא הגדול בהם והוא עוצם את העיניים בחוזקה. החלק העפעפי (Pars palpebralis musclusorbicularis oculi) סוגר את העפעפיים בעדינות ומשמר את לחלוחית העין. החלק העמוק של החלק העפעפי (Pars profunda partis palpebralis musclusorbicularis oculi) או חלק שק הדמעות מניע את העפעפיים וחלקים ממערכת הדמעות בדרך שתגרום לנוזל לזרום ולכסות את העיניים.

עצבוב

שריר העין החוגי מעוצבב על ידי ענף העול של עצב הפנים (CN VII).
צ'ה דו-רי

קריירה

צ'ה, יליד פרנקפורט, התחיל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצות ארמיניה בילפלד ואיינטרכט פרנקפורט, איתה ירד לליגת המשנה בעונתו הראשונה אך חזר עונה לאחר מכן. אמנם כרטיס השחקן היה שייך לבאייר לברקוזן. את עונת 2006/2007 עשה במיינץ 05, אך לא הצליח למנוע מהקבוצה לרדת לליגה השנייה. את השנתיים הבאות עשה בטוס טובלנץ מהליגה השנייה בגרמניה. לאחר שנתיים עבר לפרייבורג. בקיץ 2010 עבר ביחד עם חברו לנבחרת קי סונג-יונג לסלטיק הסקוטית לאחר 8 שנים בגרמניה. בשנת 2012 חזר לגרמניה ושיחק בקבוצת פורטונה דיסלדורף. בשנת 2013 עבר לשחק בקבוצת סיאול.
ב-2001 נהייה צ'ה לשחקן בינלאומי. ב-20 באפריל 2002 כבש את שערו הראשון בנבחרת נגד קוסטה ריקה. צ'ה שיחק במדי הנבחרת בשני מונדיאלים (2002 ו-2010), בגביע הזהב אחד (2002) ובגביע אסיה אחד (2004). פרש מהנבחרת לאחר גביע אסיה 2015 בה נבחרתו סיימה כסגנית.
באר נפט

באר נפט הוא מונח המשמש לתיאור כל קידוח שמבוצע על פני הקרקע לצורך שאיבת נפט או גז טבעי. בדרך כלל גז טבעי נשאב יחד עם נפט, כמו גם יחד עם מים. באר נפט שנועדה לשאוב גז טבעי בלבד נהוג לכנות "באר גז".
אזור תת-קרקעי רווי בנפט או גז טבעי מכונה בדרך כלל "שדה נפט" או "שדה גז". רוב המאגרים מכילים הן נפט והן גז טבעי.
בארות הנפט מתגלות לרוב רק לאחר שבוצעו בדיקות סייסמיות רבות באזורים נרחבים בהם גאולוגים בודקים שכבות סלע מרובות מספר קילומטרים מתחת לפני הקרקע. ציוד מיוחד משמש לקידוח בארות נפט באתרים תת-קרקעי שעשויים להכיל מצבורי הנפט.
באר נפט הראשונה בארצות הברית נחפרה במדינת פנסילבניה בשנת 1859. הבאר משמשת להפקת נפט עבור תאורה, והבנזין שמיוצר בתהליך מושלך למשך שנים רבות כפסולת, עד להמצאת המכונית.

עלויות

תהליך ההקמה והתחזוקה של בארות נפט מודרניות יקרים במיוחד, בין היתר בשל עלויות הטכנולוגיות שנמצאות בשימוש פעיל מדי יום בבאר הנפט.
עלות באר הנפט תלויה בעיקר בעלות היומית שכרוכה בהפעלת מתקן הקידוח, בשירותים הנוספים הדרושים לקידוח באר הנפט, משך הזמן בה תימשך השאיבה מבאר הנפט, והריחוק של המיקום (משמעות הדבר לרוב היא שיהיו כרוכות בכך גם עלויות נוספות לצורך אספקה) .
העלות היומית של הפעלת אסדות קידוח נפט במים עמוקים הייתה נכון לשנת 2015 בסביבות 520,000 דולרים ליום. עלות שאיבת נפט מבאר נפט שנמצאת במים עמוקים במשך מאה ימים יכולה לעלות סביב 100 מיליון דולרים. העלות היומית של הפעלת משאבות נפט בבארות נפט יבשתיות יהיו לרוב זולות בהרבה.
הלוואה וחיסכון (תספורת)

הלוואה וחיסכון הוא כינוי שניתן לסוג של תספורת או תסרוקת של גברים מתקרחים, שבה שיער מאזור לא מקריח בראש מסודר כך שיסתיר את הקרחת. השם "הלוואה וחיסכון" ניתן על שום המטאפורה, לפיה האזור השעיר "מלווה" את השיער לקרחת, והוא שימוש הומוריסטי בשם הבנק הלוואה וחיסכון.
יש הרואים בתסרוקת זו חיננית ונאה, אולם יש הרואים בה סירוב להודות במציאות הקרחת וניסיון לשמר את מראה הנעורים שאבד.
בין אישי הציבור שהסתרקו ב"הלוואה וחיסכון" בעת זאת או אחרת, ניתן למצוא את המשורר נתן זך, דובר צה"ל אבי בניהו, ראש עיריית ניו יורק רודולף ג'וליאני, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, השחקן שון קונרי, החקיין טוביה צפיר, המוזיקאי דני סנדרסון וראשי הממשלה אהוד אולמרט ובנימין נתניהו.
רודופיס

רודופיס (ביוונית: ροδωπις, מילולית "וורודת הלחיים") הייתה הטאירה ממוצא תרקי שחייתה במצרים במאה ה-6 לפנה"ס.
יחד עם סיפור סיני דומה קדום במעט, היה סיפורה של רודופיס הבסיס לסיפור סינדרלה. על רודופיס כתבו סאפפו, סטראבון, הרודוטוס וקלאודיוס איליאנוס.
האגדה המצרית מספרת כי רודופיס, שהייתה הטיארה (קורטיזנה) רחצה בים כאשר נשר חטף את אחת מנעליה והשליך את הנעל לחיקו של המלך בשעה שהמלך ערך משפט בחוצות העיר (בגרסה של איליאנוס הייתה פורטונה זו ששלחה את הנשר. סטארבון מציין את ממפיס כמקום מושבו של המלך). המלך שהתפעל מיפי הסנדל ומייחודו ציווה על עבדיו לחפש את בעלת הנעל, הם מצאו אותה בנאוקרטיס והמלך התחתן איתה (או בגרסאות אחרות הפך אותה לפילגשו הבכירה).
על פי סטארבון, כשנפטרה, בנו לכבודה פרמידה מאבן שחורה שהובאה מאתיופיה. סטארבון מצטט את סאפפו שאמרה ששמה האמיתי של רודופיס היה דורי (Doriche) ושהיא הייתה פילגשו של אחיה של סאפפו. הרודוטוס מציין כי מוצאה הוא מתרקיה וגם הוא מצטט את סאפפו המספרת שאחיה פדה אותה מעבדות.
הרודוטוס קושר אותה גם עם איזופוס שאיתו היה לה רומן סודי. סאפפו כתבה שכנערה רודופיס נחטפה ונמכרה לעבדות במצרים, שם עבדה כיצאנית. אחיה של סאפפו, כָרַקְסוֹס ולָרִיכוֹס שהיה סוחר יינות עשיר ממִיטִילֶנֶה, הגיע למצרים, ראה את רודופיס, התאהב בה ופדה אותה מעבדותה. כך שכסף שהרוויחה רודופיס נשאר בבעלותה. סאפפו כתבה שיר בו היא האשימה את רודופיס בגזילת רכוש האח. רודופיס תרמה מעשר מהכנסותיה ובין היתר תרמה למקדש בדלפי. הרודוטוס סיפר כי ראה במקדש בדלפי שיפודי ברזל אותם תרמה רודופיס.
משפט ארדש-סקרש

במתמטיקה דיסקרטית, משפט ארדש-סקרש הוא משפט הקובע, שלכל  טבעיים, בכל סדרה באורך  של מספרים ממשיים שונים יש תת-סדרה עולה באורך  או תת-סדרה יורדת באורך . זהו משפט טיפוסי בתורת רמזי - במבנה גדול דיו אי אפשר להימנע ממידה מסוימת של סדר.
את המשפט הוכיחו פאול ארדש וגאורגה סקרש, במאמר שפרסמו בשנת 1935.

המשפט

יהיו  מספרים טבעיים, ותהי  סדרה של מספרים ממשיים שונים. אזי יש תת-סדרה מונוטונית עולה ממש באורך , או שיש תת-סדרה מונוטונית יורדת ממש באורך . 
המשפט נכון גם אם לא דורשים שהמספרים יהיו שונים, כאשר בניסוחו מחליפים את "יורדת ממש" ב- "יורדת" (כלומר לא עולה), ואת "עולה ממש" ב- "עולה" (כלומר לא יורדת). החסם שנותן המשפט הוא הדוק, כלומר הטענה אינה נכונה עבור סדרות באורך .

הוכחה ראשונה

נגדיר לכל  את  להיות אורך תת-הסדרה העולה הארוכה ביותר המתחילה ב, ובאופן דומה את  להיות אורך תת-הסדרה היורדת הארוכה ביותר המתחילה ב.
למה: אם  עבור , אז . באופן דומה אם  עבור  כך .
הוכחה: אם  ו, אז לכל תת-סדרה עולה שמתחילה ב ניתן לצרף בתחילתה את  ולקבל תת-סדרה עולה ארוכה יותר. מכאן , בסתירה לנתון.
באופן דומה ניתן לקבל את הלמה על  ו- .
כעת נעבור להוכחת המשפט עצמו. נניח בשלילה כי אין תת-סדרה עולה ממש באורך  ואין תת-סדרה יורדת ממש באורך .
לכן לכל  מתקיים . כמו כן , ולכן יש רק  אפשרויות לערכי הזוג הסדור . לעומת זאת יש  זוגות כנ"ל: .
מעקרון שובך היונים קיימים  כך ש . כלומר  וגם . לכן מהלמה  וגם . סתירה.

הוכחה שנייה

לכל מספר  נבחר את  להיות אורך הסדרה היורדת הארוכה ביותר המתחילה ב. אם אחד מאיברי הסדרה  גדול מ-, תת-הסדרה המתאימה לו היא תת-סדרה יורדת מאורך גדול מ-. אם לא, על פי עקרון דיריכלה יש לפחות  איברים בסדרה  השווים זה לזה, נסמן את תת-הסדרה המתאימה להם ב- ואת ערכם המשותף ב-. נשים לב ש בהכרח קטן מ (אחרת היה אפשר לקחת את הסדרה המתחילה ב, לאחריו  ולאחר מכן את הסדרה באורך  המתחילה ב-, ובכך למצוא סדרה יורדת המתחילה ב בעלת אורך גדול מ). אותו נימוק תקף לכל  האיברים, לכן אם ניקח אותם נקבל סדרה עולה כמבוקש.
יתרונה של ההוכחה השנייה היא שהיא קונסטרוקטיבית, כלומר מספקת אלגוריתם למציאת הסדרה ולא רק מוכיחה את קיומה.

הוכחה שהחסם הדוק

יהיו  מספרים טבעיים, ונסתכל על הסדרה הבאה:
.
נשים לב שהסדרה מכילה את כל המספרים מ-1 ועד , ולכן יש בה בדיוק  איברים. כמו כן, נשים לב שאחרי כל איבר יש לכל היותר  איברים קטנים ממנו, ובפרט סדרה יורדת מקסימלית היא באורך  לכל היותר. בנוסף, אם נחלק את הסדרה ל-  תתי סדרות באורך  - אז עבור כל איבר, האיבר הבא אחריו שגדול ממנו חייב להימצא בתת-הסדרה הבאה. לכן, תת-סדרה עולה מקסימלית היא באורך . לכן, אין לסדרה זו תת-סדרה יורדת באורך , וכן אין לה תת-סדרה עולה באורך . לפיכך, אין משפט ארדש-סקרש מתקיים עבור סדרות באורך .
יריב אזרחי

קורות חיים

נולד בירושלים בשם אסא יריב משה קרישבסקי לבתיה ולמרדכי אזרחי-קרישבסקי. בגיל צעיר עברה המשפחה לתל אביב הקטנה, ובה גדל. בילדותו למד כינור בקונסרבטוריון שולמית ביפו, תחת ניהולו של משה הופנקו, לימים גיסו. ככנר מצטיין הופיע כסולן באירועים חשובים, ובשנת 1927 יצא לשלוש שנות השתלמות בווינה.
בשנת 1930 הופיע אזרחי כסולן עם תזמורת הקונסרבטוריון בקונצרט שנערך לכבודו של פרופסור אלברט איינשטיין, בהשתתפות הנציב העליון סר הרברט סמואל. כמו כן השתתף בקונצרטים הראשונים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של ארתורו טוסקניני. 
בשנות השלושים, עם גלי עליית היהודים מגרמניה, הוקמו באזור תל אביב, לצד קונסרבטוריון "שולמית", עוד שמונה קונסרבטוריונים ללימודי מוזיקה. אחד מהם היה קונסרבטוריון "רון", בהנהלת אזרחי, שהוקם בשנת 1936. רבים מילדי תל אביב והסביבה למדו אצל אזרחי, שהיה המורה הבכיר לכינור בתל אביב. הוא הקים תזמורת כלי מיתר והשתתפו בה כמה מתלמידיו, ובהם נתיבה בן יהודה.
הוא ראה במוזיקה ובהוראתה את ייעוד חייו. ביתו ברחוב אבן גבירול בתל אביב שימש בית לקונסרבטוריון ובחדריו התנהלו לימודי המוזיקה של התלמידים הצעירים. בנו ירון אזרחי כתב עליו: "למרות שבמלחמת הקוממיות הוא היה מבוגר מכדי להתגייס, היה משהו מן המאבק, מן האחיזה בחיים, בדרך שבה התעקש לנגן, לקיים קונצרטים וללמד מוזיקה בעת שמלחמה עקובה מדם התחוללה מסביב".
בשנת 1961 התאחדו "רון" ו"שולמית" לקונסרבטוריון אחד, תחת השם "קונסרבטוריון רון שולמית", שנוהל על ידי אזרחי עד שנת 1991. בין תלמידיו: יצחק פרלמן ושלמה מינץ. בשנותיו המאוחרות, עם גלי העלייה מברית המועצות, סייע למוזיקאים עולים וטיפח את הכשרונות הצעירים שבהם.
זכה בתואר "יקיר תל אביב" על תרומתו לחיי המוזיקה בעיר.

מלחין

מלבד פעילותו המוזיקלית בתחום ההוראה והנגינה הקלאסית, היה יריב אזרחי מלחין של שירים ופזמונים מן התקופה שלפני קום המדינה, ונחשב המלחין הראשון יליד הארץ. אחד מלחניו הידועים הוא לשירו של המשורר דוד שמעוני, "ואף על פי כן" ("ואף על פי כן ולמרות הכול ארץ, ארץ, ארץ ישראל") שנכתב בעקבות מאורעות תרפ"ט. השיר זכה לארבעה לחנים, ולחנו של אזרחי היה הראשון, ואף הושר במסיבות "עונג שבת" באוהל שם בתל אביב, בהשתתפות חיים נחמן ביאליק. לחן אחר חובר על ידו לאחד משירי עין חרוד הידועים, "טיילתי בעמק", למילותיו של אהרון בן ישי.

מבקר מוזיקה

במקביל לפעילותו המוזיקלית שימש אזרחי מבקר מוזיקה בעיתונות הארץ-ישראלית והישראלית. בשנות השלושים כתב ביקורת מוזיקלית בהארץ. בעקבות זאת הוא הוזמן על ידי אברהם שלונסקי לכתוב ביקורת מוזיקלית בשבועון "כתובים". 
במשך כחמישים שנה היה מבקר מוזיקלי בעיתונים שונים, ובהם ידיעות אחרונות והבוקר, ובין השורות היה משלב מזיכרונו אנקדוטות מהעבר המוזיקלי של ארץ ישראל בתקופת היישוב.

משפחתו

אזרחי נישא לחנה דיזנהויז (1981-1906), שעלתה מפולין לארץ ישראל בהיותה בת 17, למדה כימיה וספרנות והייתה מנהלת הספרייה, מרצה ואוצרת במוזיאון תל אביב. אחותו, הפסנתרנית לינה (רחל לאה) הופנקו, הייתה נשואה לכנר והמוזיקאי משה הופנקו, שניהל את קונסרבטוריון שולמית. ילדיו הם: ירון אזרחי, שהיה פרופסור למדע המדינה, והמוזיקאית עופרה ברושי (הנשואה לארכאולוג מגן ברושי), שהקימה את הסניף של "רון שולמית" בירושלים.
בת דודו היא יהודית ויצמן, אמו של עזר ויצמן.
ירון בכר

ילדות, נעורים ולימודים

ירון בכר נולד ביפו וגדל בחולון. בגיל ארבע החל ללמוד נגינה במפוחית פה אצל שמואל גוגול והתגלה כילד פלא כשהופיע עמו כבר מגיל 8. בגיל 6 החל ללמוד נגינה בפסנתר אצל רחל פיינשטיין, פרידה בן בסט ופנינה זלצמן.
בכר למד תזמור וניצוח אצל דן פוגל, תאוריית המוזיקה ומוזיקה אלקטרונית אצל אילן מוכיח בתיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין, ובהמשך גם אצל יצחק סדאי באקדמיה למוזיקה שליד אוניברסיטת תל אביב.

קריירה מוזיקלית

ירון בכר השתלם בסינתיסייזר בהפקות מוזיקליות ובעבודה עם מחשב. במרוצת השנים הופיע, הפיק מוזיקלית, הקליט והופיע עם אמנים רבים, בהם: שרון ליפשיץ, בועז שרעבי, יהודית רביץ, ריטה, נורית גלרון, ירדנה ארזי, שלום חנוך, מתי כספי, שרון חזיז, אריק סיני, שלומית אהרון, חדווה עמרני, ששי קשת, יזהר כהן, דוד ד'אור, עופר לוי, אייל גולן, משינה, שלומי ברכה, רמי פורטיס, קומדי סטור, צביקה הדר, צביקה פיק, פבלו רוזנברג, שלומי שבת, עופרה חזה, עוזי חיטמן, שושנה דמארי, סקסטה, דני ליטני, יואב יצחק, ניסים גרמה, להקה רטורית, ורדינה כהן, קובי אושרת, רבקה זוהר, אילנית, דפנה דקל, אודי שפילמן, אפרת רותם, ועוד.
בכר הקליט מערכה שכולה אלקטרונית לאופרה "הגולם" שכתב המלחין והמנצח נעם שריף והופיע כנגן סינתסייזר יחד עם התזמורת הסימפונית חיפה.
ירון בכר הפיק וניהל מוזיקלית טקסים ופסטיבלים רבים, כגון טקס פתיחת המכביה, מופעי פסטיגל, קדם אירוויזיון, טקסי מלכות היופי ו"תגלית".

הוא הפיק ועיבד את סדרת רביעיית הדיסקים "חלום קטן", מוזיקה לצלילי תיבת נגינה לפעוטות.
במהלך השנים האחרונות מעביר בכר סדנאות על הפקה מוזיקלית בבית הספר סאונד, מלמד פסנתר וכן מרצה ומלמד על הפקות מוזיקליות, תכנות סינתסייזרים, עבודה על תוכנות מחשב לעיבוד ועריכת מוזיקה, אשליות סאונד והקשר בין מוזיקה למתמטיקה.

2014

הפיק אלבום ומופע בשם "Classical Storm" יחד עם בנו המתופף, עדן בכר, הכולל עיבודים ליצירות קלאסיות לפסנתר ותופים.
תיזמר וניצח על תזמורת סימפונית לכל תפילת סליחות בקונצרט "סליחות" במיאמי, ארצות הברית.
השתתף בקונצרט בניצוחו של נועם שריף עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, "סימפוניית האלף" מאת גוסטב מאהלר.
עיבד והופיע במופע של בועז שרעבי והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.

2015

השתתף בתחרות הטלוויזיונית "משפחה בהופעה" של ערוץ 24, יחד עם בנו עדן, והעפילו למקום השני בהופעתם האינסטרומנטלית ויוצאת הדופן, עם לקט מהיצירות הקלאסיות מתוך האלבום "Classical Storm".

הפקת האלבום "להאט את צעדינו" של יוסי הדר.

חיים אישיים

ירון בכר נשוי בשלישית ולו 3 ילדים.

שירים נוספים

"חורף 73" (להקת חינוך מיוחד), "שיר בכיף" (קורין אלאל), "התחלות" (להקת הנח"ל), "עד עולם אני שייך" (דודו פישר), "עוד מעט מסך" (הכול עובר חביבי), "התותח מצלצל פעמיים" (משינה), "עגילי דמאר" (ירדנה ארזי), "לתת" (עופרה חזה), "להיות לבד" (צביקה פיק), "המכתב הראשון" ריטה, "קישוטים עזובים" (עופר לוי), "כפתור ופרח" (עופר לוי), "בא לי לשיר לך" (עופר לוי ואפרת רותם), "שלום בית" (עופר לוי), "שמועות על גשם" (אריק סיני), "מהיום שהלכת" ("יא מאמא") (ניסו סימן טוב), "אהבנו" (ניסו סימן טוב)
גריסה (נייר)

גריסה של נייר היא גזירתו לרצועות דקות (ברוחב של פחות מחצי סנטימטר) או לפתיתים, לשם הפיכת הטקסט המודפס על הנייר לבלתי קריא, בדרך כלל לשם אבטחת מידע. לעיתים נלקח הנייר הגרוס לשריפה, על מנת לוודא את השמדתו, אך בדרך כלל הוא מושלך לאשפה או מועבר למיחזור. הגריסה נעשית בדרך כלל באמצעות מכונה המיועדת לכך - מגרסת נייר, אך לגריסת כמות מצומצמת של נייר ניתן להשתמש גם במספריים מרובי להבים.

שחזור מסמכים שנגרסו

המחשה לכך שגריסה לבדה אינה מונעת שחזור של המידע על ידי אויב נחוש, התקבלה בעת השתלטות איראן על שגרירות ארצות הברית בטהראן, בנובמבר 1979. טרם ההשתלטות גרסו עובדי השגרירות את המסמכים הסודיים שבה, אך לאחר ההשתלטות לקחו האיראנים את המסמכים הגרוסים, ובעמל רב שחזרו אותם (תהליך השחזור הוצג בסרט "ארגו"). המסמכים המשוחזרים פורסמו על ידי האיראנים. בעקבות זאת שופרו שיטות הגריסה המשמשות את הממשל בארצות הברית.
בימיו האחרונים של השלטון הקומוניסטי במזרח גרמניה, בשנת 1989, ראשי השטאזי נתקפו בהלה וניסו לגרוס כל מסמך שעלה בידם מארכיון הארגון. הם אף החלו לקרוע מסמכים ביד משכשלו המגרסות תחת העומס. עשרות אלפי שקים עמוסים בפיסות נייר הוסתרו בחופזה אך נמצאו עד מהרה, ובשנת 1995 שכרה ממשלת גרמניה חברה מומחית לתחום לשחזור המסמכים. במשך 6 שנים הצליחו תריסר אנשים לשחזר מסמכים מתוך 300 שקים. לאחר מכן החל תהליך שחזור באמצעות מחשב, להאצת שחזור יתר 16,000 שקי המסמכים, המכילים למעלה מ-33 מיליון דפים.
בשנת 2011 הכריזה DARPA, הסוכנות למיזמי מחקר ביטחוניים של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, על תחרות לפענוח חמישה מסמכים, שנגרסו ליותר מ-10,000 פיסות. 9,000 קבוצות נרשמו לתחרות, וכעבור 33 ימים מתחילתה זכתה בה קבוצה מסן פרנסיסקו, שחבריה השקיעו קרוב ל-600 שעות אדם בפיתוח תוכנת ראייה ממוחשבת לפענוח המסמכים.

בתרבות

סרט הקולנוע הישראלי משנת 2014, "אפס ביחסי אנוש", הוא קומדיה שחורה העוסקת במערכות היחסים בין חיילות שלישות בבסיס צה"ל בנגב. אחת מגיבורות הסרט, דפי, היא חיילת חסרת מוטיבציה המשרתת כמש"קית נייר וגריסה. הדמות הראשית בסרט, זוהר, נענשת בניקוי וסידור המשרד במשך הלילה, וכנקמה גורסת את כל המסמכים שבמשרד, ושרידיהם ממלאים את חדרה של קצינת השלישות.
עמק המצלבה

עמק המצלבה (נקרא גם: פארק רחביה) הוא עמק בירושלים, הנמצא בין השכונות רחביה, ניות וגבעת רם, וקרוי על שם מנזר המצלבה שבו.
העמק והמנזר נקראו בשם זה, מכיוון שעל פי המסורת הנוצרית מעמק זה נלקח העץ ממנו הכינו הרומאים את הצלב עליו נצלב ישו. עץ זה היה, על פי המסורת, עץ פלאי שהורכב מעצי ברוש, זית ואורן. בשנת 1962 קיבלה עיריית ירושלים החלטה, ביוזמת סגן ראש העירייה מנחם פורוש, ולפיה שמו העברי של העמק יהיה עמק רחביה. בשנת 1966 אף ניסתה העירייה ליישם החלטה זו, ללא הצלחה.

מיקום

בחלקו הצפוני של עמק המצלבה נמצא כיום גן סאקר, ורוב חלקו הדרומי, בו נמצא המנזר, גדל פרא ומהווה פנינת טבע ייחודית בירושלים. בין החלק הצפוני לדרומי חוצצת דרך רופין החוצה את העמק לרוחבו, ממערב למזרח, ונסללה בשנת 1950 על ידי מע"ץ במימון הממשלה, כדי לחבר את קריית הממשלה בגבעת רם עם שכונת רחביה והמע"ר של ירושלים. לאורכו, מצפון לדרום, נחצה העמק על ידי שדרות בן צבי והמשכן הדרומי, שדרות חיים הזז.
עמק המצלבה הוא אחד מאתרי הפריחה המרשימים ביותר בירושלים, ואחד המקומות הבודדים בהם השתמרה סתוונית ירושלים. כמו כן, בשטחי המנזר המשמשים לחקלאות (בעיקר של עצי זית) השתמרו הטרסות החקלאיות היחידות בירושלים, ושיטות חקלאיות קדומות נוספות.
בשנת 1955 נקבעה תוכנית שהכריזה על 1650 דונם בעמק המצלבה ועמק ציון כשטח פתוח שבו לא תתבצע בנייה.

מבנים בעמק

מעל לעמק המצלבה מתנשאים מוזיאון ישראל, קריית הממשלה והכנסת. 
לצידו של העמק נבנו מבני תרבות ונוער רבים: שני שבטי תנועת הצופים (מצדה ומודיעין), סניף ירושלים-מרכז של תנועת בני עקיבא, מעו"ז ירושלים של תנועת בית"ר, משרדי ההנהגה העולמית של התנועה ("בית מרידור") ומגרש כדורסל ששימש בשנות ה-70 של המאה ה-20 כמגרשה של קבוצת הכדורסל בית"ר ירושלים.
בשנת 2006 נפתח בשולי העמק מרכז עפרון למחול, משכנה החדש של להקת "הורה ירושלים".

הצמחייה בעמק

הצמחייה בעמק המצלבה אופיינית לאזור אקלים ים תיכוני: בעיקר עצי זית, אלון מצוי, אלון התבור, חרוב, שקד מצוי, אלה ארצישראלית ואלת מסטיק וכן עצי ברוש מצוי ואורן כמו כן יש בעמק לפחות פרט אחד של מיש דרומי. כן נפוצים בעמק שיחי ער אציל, רוזמרין רפואי ושיטה מכחילה. ניתן למצוא בעמק ריכוזים של דודא רפואי ולשון הפר ובחורף פורחים בו פרחי כלנית ורקפת רבים.

החי בעמק

מאז הקמת התחנה לחקר ציפורי ירושלים של החברה להגנת הטבע בצידו הצפוני של העמק, סמוך למשכן הכנסת, הפכו צמרות העצים למשכן הומה למגוון רחב של עופות וציפורים.
כמו כן נפוצים באזור מספר תנים זהובים, ארנבים המפוזרים בכמה מאורות מכרסמים כחולד ארצישראלי, דורבנים קיפודים.