google/wiki40b huggingface dataset:
המנושל

עלילה

הסיפור מתרחש בכוכב הלכת הבדיוני יוראס ובירחו, אנארס. לאחר מהפכה אנרכיסטית כושלת אשר התרחשה כ-200 שנים לפני הזמן בו מתרחשת העלילה, המורדים גלו מרצונם אל הירח.
הגיבור הראשי, שבק, הוא אנרכיסט ומדען המנסה לפתח תאוריה מדעית שתאפשר את בנייתו של מכשיר שיאפשר תקשורת המהירה ממהירות האור. נסיונותיו נתקלים בקשיים מצד גישות צרות אופקים וקסנופוביות בארץ מושבו, אנארס.
בעקבות קשיים אלו, מחליט שבק לצאת למסע אל כוכב הלכת המקורי, יוראס, במטרה למצוא מתמטיקאים ופיזיקאים אחרים אשר יעזרו לו להשלים את התאוריה. זוהי הפעם הראשונה בה מבקר אדם מהכוכב האנרכיסטי, אנארס, בכוכב המקורי, יוראס - כוכב אשר מאוד דומה לעולם שלנו - קפיטליסטי ברובו ומורכב ממדינות לאום. העלילה עוקבת אחר ילדותו וחייו בכוכב האנרכיסטי עד לנקודה בו הוא יוצא למסע (כל הפרקים הזוגיים), כמו גם אחר חוויותיו ומאבקיו במסעו ליוראס, החל מהרגע בו הוא יוצא למסע (כל הפרקים האי-זוגיים).
הספר חוקר גם את היפותזת ספיר-וורף: השימוש בביטויי שייכות בכוכב האנרכיסטי מדוכא. דוגמה לכך ניתנת כאשר ילדה קטנה אומרת לשבק: "אתה יכול לחלוק איתי את הממחטה בה אני משתמשת", במקום להגיד "אתה יכול לשאול ממני את הממחטה שלי". הרעיון הוא שהממחטה אינה שייכת לילדה, אלא רק נישאת על ידה. השפה המדוברת באנארס, פראבית, היא שפה בנויה אשר משקפת אספקטים רבים של היסודות הפילוסופיים של האנרכיזם האוטופי.
"המנושל" מספק נקודות ביקורת רבות גם על החברה הקפיטליסטית וגם על זו האנרכיסטית. הרומן נחשב על ידי רבים מהאנרכיסטים להיות תיאור מהימן של המכניזם שיפותח על ידי חברה אנרכו-סינדיקליסטית, אך גם של הסכנות הטמונות בריכוזיות ובבירוקרטיה שבנקל יכולות להשתלט על חברה שכזו ללא ההמשכיות של אידאולוגיה מהפכנית. חלק מכוחו של הרומן הוא בכך שמתוארות בו מגוון רחב של דמויות מפותחות היטב, אשר מתארות טיפוסי אישיות שונים, שכולן חונכו בסביבה שמודדת את האדם לא על פי מעמדו החומרי, אלא על פי כישוריו המקצועיים והחברתיים. הדוגמה הטובה ביותר לכך היא ככל הנראה דמותה של טאקבר, שותפתו לחיים של הגיבור, אשר מבטאת מעלות רבות: נאמנות, אהבת החיים ואהבת-אדם, אידיאליזם נחוש ותשוקה לשותפות אמיתית עם אדם אחר.
לעיתים נאמר כי היצירה מייצגת את החייאתו מחדש של הז'אנר האוטופי, אף על פי שאחד מהנושאים המרכזיים של היצירה הוא האמביוולנטיות של נקודות מבט שונות על האוטופיה.

היום טרם המהפכה

ב-1974 פרסמה לה-גווין סיפור קצר בשם זה (The Day Before the Revolution) המהווה למעשה כעין הקדמה לעלילת המנושל. הסיפור מתרחש ביוראס בשנים שטרם ההתיישבות האודוניסטית באנארס, ועוקב אחר יום בחייה של לאיאה אודו, מייסדת תורת האודוניזם, מנקודת מבטה. הסיפור זכה בפרסי נבולה ולוקאס לסיפור קצר.
בהקדמה לו, כתבה לה גווין: "אודוניזם הוא אנרכיזם. לא העיניין של נשיאת פצצות בכיסים, שזה טרוריזם, לא משנה איך באיזה שם זה מכנה את עצמו. לא הדרוויזניזם-החברתי הכלכלי, 'ליברטריאניזם', של הימין הקיצוני; אלא אנרכיזם. כפי שנהגה בכתבים טאואיסטים מוקדמים ופותח על ידי שלי וקרופוטקין, גולדמן וגודמן. האנרכיזם תוקף את המדינה הסמכותנית(קפיטליסטית או סוציאליסטית). העיקרון המוסרי-מעשי שלו הוא שיתוף פעולה (סולידריות ועזרה הדדית). זו האידיאליסטית, והמעניינת ביותר בעיני מכל התאוריות הפוליטיות. על מנת לשלב אותה ברומן, דבר שלא נעשה קודם לכן, נדרשה עבודה ארוכה וקשה עבורי שחייבה השתקעות טוטלית משך חודשים ארוכים. כשסיימתי, חשתי אבודה בגלות – עקורה. לפיכך, הייתי מלאת תודה כשאודו עלתה מן הצללים ומשטף האפשרויות, ורצתה שיכתב סיפור, לא על העולם שייסדה, אלה עליה עצמה".
נוסחת האינטגרל של קושי

באנליזה מרוכבת, נוסחת האינטגרל של קושי היא נוסחה מרכזית, המתארת פונקציה הולומורפית בעיגול באמצעות הערכים שהיא מקבלת על שפת העיגול. הנוסחה ניתנת להכללה גם אל הנגזרות של פונקציה כזו.
את נוסחת האינטגרל של קושי מוכיחים באמצעות משפט האינטגרל של קושי. מהוכחת הנוסחה נובע בין היתר כי כל פונקציה הולומורפית היא פונקציה אנליטית - בעלת אינסוף נגזרות וניתנת לפיתוח לטור חזקות. כמו כן נובעים ממנה משפטים חשובים דוגמת משפט ליוביל.

ניסוח פורמלי

תהא  קבוצה פתוחה במישור המרוכב, המכילה עיגול . אז לכל פונקציה  שהיא הולומורפית ב- ולכל  בפנים של העיגול, 
, כאשר  היא שפת העיגול ומגמת האינטגרל היא נגד כיוון השעון.
ניתן להרחיב את הנוסחה לכל הנגזרות של : 
.
למעשה, על פי משפט האינטגרל של קושי, המשפט תקף לא רק בעבור מעגלים אלא גם בעבור עקומים פשוטים סגורים כלשהם (כאשר הנקודה  נמצאת בתוך התחום המוגדר על ידי המסילה). כמו כן, די לדרוש כי הפונקציה תהיה הולומורפית בתוך התחום, ורציפה בלבד על השפה.
מנוסחאות אלו ניתן להוכיח את משפט השאריות, שמהווה הכללה מרחיקת לכת שלהן.
חסן אל-עסכרי

לידתו ומשפחתו

חסן אל-עסכרי נולד בסאמרא או במדינה, לאימאם השיעי העשירי עלי אל-האדי, וסאליל. את שנותיו הראשונות העביר בבית משפחתו בסאמרא עם אביו, שהיה במעצר בית בהוראת הח'ליפים העבאסים, שחששו ממרידת השיעים נגד השלטונות הסוניים.
קיימות מסורות שיעיות שונות לגבי מקור כינויו של חסן אבן עלי, "אל-עסכרי", שנגזר מן המילה הערבית "עסכר" - צבא. מסורת אחת טוענת כי מקור הכינוי בעיר מגוריו של חסן, העיר סאמרא, שבאותה העת חנו בה צבאות רבים של הח'ליפים. מסורת שיעית אחרת טוענת כי הח'ליף העבאסי קרא לחסן לבקרו בארמונו בבגדאד; הוא הורה לצבאו לצעוד מולו, כדי לשכנע את חסן בחוסר התוחלת של כל מרידה אפשרית (מאחר שהקהילה השיעית, שחסן שימש כמנהיגה, הייתה עוינת לשלטון העבאסי). כאשר הסתיים המסדר, ביקש חסן מהח'ליף להציץ בין שתי אצבעות ידו; הח'ליף ראה צבא גדול מזה שלו עצמו, הכולל פרשים וחמוש בחרבות וברומחים. הח'ליף, שנדהם מהנס, כינה אותו "אל-עסכרי".
לטענת מספר מקורות שיעיים, חסן נישא לשפחה ביזנטית, שהייתה נכדתו של קיסר רומאי, בשם נרג'ס. יש לציין, כי במקורות שיעיים אחרים לא מוזכרים נישואיו של חסן.

מאסר ושחרור

לטענת מקורות שיעיים, הוצא חסן ממעצר הבית שלו, והושם בבית הכלא בבגדאד. בתקופה זו של בצורת ורעב, הופיע מטיף נוצרי מול קהל מוסלמים, הרים את ידיו לעבר השמים, התפלל וגשם החל לרדת. הח'ליף דאג כי המוסלמים ימירו את דתם לנצרות בעקבות אירוע זה. חסן הבטיח כי ילך למקום הכינוס, ובעת שהנוצרי יבצע את הנס, הוא ישכנע את המאמינים להישאר מוסלמים. חסן הותר מכלאו והגיע למקום ההתקהלות, בעת שהנוצרי הרים את ידיו, התפלל וירד גשם, אל-עסכרי אמר לאחד מבני לווייתו להביא את העצם שמוחבאת בידו של המטיף. כשהעצם הובאה אליו, הוא אמר כי זוהי אחת מעצמותיו של הנביא מוחמד, שגרמה לתפילות הנוצרי להתקבל בשמים, והמאמינים הבינו את התרמית. האימאם חסן התפלל וגשם רב ירד לאדמה, והפך אותה לפורייה שוב. בתמורה, שוחרר חסן מכלאו, והושם חזרה בסאמרא תחת מעצר בית, הוא לא הורשה לבקר באל-מדינה.

למדנות

לטענת מקורות שיעיים, עסק חסן אל-עסכרי במהלך מרבית חייו בלימוד הקוראן והאסלאם. הוא חיבר מספר ספרים בנושא, ואף כתב ספר פירוש לקוראן בן 1,920 עמודים, שחוקרים בעתיד עשו בו שימוש. כמו כן, הוא הוסיף מספר רב של חדית'ים (שיעיים) על דבריו של מוחמד. הוא נחשב לאדם אמין, ומאמין אדוק.

מותו

חסן אל-עסכרי מת ב-1 בינואר 874 בסאמרא, כשהיה בן 27 או 28. לטענת השיעים, בדומה לאימאמים אחרים, הוא הורעל בהוראת ח'ליף מבית עבאס, על ידי ערבוב רעל על פירות שאכל. הוא הותיר אחריו ילד בשם מוחמד, שהיה אז בן חמש. השיעים מאמינים כי הילד הוא המהדי. מקורות סוניים רבים אינם מכירים בקיומו של מוחמד, וטוענים כי חסן לא היה נשוי ולא היו לו צאצאים.

הלווייתו

על פי מקורות שיעיים, במהלך ההלוויה, כשאחיו של חסן, ג'עפר אבן עלי, התכוון להוביל את התפילה, ניגש אליו בנו של חסן, מוחמד, ואמר לג'עפר כי הוא אינו יכול להוביל את התפילה בהלווייתו של אימאם, מאחר שאינו אימאם. מוחמד בן החמש ניהל את התפילה, ולאחר מכן נעלם בשל בואם של חיילי הח'ליף.

קבורתו

חסן נקבר במאוזוליאום שבו נמצא גם קברו של אביו, עלי אל-האדי, במסגד אל-עסכריה בסאמרא שבעיראק. באתר, שנחשב לקדוש עבור השיעים, ביצעו סונים קיצונים (בעלי קשר מסוים לאל-קאעידה) פיגוע תופת ב-22 בפברואר 2006, והרסו חלק גדול מהמבנה המפואר.
את חשיבותם הרבה של האימאמים עבור השיעים ניתן לראות בתגובתם לפיגוע זה, שהוביל להחרפת הסכסוך הבין-עדתי בעיראק, והתעצמותן של פעולות המיליציות השיעיות במדינה נגד המיעוט הסוני.
צמודת גלופה

צמודת גלופה היא צמודה של בולי דואר אשר מכילה את החלק של שולי הגיליון שעליו מודפס המספר הסידורי של הגלופה אשר שימשה להדפסת הבולים.
המספור של הגלופות הוא חלק אינטגרלי מבקרת האיכות של תהליך ההדפסה. בחלק מהמקרים, כמו במקרה של הפני האדום של בריטניה מופיעים המספרים על גבי הבולים. ברם, ההליך המקובל הוא הדפסת המספר על גבי שולי הגיליון.
בולים שהודפסו במספר צבעים מכילים מספר מספרי גלופות בשולי הגיליון. מספר לכל צבע. בולים שהודפסו בכמויות גדולות עשויים להכיל מספרי גלופה רבים.
אספני בולים שאפתנים במיוחד ישאפו להשיג גליונות שיציגו כל מספר גלופה אפשרי עבור הבול. קטלוגי בולים מיוחדים מנהלים רישום של מספרי הגלופות.
מריו בנדטי

ביוגרפיה

מריו בנדטי נולד בשנת 1920 בפאסו דה לוס טורוס, אורוגוואי. כשהיה בן ארבע עברה משפחתו לגור במונטווידאו. בשנת 1973 גלה מארצו מסיבות פוליטיות וחי בארגנטינה, בפרו, בקובה ובספרד. למן 1985 חילק בנדטי את חייו בין מדריד ומונטוידאו. בנדטי כתב מסות, סיפורים, שירה, מחזות, תסריטים, פזמונים, מאמרי ביקורת ספרותית ומאמרים עיתונאיים. הוא פרסם יותר מחמישים ספרים, ויצירתו תורגמה לעשרים ושלוש שפות. ספרו "ההפוגה" תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1996.
ב-17 במאי 2009 נפטר כתוצאה ממחלת הסרטן.
חוג האנדומורפיזמים

בתורת החוגים, חוג האנדומורפיזמים של חבורה אבלית או מודול M הוא החוג הכולל את כל האנדומורפיזמים של המודול, כלומר, את כל ההעתקות  השומרות על מבנה המודול. תפקידו של חוג האנדומורפיזמים בתורת החוגים מקביל לזה של חבורת האוטומורפיזמים בתורת החבורות - האנדומורפיזמים הם הסימטריות של המודול, וחוג האנדומורפיזמים מקודד את הקשרים בין המבנה לבין הסימטריות שלו.
אנדומורפיזם של חבורה אבלית הוא העתקה שומרת חיבור מן החבורה אל עצמה. כאשר מדובר במודול (שמאלי, מעל חוג R), נוספת הדרישה לכבד את פעולת הכפל בסקלר, כלומר  לכל . פעולת החיבור בחוג האנדומורפיזמים מוגדרת נקודתית, כלומר , והכפל הוא הרכבת פונקציות.
חוג האנדומורפיזם פועל בעצמו על המודול M, באופן ההופך אותו לבימודול מעל R (משמאל) ו- (מימין). חזרה על בניה זו מייצרת את חוג האנדומורפיזמים  של M מעל S, המצויד בהומומורפיזם טבעי , שהוא שיכון אם המודול נאמן. אם המודול פשוט ונאמן, אז תמונת השיכון צפופה (זהו משפט הצפיפות של ג'ייקובסון).
כאשר V מרחב וקטורי מעל שדה F, האידיאלים היחידים של חוג האנדומורפיזמים מגיעים מהגבלות על הממד של התמונה והגרעין של איברים. יש בניה כללית יותר המתאימה למודולים שיש להם תת-מודולים עיקריים:  הוא תמיד אידיאל (דו-צדדי) בחוג האנדומורפיזמים.
מודולים שחוג האנדומורפיזמים שלהם מקומי נקראים מודולי LE. חוג האנדומורפיזם הוא מושלם למחצה אם ורק אם המודול הוא סכום ישר של מודולי LE.
גרינוויל

מקור השם

גרינוויל נקראה בתחילה פלזנטבורג (Pleasantburg), אך בשנת 1831 שונה שמה לגרינוויל, ככל הנראה על שמו של גנרל ממלחמת העצמאות האמריקאית, גנרל נתן גרין (Nathanael Greene) או על שמו של אחד מתושביה הראשונים, אייזק גרין (Isaac Green).

היסטוריה

השטח שעליו שוכנת גרינוויל היה חלק מן האדמות המוגנות של שבטי הצ'רוקי לאחר חוזה פריז, שהביא לסיום מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. מתוקף היותו אזור מוגן, לא הורשה האדם הלבן להיכנס אליו, אך מספר משפחות של לבנים כבר התיישבו בגבולותיו וסוחרים לבנים היו עוברים דרכו בקביעות. האדם הלבן הראשון להתיישב בקביעות באזור היה ריצ'רד פיריס, אשר התחתן עם בת שבט הצ'רוקי וקיבל מן השבט מספר חלקות קרקע. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, תמכו אנשי הצ'רוקי בבריטים. בסוף אחד המבצעים בשנת 1776, הסכימו בני הצ'רוקי להסכם דוויט'ס קורנר, בוותרם על שטחים שכוללים את מחוז גרינוויל של היום למדינת קרוליינה הדרומית.
בשנת 1831 שינתה העיר את שמה מפלזנטבורג לגרינוויל, ובפברואר 1869 תוקנה אמנת העיר על ידי האספה הכללית של קרוליינה הדרומית, כך שגרינוויל הפכה מעיירה לעיר. במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 נודעה גרינוויל בתור מרכז הטקסטיל של הדרום.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שימשה גרינוויל מרכז אימונים למתגייסים חדשים. בעקבות זאת, הוחלט להקים בה את בסיס חיל האוויר "דונלדסון", שנבנה במהלך מלחמת העולם השנייה. הבסיס היה חשוב מאוד לכלכלתה של העיר ושימש עד שנות ה-60 של המאה ה-20 בסיס צבאי, עת הוחזר השטח שעליו הוקם לעיר. במקום הבסיס נבנה אזור עסקים.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 היו השחורים באזור נתונים להפרדה גזעית. אחד הביטויים של ההפרדה הגזעית היו ההגבלות שהוטלו על השחורים בשימוש בספרייה העירונית. דבר זה היה אחד המניעים לפעילותו של ג'סי ג'קסון.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 פצח ראש העיר דאז, מקס הלר, במיזם נרחב להחייאת מרכז העיר. הצעד הראשון והחשוב ביותר בתוכניתו היה שיווי מראה של רחובות למרכז. רחובות הוצרו מארבעה נתיבים לשניים, וכן נבנו כיכרות ופארקים ברחבי המרכז. שיפוץ זה של מרכז העיר הוביל להשקעות פרטיות נוספות וצמיחה ברחבי העיר. 70 מיליון דולר הושקעו בשיפוץ פארק פולס, שעל גדות נהר רידי ובבניית גשר תלוי להולכי רגל המשקיף על מפלי הנהר.

גאוגרפיה

גרינוויל שוכנת למרגלות הרי האפלצ'ים, במרחקים שווים כמעט בין אטלנטה לשארלוט. שטחה של העיר הוא 67.7 קמ"ר ובה גבעות רבות. בגרינוויל אקלים סובטרופי גשום עם חורפים קצרים ומתונים וקיצים חמים ולחים.

דמוגרפיה

בגרינוויל יש, נכון לשנת 2014, כ-62 אלף תושבים, מהם 62% לבנים, 32% שחורים, 3% היספנים והשאר מגזעים אחרים. זוהי העיר הגדולה במטרופולין גרינוויל-מולדין-איזלי בו מתגוררים כ-850,965 תושבים.
נאדיה תוויני

נאדיה תוויני (בצרפתית: Nadia Tueni, בערבית: ناديا تويني; תעתיק מדויק: נאדיא תויני; 1935-1983) הייתה משוררת לבנונית אשר כתבה בשפה הצרפתית.

ביוגרפיה

נאדיה תוויני נולדה בכפר בעקלין שבהרי השוף, לבנון, בשם נאדיה חמאדה לאב לבנוני דרוזי, מוחמד עלי חמאדה, ולאם צרפתייה נוצרייה. אביה היה דיפלומט וכיהן כשגריר לבנון ביוון. אחיה, מרואן חמאדה, הוא פוליטיקאי וחבר פרלמנט ואחיה השני עלי חמאדה הוא עיתונאי מוכר אשר כותב ביומון "א-נהאר". תוויני התחנכה בבתי ספר צרפתיים בביירות ובאתונה, שם התגוררה בתקופת עבודתו של אביה כשגריר לבנון ביוון. עם תום לימודיה התיכוניים החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת סנט ג'וזף.
בשנת 1954 נישאה לע'סאן תוויני, עורך "א-נהאר" ולעתיד חבר פרלמנט. לשם נישואיה המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית ועזבה את לימודי המשפטים. לזוג תוויני נולדו שלושה ילדים – שלושתם מתו בנסיבות טרגיות: בתה הבכורה נאילה (ילידת 1955) נפטרה ממחלת הסרטן בהיותה בת שבע; בנה הצעיר, מכרם, נהרג בתאונת דרכים בפריז ב-1986; ובנה השני, ג'בראן, שהיה עורך "א-נהאר" וחבר פרלמנט אנטי-סורי, נרצח בהתנקשות על רקע דעותיו הפוליטיות ב-12 בדצמבר 2005. נכדתה של תוויני, הנושאת את שם דודתה המנוחה, נאילה תוויני, היא עיתונאית ידועה וחברת פרלמנט.
תוויני זכתה ב"פרס האקדמיה הצרפתית" (בצרפתית: Prix de l'Académie Française), והיא נחשבת לאחת מגדולי המשוררים הלבנוניים במאה העשרים. עם זאת, יחסית למשוררים לבנונים אחרים מתקופתה, יצירות מעטות שלה הודפסו. הראשונה שבהן, "טקסט בלונדיני" (בצרפתית: Les Texts Blonds), יצאה לאור שנה לאחר מות בתה נאילה, בשנת 1963, ונכתבה על תחושות האובדן של המשוררת. מרבית שיריה עוסקים ברגשות ואהבה אך היא כתבה גם על הטבע, נופי העולם ועל לבנון (שיריה על לבנון אוגדו והודפסו בספר בשם "לבנון"). כמו כן, עבדה החל משנת 1967 כעורכת העיתון הלבנוני "Le Jour" אשר יצא לאור בצרפתית.
תוויני התגוררה בביירות, שם גם נפטרה בשנת 1983 לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
קירנן שיפקה

שנותיה המוקדמות

שיפקה נולדה בשיקגו, אילינוי, למפתח נדל"ן בשם ג'ון יאנג שיפקה ולארין אן (לבית ברנן). לשיפקה יש אחות. מאז גיל חמש שיפקה לוקחת שיעורים בריקודים סלוניים. כששיפקה הייתה בת שש, משפחתה עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה, על מנת לתמוך בקריירת המשחק שלה.

קריירה

שיפקה החלה לעשות דוגמנות לעיתונים מסחריים כשהייתה תינוקת. כחלק מאנסמבל השחקנים של "מד מן", היא זכתה בפרס איגוד שחקני המסך לביצועים יוצאי דופן על ידי אנסמבל בסדרת דרמה ב-2008 וב-2009.
שיפקה זכתה לשבחים על משחקה ב""מד מן". כשהוא נקב בשמה כמועמדת החלומות של בקטגוריה "שחקנית אורח יוצאת הדופן בסדרת דרמה" עבור פרס אמי, המבקר דייל רו מ-"Austin, Texas American-Statesman" העיר, "השחקנית בת ה-10 כל כך השפיעה בדמותה של סאלי דרייפר המתוסבכת בעונה הקודמת שזה נראה מוזר שרק עתה היא קודמה לתפקיד ראשי בסדרה. אם התפקיד של שיפקה בהמשך הסדרה - התמודדות עם נישואיהם השבורים של הוריה ולהיכנס לגיל הטיפש-עשרה בשנות ה-60 הסוערות - יישאר מדהים כפי שהיה בעונה השלישית, זוהי משאלה נועזת שיכולה להתגשם בשנה הבאה."
למרות שבתחילה הופיעה בסדרה בתפקיד משני, שיפקה קודמה לתפקיד ראשי עם תחילת העונה הרביעית של "מד מן". שיפקה קיבלה את התפקיד לאחר שביצעה שני אודישנים.
בנוסף לעבודתה ב"מד מן", שיפקה הופיעה בסרטים "הפרחים בעליית הגג" וב"בתו של בלאקוט".
בשנת 2014, שיפקה נכנסה לרשימת "25 בני נוער המשפיעים ביותר של 2014" על ידי מגזין טיים. באותה שנה, "IndieWire" כלל אותה ברשימה "20 השחקנים מתחת לגיל 20 ששווה לצפות בהם".
בשנת 2017, שיפקה גילמה בתפקיד משני את דמותה של ב. ד. היימן, בתה של בטי דייוויס, בעונתה הראשונה של הסדרה "אויבות".
בינואר 2018, הוכרז ששיפקה עתידה לגלם את דמותה של המכשפה סברינה ספלמן ב"הרפתקאותיה המצמררות של סברינה", סדרת טלוויזיה שנמצאת תחת הפקתם והפצתם של נטפליקס ומבוססת על קומיקס באותו השם.
בינואר 2019, הוכרז כי שיפקה תככב בקומדיה רומנטית לכבוד חג המולד תחת השם "Let It Snow" בבימויו של לוק סנלין. הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם, והצילומים החלו בפברואר 2019.
פודיל

פודיל

פודיל ההיסטורית הוא אחד האזורים הכי עתיקים של העיר, עריסת חיי המסחר והמלאכות שלו. עדיין קיימים בו הרבה מסממניו ההיסטוריים והאדריכליים ובזמנים האחרונים התגלו בו אף אתרים ארכאולוגיים חדשים.  
בין האטרקציות המיוחדות של האזור הזה ניתן לציין:מנזר עליית השמיים בקייב (מנזר פרוליבסקי)  
מנזר הלצת היושר (פוקרובסקי), האוניברסיטה הלאומית של קייב - האקדמיה מוהילה, ביתו של איוואן מזפה, ביתו של פטר הגדול, המזרקה של שמשון, גבעת המצודה (הורה זמקובה), המורד אנדריביסקי   
- החיבור הראשי בין פודיל ובין עיר העילית האדמיניסטרטיבית, המורד בוריצ'יב, הנמל קייב, הרכבל של קייב, ככר הדואר וככר קונטרקטובה (קונטרקטובה פלושצ'ה).  
הראיון המודרני פודיל, יחד עם צביונו התיירותי והתרבותי, מהווה גם אחד מאזורי העסקים, המסחר והתחבורה העיקריים של קייב.

ה"ראיון" פודיל

ה"ראיון" פודיל כיחידה מנהלית נוצר בימי השלטון הסובייטי בשנת 1921 על בסיס אחד האזורים ההיסטוריים הגדולים של קייב. בתוך הראיון נכללו השכונות וינוהראדאר, קרניובקה, חלק מניבקי, חצי האי ריבלסקי, שכונת מוסטיצקי, ופודיל ההיסטורית. 
האזור שבגבול הצפון של ניז'ני ואל נקרא בעבר "פלוסקאיה צ'אסט" או "פלוסקאיה סלובודה" ועד למלחמת העולם השנייה אוכלס על ידי אוכלוסייה יהודית ענייה.

דמוגרפיה

לפי הערכות משנת 2010 גרים בפודיל כ-180,500 תושבים.

היסטוריה של פודיל

פודיל הוא האזור העתיק ביותר של קייב. משמעותו שמה היא קשורה למיקומו "למטה". רחובות מסוימים של פודיל שימשו בימי רוס של קייב לסוחרים ולבעלי מלאכה, משם השמות "דגטיארי" (רחוב הזפתים), "גונצ'ארי" (הקדרים), קוז'מיא'קי (הבורסקאים) שניתנו לרחובות. (בימינו הרחוב קוז'מיאקי נקרא ווֹזדוויז'נקה ומתגוררים בו הרבה אילי הון ). פעל כאן נמל ומכס .כמה מבתי השכונה מקורם במאות ה-11-9. לאורך הנחל גליבוצ'יצה נבנתה אז שורה של ביצורים, הנראים כיום ברחוב ורחני ואל (הפיר האליון) וניז'ני ואל (הפיר התחתון). מרכז העיר העתיקה היה טורז'ישצ'ה, כיום ככר קונטרקטובה.
לפודיל מקום חשוב בתולדות הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה ושל רוסיה. כחצי מאה לפני האימוץ הרשמי של הדת הנוצרית אורתודוקסית על ידי שליטי הארץ, בפודיל נפתחה הכנסייה האורתודוקסית הראשונה שברוסיה כולה. מומחים סבורים כי היא ניצבה במקום של הכנסייה איליה הקדוש של ימינו. בשנת 899 תושבי העיר הוטבלו לנצרות במי נחל פוצ'אינה. את בני הנסיך ולדימיר הראשון הטבילו במעין חרשצ'אטיצקי.
אחרי הרס החלק העליון של העיר  על ידי הפולשים המונגולים, פודיל הפכה לרובע המרכזי של קייב. במאות ה-14-19 כאן נמצאו בית המשפט, "האחווה של קייב" שהיווה מוקד התנגדות לחדירת הדת הקתולית לאוקראינה והאקדמיה מיסודו של פטרו מוגילה.
במאה ה-17 התחוללה במקום בניה מואצת. החל משנת 1797 התקיימו בה ירידים שנתיים. על 2008 בתיה מתוך 3672 הבתים של קייב כולה, פודיל הפכה שדכונה הכי מאוכלסת בעיר.
אולם הדליקה הגדולה משנת 1811 החריבה את הרובע במידה רבה והמראה שלה אחרי שיקום השתנה. הרובע תוכנן מחדש ונבנו הרבה רחובות חדשים שנשארו עד ימינו. אז נבנו למשל בית קונטרקטובי, המשמש בימינו את האוניברסיטה הלאומית על שם פטרו מוגילה, פסאז' הקניות וכו'. בשנים 1970-1960 נסקרה המורשת ההיסטורית של המקום ונמנו בו למעלה מ 3,000 מבנים, כולל 226 אנדרטאות, 431 מתחמים אדריכליים ו-99 מבנים ממוריאליים.

תעשייה

בשטח הראיון - בגבולו הצפוני מתרכזים כ-50 מפעלים, ביניהם ידועי שם בעולם: מפעל "זאו" ליינות מבעבעביים מסוג שמפניה "סטוליצ'ני", "מפעל הבירה בפודול", המפעל "זאו" לויטמינים, המפעל לתרופות "פארמאק".
פרנק מריל

תחילת דרכו

מריל נולד ב-4 בדצמבר 1903 בהופקינטון, שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית. ב-1922 הוא התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי, והגיע לדגת סמל ראשון. ב-1925 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), וסיים אותם ב-1929. במקביל מריל סיים ב-1932 תואר ראשון בהנדסה צבאית מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. ב-1938 מונה לנספח הצבאי בטוקיו, ובתפקידו זה למד את השפה היפנית. ב-1941 נשלח לפיליפינים כאחד מנאשי צוותו של דגלאס מקארתור. באותה שנה הוא נשלח לראנגון שבבורמה הבריטית. בדצמבר של אותה שנה ביצעו היפנים את המתקפה על פרל הארבור, גוררים בכך את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ובינואר 1942 פלשו היפנים לבורמה, מתחילים בכך את המערכה על בורמה. מריל נותר בבורמה במהלך שני האירועים הללו. ב-25 במאי 1942 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וב-8 בינואר 1943 לדרגת קולונל. קידומו לדרגת בריגדיר גנרל ב-8 בנובמבר של אותה שנה, הפך אותו לאחד הגנרלים האמריקאים הצעירים ביותר מאז מלחמת האזרחים של ארצות הברית. באותה תקופה הוא החל להתקרב אל הגנרל ג'וזף סטילוול, ופיתח מחלת לב.

לאחר המלחמה

לאחר סיום המלחמה הוצב מריל בפיליפינים, וב-1946 הועבר לסן פרנסיסקו והוצב במטה הארמייה השישית שהייתה אז תחת פיקודו של סטילוול. במאי של אותה שנה הוא הוביל שתי מחלקות ימיות כדי לדכא התקוממות אסירים שפרצה בבית הסוהר הפדרלי אלקטרז. מה שנודע כקרב אלקטרז. ב-1 ביוני של אותה שנה, הוא הורד לדרגת בריגדיר גנרל, וב-30 ביוני 1948 הוא פרש מהצבא. לאחר פרישתו הפך לממונה על הכבישים בניו המפשייר, ובתחילת דצמבר 1955 מונה לנשיא "האגודה האמריקאית לכבישים מדינתיים וגורמי תחבורה" (AASHTO), אולם זמן קצר לאחר מכן, ב-11 בדצמבר, נפטר מריל בפרננדינה ביץ' שבפלורידה והוא בן 52.
בסרט מבצע בורמה, מגלם את דמותו של מריל השחקן ג'ף צ'נדלר.
Joy to the World

Joy to the World (מילולית: "שמחה לעולם") הוא מזמור שחיבר כותב המנוני התפילה האנגלי אייזק ווֹטס ופורסם ב-1719. המנגינה המקובלת הולחנה על ידי המוזיקאי האמריקני לוול מייסון ב-1836. זהו אחד ממזמורי חג המולד הנפוצים והמוכרים ביותר בעולם דובר-האנגלית.

רקע

המזמור נדפס לראשונה באסופת יצירותיו של ווטס מ-1719, "תהלים לדוד: כפי לשון הברית החדשה ומותאמים לתפילה הנוצרית". המילים הן עיבוד בהשראת תהלים, צ"ח, ושואבות גם מתהלים, צ"ו ובראשית, ג'. הן מבטאות ציפייה לביאה השנייה של ישו בקץ הימים. אמה מייסון עמדה על כך שווטס, גדול מחברי ההמנונים בימיו, גילם במזמור את הסגנון שאפיין אותו בכל עבודתו. מחד, רצה ליצור חוויה חושית חזקה שתרתק את השרים ותגרום להם להתרגש ולשמוח, כפי שהתבטא בחזרות התכופות על מילים כמו "רננו" ו"גיל"; מאידך, לא רצה להרחיק מדי ולהביא אותם לידי היסחפות אקסטטית גמורה על סף קלות הראש, שהיה בה כדי לפגום בתחושת היראה הדתית. התעוררות הרגש הגס, הגופני של ההתלהבות מותנה ושולבה בפניות לשכל ולאמונה המצננות עם מונחים כ"אמת" ו"צדק", כך שמתוך כל זה יועבר לבסוף מסר חינוכי. מבנה השיר היה פשוט, מתאים לכל גיל, ונעדר קטעים מורכבים מדי שהיו מונעים מהקהל המתוחכם-פחות לחוות במלוא עומקה את חווית הזמרה. שניוּת אחרת הייתה האופן בו שאב ווטס מהמקורות, אך בלי להיצמד לטקסט ותוך ריכוך מסרים קשים וחודרים מדי – דבר שזיכה אותו בביקורת קשה בימיו ממשוררים שדבקו בלשון המקרא וראו בכל סירוס שלה פגימה בקדושת המסר וכמעט חילול הקודש. בסיכומו של דבר, מילות המזמור היו כלליות דיין וביטאו רגש דתי מספק כדי להתקבל על כל אוכלוסייה. למרות שווטס חיברו (כמו את כל מזמוריו) מתוך תודעה קלוויניסטית מובהקת, הוא התאים בקלות לאנגליקנים, אוניטרים ופרוטסטנטים אחרים.
ידוע של"גילי תבל" הולחנו מספר מנגינות, אך זו המקובלת והמפורסמת (שמוכרת בשם "אנטיוכיה") הולחנה ב-1836 על ידי לוול מייסון. המנגינה חוברה תוך השפעה רבה מהאורטוריה "משיח" לגאורג פרידריך הנדל, והדבר הניע את מייסון לייחס אותה לו (בין אם מתוך הכרה בהשפעה או רצון לשוות ללחן יוקרה), טענה שגויה החוזרת בחלק מהפרסומים. במקור, לא התכוון ווטס כלל שההמנון ישמש כמזמור חג מולד אלא כתוספת כללית לתפילה בכנסייה; המילים לא מזכירות כלל את עניין החג עצמו ואינן מתייחסות ללידת ישו אלא לביאתו השנייה בלבד. אבל עם הזמן, יצירתו התקבלה ככזו והפכה לאחת משירי החג המפורסמים ביותר. המזמור נדפס ב-1,619 אסופות המנונים שונות בצפון אמריקה לבדה. כמו כן, זכה לגרסאות כיסוי מרובות. בין היתר שרו אותו הסופרימס ב-1965, אנדי ויליאמס ב-1974, בוני אם ב-1984, נטלי קול ב-1994, מריה קארי באותה שנה, ויטני יוסטון ב-1996, קליי אייקן ב-2004 ופיית' היל ב-2008.
שערי לודור

שערי לודור (באנגלית: Gates of Lodore) הם פרצה נופית בהרי יואינטה בכניסה של הנהר גרין לקניון לודור (Canyon of Lodore), קניון בצפון-מערב מדינת קולורדו בארצות הברית. השם "שערי לודור" הפך לשם נרדף לקניון לודור ובשני השמות נעשה שימוש לחלופין. הקניון מתחיל כאשר הנהר גרין נפרד מעמק בראונס פארק (Brown's Park) וחוצב את דרכו ברכס הרי יואינטה כשהוא מתפתל לאורך 29 קילומטרים עד סוף הקניון בפארק אקו, שבו נשפך נהר ימפה לנהר גרין.
את הכינוי "שערי לודור" העניק למקום הגאולוג וחוקר הארצות ג'ון וסלי פאוול בעת שמשלחתו הפליגה בנהר גרין ב-1869 בדרכה לנהר הקולורדו. מקור השם בפואמה הרומנטית "אשדות לודור" (Cataract of Lodore), מאת המשורר האנגלי בן המאה ה-19, רוברט סותי (Robert Southey‏; 1843-1774), המתארת את מפלי לודור בקאמבריה שבצפון אנגליה.
שערי לודור וקניון לודור הם חלק מהמונומנט הלאומי דינוזאור.
ביגנוניים

מאפיינים

מוצא מרבית מיני המשפחה באזורים הטרופיים של אמריקה הדרומית, אולם מינים רבים מצויים גם בסין, הודו, אוסטרליה, אפריקה הדרומית ואמריקה הצפונית. רוב הצמחים הם שיחים, עצים או מטפסים. עליהם בדרך כלל מורכבים, מנוצים או מנוצים-פעמיים. הפרחים גדולים, בעלי עטיף כפול. הכותרת דמוית משפך או חצוצרה, כמעין צינור מוארך שבקצהו אוגן הנפתח לצדדים. לעיתים הכותרת שִׂפתנית. הפרי הוא הלקט הנפתח לאורכו, והזרעים בחלק מהמינים בעלי כנפיים קרומיות. רבים מהמינים מפרישים צוף ומושכים אליהם ציפורים המסייעות בהאבקתם.
שמה של משפחת הביגנוניים נגזר משם הסוג ביגנוניה, שנקרא על שם הסופר והספרן הצרפתי ז'ן-פול ביניון (Jean-Paul Bignon). בעבר כלל סוג זה מינים רבים, אולם מחקרים פילוגנטיים הביאו לפיצול הסוג, לחלוקה מחדש של המינים במשפחה לסוגים שונים, ולאיחוד מינים אחרים. הדבר גורם לכך שרבים מהצמחים הפופולריים במשפחה מוכרים ביותר משם אחד. בנוסף לכך, קיימים בתרבות זני מכלוא אשר לא תמיד ידוע מהם המינים שמהם פותחו. בקרב גננים ושתלנים יש המוסיפים לכנות רבים מהמינים במשפחה בשם הכולל "ביגנוניה". באנגלית מכונים חלק מהצמחים בשם "Trumpet Vine" ("מטפס חצוצרה"), על שום צורת פרחיהם.