google/wiki40b huggingface dataset:
רכבת נוסעים דו-קומתית

רכבת נוסעים דו-קומתית נועדה לתת מענה לעלייה בכמות הנוסעים בתחבורת הרכבות, תוך צמצום הצמיחה במספר הרכבות הנדרשות להפעלה לאורך קו שירות, ומבלי לפגום בנוחיות הנסיעה בדרך של הקטנת מרווח הישיבה או בדרך אחרת.

היסטוריה

כלי התחבורה הציבורית הראשונים שנבנו בשתי קומות היו אוטובוסים וחשמליות. הרכבות הדו-קומתיות הראשונות נמשכו על ידי סוסים, ומושבים הוצבו על גג הקרון שבדרך כלל לא היה מכוסה בגג משלו. ברכבות של ממש הופעלו קרונות דו-קומתיים החל מ-1868. הראשונות פעלו לאורך קו הרכבת שבין המבורג-אלטונה לקיל, ולקרונותיה הייתה קיבולת של 50 נוסעים בקומה התחתונה ו-32 נוסעים נוספים בעליונה. קרונות דו-קומתיים אלה לא היו בנויים באופן הדומה לקרונות הדו-מפלסיים המוכרים כיום, אלא היו עשויים משתי קומות של ממש. באותה שנה החל לפעול קו רכבות דו-קומתי גם בזילנד שבדנמרק (Sjaellandske Jernbaneselskab) וקרונותיו יכלו להכיל עד 100 נוסעים בישיבה. בשנים שלאחר מכן הוכנסו רכבות דו-קומתיות לשירות גם באוסטריה, הולנד, ברלין, צרפת ובבווריה, וכיום הן נמצאות בשימוש במדינות רבות ברחבי העולם.

אפיון

גובהן של רכבות מוגבל על ידי מנהרות, קווי מתח וגשרים. כדי לא לגרום לגידול קיצוני בגובה הרכבות, נבנות רכבות נוסעים דו-קומתיות אגב הנמכת רצפת הרכבת בין החוגונים והחלפת הקומה הבודדת בשני מפלסים. באזור החוגונים עצמם, בו לא ניתן להנמיך את רצפת הקרון, ממוקמות דלתות הכניסה אל הקרונות ובחלק זה יש בדרך כלל קומה אחת בלבד ממנה עולות מדרגות אל המפלס העליון ומדרגות יורדות אל המפלס התחתון. לעיתים ממוקמות דלתות הכניסה במפלס התחתון של הקרון ויש להשתמש במדרגות אך ורק כדי להגיע אל המפלס העליון. לעיתים קרובות נבנות רכבות נוסעים דו-קומתיות בצורת קשת וזאת על מנת להתאים לצורתן של המנהרות הקלאסיות ששיא גובהן במרכזן.

קרון גלריה

"קרון גלריה" (Gallery car) הוא קרון רכבת נוסעים דו-קומתי בו אין חלוקה מלאה לשני מפלסים נפרדים, ושני המפלסים נמצאים בחלל אחד כשלאורך המפלס העליון יש פרוזדור הדומה למרפסת והמאפשר הגעה אל המושבים במפלס זה. תכנון זה נועד לתת מענה לצורכי הכרטיסן לעשות את עבודתו בשני המפלסים בו זמנית מבלי צורך להוסיף כרטיסן נוסף ברכבת.

קרון כיפה

"קרון כיפה" (Dome car) הוא קרון שלעיתים רק חלק ממנו בנוי משני מפלסים, וסביב המפלס העליון חלונות המאפשרים מראה פנורמי של הנוף. הנסיעה בקרונות אלה כרוכה לעיתים קרובות בתשלום נוסף.

רכבת דו-קומתית בישראל

רכבת ישראל קיבלה לרשותה קרונות דו-קומתיים לראשונה בשנת 2001. הקרונות, כולם תוצרת חברת בומברדייה הקנדית, מופעלים בדרך כלל בקבוצות של ארבעה או חמישה כאשר הקרון שבאחד מקצוות הרכבת הוא קרון כוח/ניהוג, המספק כוח למערכות התאורה ומיזוג האוויר בקרונות. בקצה השני של הרכבת מחובר קטר, בדרך כלל מתוצרת חברת אלסטום הצרפתית. הרכבת נגררת או נדחפת על ידי הקטר כאשר הנהיגה בפועל מבוצעת מהקטר או מקרון הניהוג בהתאם לכיוון הנסיעה. אורכם של קרונות הנוסעים 26.80 מטר, גובהם המרבי 4.70 מטר ורוחבם 2.77 מטר. בכל קרון רגיל 142 מקומות ישיבה ובקרון הכוח/ניהוג 79 מקומות. אורכה של הרכבת ללא הקטר מגיע ל-108 מטר, יש בה 505 מקומות ישיבה והיא מסוגלת להסיע עד 1,000 נוסעים במהירות מרבית של 160 קמ"ש. קרונות אלה מוצעים גם בגרסה חשמלית אך בישראל מערכת הרכבות טרם חושמלה. רכבת ישראל ממשיכה ומצטיידת בקרונות נוספים מסוג זה המשמשים בכל קוויה, למעט הקו לירושלים.
תיאטרון האמזונאס

תיאטרון האמזונאס (בפורטוגזית: Teatro Amazonas) הוא בית האופרה של העיר מנאוס, השוכנת לגדות נהר האמזונאס בצפון ברזיל.
בסוף המאה ה-19 נהנה אזור האמזונאס משגשוג כלכלי, כתוצאה מהתפתחות תעשיית הגומי. ערים כמנאוס, בלם ופורטו וליו שבברזיל, וכן איקיטוס שבפרו גדלו והתפתחו במהירות. פרנסי העיר מנאוס שאפו להקים בעירם בית אופרה מפואר, כמו בערים החשובות בעולם. ב-1882 אישר מושל מחוז אמזונאס תקציב להקמת בית האופרה, וב-1883 נבחר משרד אדריכלים פורטוגלי מליסבון לשם תכנונו. היסודות הונחו ב-1884, והבנייה נמשכה לסירוגין עד 1896. ב-7 בינואר 1897 נחנך תיאטרון האמזונאס באופן רשמי, כשעל בימתו הועלתה האופרה לה ג'וקונדה מאת אמילקארה פונקיילי. 
בית האופרה נבנה בפאר רב, בהשראת אדריכלות הרנסאנס, ורבים מחומרי הגלם ששימשו לבנייתו והאלמנטים המקשטים אותו הובאו במיוחד מאירופה. הרעפים הובאו מאלזאס, הריהוט עוצב בפריז בהשראת רהיטיו של המלך לואי החמישה עשר, וגרמי המדרגות, העמודים והפסלים הפזורים ברחבי התיאטרון נוצקו משיש איטלקי מקרארה. התאורה הפנימית בבית האופרה כללה 198 נברשות, 32 מהן מזכוכית מוראנו. את התיאטרון מעטרים פסלים רבים בדמויותיהם של מלחינים ומחזאים בעלי שם, הן מהעולם (כגון ג'וזפה ורדי, וולפגנג אמדאוס מוצרט או מולייר) והן מברזיל (כגון הייטור וילה לובוס וקרלוס גומס).
חלק מהקישוטים עוצבו בהשראת האזור. כך, למשל, המסך שעל הבמה מעוטר באיור "מפגש הנהרות", המתאר את מפגש הנהרות ריו נגרו וסולימואס, שבסמוך לעיר. מפגש זה, שבו ניכרים הבדלי הגוונים בצבעי המים, היווה השראה גם לרצפת העץ בקומה השנייה של התיאטרון, העשויה שתי וערב של לוחות עץ בגוונים כהים ובהירים. בנוסף, 26 אלף אריחי קרמיקה בצבעי דגל ברזיל מכסים את כיפת התיאטרון.
אף שהוקם כבניין אופרה, נערכו בתיאטרון האמזונאס בעיקר מופעי תיאטרון ומוזיקה, והוא אף מארח פסטיבל קולנוע שנתי. למעשה, בין 1911 ל-2001 לא הוצגה בו אף לא אופרה אחת. באותה שנה החליט מושל מדינת אמזונאס להגדיל את ההשקעה בתקציב התרבות. מופעי האופרה חזרו, ומאז 2004 נערך בתיאטרון פסטיבל אופרה שנתי. בנוסף, הוקמו מקהלה, להקת בלט ותזמורת שתיאטרון האמזונאס הוא אולם הבית שלהם (אם כי התזמורת מתבססת בעיקר על נגנים ממזרח אירופה ולא על נגנים מקומיים).
לאורך השנים שופץ הבניין מספר פעמים, האחרונה שבהן בין 1988 ל-1990. הוא מכיל כיום 701 מקומות ישיבה, חלקם באולם עצמו וחלקם בשלוש קומות של יציעים פרטיים, המרכזי שבהם שמור למושל מדינת אמזונאס. ב-1966 הוכרז התיאטרון כאתר מורשת לאומית.
דוד הראשון, מלך קאחתי

ביוגרפיה

דוד היה בנו של אלכסנדר השני, מלך קאחתי. ממלכת קאחתי הייתה ממלכה באזור מזרח גאורגיה של ימינו. קאחתי סבלה מקרבתה אל האימפריות השונות באזור ובמיוחד האימפריה העות'מאנית, האימפריה הספווית ונסיכות מוסקבה. מלכי קאחתי נאלצו לתמרן בין המנהיגים השונים ללא הרף.
בתחילת שנת 1601, חלה אביו אלכסנדר השני. דוד ניצל את ההזדמנות והפך למעשה לשליט בפועל של הממלכה. בהמשך התאושש אלכסנדר ממחלתו, אולם דוד סירב לוותר על סמכויותיו והכריח את אביו להתפטר. אלכסנדר פרש למנזר, ודוד הוכתר כמלך קאחתי. עם זאת, אחיו הצעיר הנסיך גאורגי לא השלים עם המצב החדש, ולמרות שדוד הצליח לפייס אותו בתחילה עם נכסים ומתנות, בהמשך הנהיג גאורגי מרד אצילים כנגד דוד. דוד דיכא את המרד באכזריות, 17 מתומכיו של גאורגי הוצאו להורג והוא עצמו נכלא.
דוד המשיך במדיניות החוץ שהנהיג אביו. הוא חיזק את ידידותו עם נסיכות מוסקבה, ויצא למשלחת עונשין כנגד נאגזור, הנסיך המתמרד מאזור אראגווי. הוא מת במפתיע ב-21 באוקטובר 1602. אביו ניצל את מותו, יצא מהמנזר וחזר ותפס את השלטון.
יעקוב צנוע

ביוגרפיה

אמו של יעקב צנוע הייתה יהודיה מצריה ואביו, רפאל צנוע - יהודי איטלקי ששימש יועץ לאחד מבני משפחת משנה המלך המצרי, אחמד פאשה יגן, נכד של מוחמד עלי. יעקב צנוע למד בילדותו תלמוד תורה אחר כך למד בבית ספר יסודי, תוך רכישת ידע בשפות ובכתבי הקודש של הנצרות והאסלאם. בגיל 13 דיקלם שיר שהוא חיבר בפני האמיר אחמד פאשה יגן,שהתרשם מאוד מכישורי הילד ומימן לו לימודי ספרות ואמנות בליבורנו באיטליה, בשנים 1853 עד 1855. באיטליה התוודע צנוע לספרות ולתיאטרון האירופאי, והושפע גם מבחינה פוליטית על ידי תנועת הקרבונארי.

תיאטרון

ניסיונות הראשונים בתיאטרון הוא עשה בשנת 1869. מירב ההצגות שהוא העלה, היו מחזות שהוא תרגם באנגלית, צרפתית ואיטלקית. הוא העלה את המחזות בתיאטרון ברובע אל־אזבקיה, צפון-מזריחת לכיכר תחריר. הוא היה הראשון שהעלה שחקניות על הבמה. פרסומו הלך וגדל, וגם השליט אסמאעיל פאשא ביקש ממנו להציג בארמונו וכינה אותו "מולייר המצרי". אבל כשהעלה שם מחזה סאטירי בשם "המולדת והחירות", שבו ביקר את שחיתות השלטון, זעם השליט וסגר את התיאטרון. צנוע ברח לצרפת למשך שנתיים. 
 
צנוע כתב מחזות רבים, כמו " أبو ريدة وكعب الخير", " العليل ", " بورصة مصر ", " الأميرة الاسكندرانية ".

עיתונות ופעילות ציבורית

היה מקורב לג'מאל א-דין אל-אפגאני ולמוחמד עבדה. 
בשנת 1872 הקים שני מועדונים מדעיים - "מועדון הקדמה" ו"מועדון חובבי המדע" ונבחר לעמוד בראשם. בשנת 1874 יצא לחו"ל למסע למשך 4 שנים באירופה,עת שחקר את דרכי   הממשלות, החברות והאנשים ביבשת זו. 
בשנת 1877 הוא ייסד עיתון סאטירי בשם "أبو نضارة" (אבו נדארה; "أبو نظارة" – "בעל המשקפיים"), עיתון שזכה לתפוצה רחבה ולפרסום רב. "אבו נדארה" היה העיתון הראשון בשפה הערבית ששילב קריקטורות, כמו גם העיתון הראשון שנכתב בערבית מצרית מדוברת (ולא בערבית ספרותית) כחלק מאופיו העממי והסטאירי. גם בעקבות פרסום עיתון זה התנגש צנוע עם השלטונות, ושוב הוא נאלץ לגלות ממצרים. הוא המשיך לפרסם תחת שמות שונים את העיתון, שהוברח למצרים והופץ גם בחלקים אחרים של העולם הערבי. כשכבשו הבריטים את המצרים, הוא המשיך את התקפותיו, הפעם נגד הבריטים, והוא זה שיצר את הסיסמה "מצרים למצרים" שנהפכה למטבע לשון נפוץ. 

הוא מעולם לא חזר למצרים ואמר, שלא יחזור כל עוד יישלטו שם הבריטים. נפטר בשנת 1912 בפריז.
בשנת 2001 יצא ספר במצרים המנסה לערער על המיתוס של יעקוב צנוע כאבי התיאטרון המצרי, והספר יצר פולמוס רחב, שנמשך עד היום.
לידת שאקה

תיאור

הפסל הוא מטיפוס פסלים דומים המציגים את דמותו של גאוטמה בודהה (הבודהא) במרכזה של קערה, כסמל ללידתו. על פי המיתולוגיה הבודהיסטית בודהא הגיח בלומביני מצידה הימני של אמו מאיה, אם בודהא. דמות  הבודהא חזיתית. ידו האחת מונפת כלפי השמיים בעוד ידו השנייה מופנית אל האדמה. פלג גופו העליון עירום ולמותניו הוא לובש בגד ארוך שקפליו מדגישים את הגוף. הפסל מתוארך לשנים 794-710, תקופה הידועה כ"תקופת נארה". הבסיס המקורי עליו עמדה הדמות אבד, והוא הוחלף במעמד עשוי עץ מגולף בדגם פרח לוטוס.
קערת הברונזה של הפסל היא הגדולה בין הפסלים מטיפוס זה. הדופן החיצונית שלה מעוטרת בדמויות אדם, ציפורים, פרפרים ובעלי חיים נוספים על רקע של תיאור נוף. תיאורים אלו נושאים אופי חילוני, והם מבטאים את השפעת האמנות הסינית על התרבות היפנית בתקופה זו.
סו טונג

רקע כללי

סו טונג נולד ב-21 בינואר 1963 בסין בעיר סאזהאו. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו והחל ללמוד באוניברסיטת בייג'ינג בשנת 1980. לאחר הלימודים קיבל משרת הוראה בבית ספר בעיר נאנז'ינג והוא שימש כמורה זמן קצר בלבד. ב-1983 הוא הצטרף אל צוות העורכים של מגזין ספרות סיני, שראה כשליחות את טיפוחם של סופרים סינים צעירים. החל מאמצע שנות השמונים הוא סופר במשרה מלאה וכיום הוא נשוי ואב לילד וגר בעיר נאנז'ינג.

קריירה

הפריצה של טונג אל תודעת המערב התרחשה בשנת 1991 בעקבות הסרט הרם את הפנים האדומים, שהתבסס על ספרו: נשים ופילגשים, הספר יצא לאור בסין ב-1990. הסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט הזר. הסרט עורר רושם עז, בעקבותיו הוא זכה בפרסים במערב. הסרט שהוצג בתחרות האוסקר אמנם עבר בהצלחה את מבחן הצנזורה המחמיר של שלטונות סין, אך בתחילה בסין עצמה נאסרה הקרנת הגרסה העדכנית של הסרט. בעקבות הסרט, תורגם הספר לשפות רבות כולל אנגלית גרמנית צרפתית אך שמו שונה לשם הסרט: הרם את הפנסים האדומים.
כמו מו יאן מרבה טונג להציג תיאורי זוועות ואכזריות בספריו, מאידך כמו הסופרת הונג יינג, הוא אינו נצמד באופן אוטומטי אל הקו התרבותי פילוסופי בו דוגל המשטר הסיני. הוא נחשב לסופר צעיר מרדן בסין, ובפסטיבל הספרות בסינגפור בשנת 2003 הוא מבכה את ירידת קרנו של הסופר בסין בפרט ובעולם בכלל (ביקורת מרומזת על סין). 
בספרו החשוב חיי כקיסר, מבקרי ספרות רואים בתיאור תככי חצר של ארמון סיני מסורתי אלגוריה אודות תככי השלטון בעולם המודרני. כמו כן הפתרון שמוצא הקיסר המודח דואן באי (גיבור הרומן) נטען על ידי מבקרים שהוא מנוגד לרוח הקומוניזם הסיני, דואן באי בוחר להתבודד במנזר נטוש להתאמן בהליכה על חבל בימים ובלילות לומד "המאמרות של קונפוציוס" (פתרון אנטי חברתי, ודתי.)
בשנת 2009 טונג זכה בפרס איש הספרות של אסיה על סיפרו: סירה אל הגאולה והיה לסופר הסיני השני שזכה בפרס (ג'יאנג רונג זכה בפרס בשנת 2007).
גויאבה מצויה

מאפיינים

גויאבות הם צמחים בעלי גדילה מהירה, וצמח שנבט מזרע עשוי לתת פרי תוך שנתיים בלבד. למרות שזריעים נותנים לרוב פרי אכיל, ריבוי וגגטיבי כגון יחורים והרכבות נפוץ הרבה יותר על מנת להבטיח את טיב הפרי. צמיחתם המהירה כמו גם הגעתם לבגרות של הגויאבות הפכה אותם פולש באזורים רבים בעלי אקלים טרופי או סובטרופי, והם מהווים איום אקולוגי על אזורים סגורים כגון איי גלאפגוס.
הפרי של הגויאבה המצויה הוא צהוב קליפה עם בשר פרי חיוור ובו גרעינים לבנים. עם זאת, יש זנים עם בשר ורוד ואף אדום, והקליפה יכולה לנוע בין ירוק, צהוב ואדום. לפירות ריח חריף הייחודי להם.

שימושים

פירות הגויאבה נמכרים למאכל, ובמקומות מסוימים בהוואי משתמשים בנצרי הענפים כחומר בעירה לעישון נתחי בשר ולמטרת הרחקת חרקים. יש למרבית חלקי צמח הגויאבה שימושים ברפואה עממית לטיפול בבעיות מעיים וגירויי עור.
אנארת'

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
הקורפוס המוטס ה-18 (ארצות הברית)

היסטוריה

הקורפוס המוטס ה-18 הוקם בתחילה כקורפוס השריון השני ב-17 בינואר 1942, תחת פיקודו של ויליאם הנרי הריסון מוריס הבן, ושמו שונה ב-9 באוקטובר 1943 לקורפוס ה-18. לקראת מבצע מרקט גארדן, ב-25 באוגוסט 1944 הוכפפו לקורפוס הדיוויזיות המוטסות ה-82, ה-101 וה-17, ושמו שונה לקורפוס המוטס ה-17. מת'יו רידג'וויי פיקד על הקורפוס, והוביל את חייליו חודש לאחר מכן במהלך המבצע המוטס בהולנד. יחד עם הקורפוס המוטס ה-1 הבריטי, הוא היה תחת פיקודה של הארמייה המוטסת הראשונה של בעלות-הברית, בפיקודו של לואיס בררטון. בסוף יוני 1945 חזרו היחידות לארצות הברית, שם פורק הקורפוס. במהלך מלחמת קוריאה הוקם הקורפוס מחדש במאי 1951, ועבר למיקום החדש בפורט בראג. יחידות הקורפוס השתתפו במלחמת וייטנאם, מבצע זעם דחוף בגרנדה, במבצע מטרה צודקת בפנמה, במלחמת המפרץ, במלחמת אפגניסטן, במלחמת עיראק, ובמבצעים נוספים במהלך השנים.
תוף

תוף הוא כלי נגינה ממשפחת כלי ההקשה. תופים הם בין כלי הנגינה העתיקים ביותר שידעה האנושות, וישנם סוגים רבים של תופים.
כדי להפיק צליל, יש להקיש במרכז או בשולי התוף. הקשה על התוף במקומות שונים יכולה להפיק צלילים שונים.
מערכת התופים המודרנית, אשר מורכבת ממספר תופים ומצילות, מכונה לרוב בשם "תופים".
בעבר תופים שימשו בעיקר לטקסים ולהעברת מסרים. עד היום במדינות כמו גאנה וסנגל משתמשים לטקסים בתופי הג'מבה, שהם תופי גביע עם עור של עז. גם האינדיאנים השתמשו ועדיין משתמשים בתופים לטקסים. תוף האספות האינדיני מורכב בדרך כלל מעץ ועור של אייל או תאו.
בתופים משתמשים גם בתזמורות מארש כדי לתת את קצב ההליכה במארש ובכלל נותנים ברוב העולם התופים את הקצב למוזיקה.

התוף בספרות

התוף ככלי היוצר ומכתיב קצב, תפס מקום במשלים העוסקים בקצב ובאי קצב. כך למשל הפילוסוף האמריקאי, הנרי דייוויד תורו, כתב בספרו "וולדן", כי "אם אדם אינו צועד בקצב של חבריו, אולי זה משום שהוא שומע מתופף אחר".
מתילקובלמין

מתילקובלמין (Methylcobalamin) הוא אחד מתוך סדרה של תרכובות המכונות ויטמין B₁₂.
מתילקובלמין משמש כקואנזים עבור האנזים מתיונין סינתאז (‎Methionine Synthase‏ ובקיצור: MS; האנזים מכונה גם 5-מתיל-טטרא-הידרו-פולאט-הומוציסטאין-מתיל-טרנספראז ‎5-Methyltetrahydrofolate-Homocysteine Methyltransferase‏ ובקיצור: MTR).
המבנה המולקולארי של ויטמין B₁₂ מפורט בתרשים. במרכזו - יון קובלט (Co), המקושר לחמישה אטומים של חנקן (N).
במתילקובלמין הקשר השישי של הקובלט, (מסומן בתרשים באמצעות האות R), היא מתיל (CH₃).
סימון אסירים במחנות ריכוז נאציים

אסירים במחנות ריכוז נאציים, באזורי הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, סומנו בעיקר באמצעות תגים של משולשי בד צבעוניים, שנתפרו על חולצת האסיר ומכנסיו. 
בין מחנות הריכוז השונים לא שררה אחידות בשיטת סימון האסירים. בשלהי מלחמת העולם השנייה פחת השימוש בסימון, שהפך יותר ויותר אקראי, ללא קשר הכרחי למאפייניו האישיים של האסיר.

קעקוע KL

במחנה מיילץ שהיה מחנה עבודה והוסב להיות מחנה ריכוז, סומנו האסירים לאחר ההסבה, בכתובת KL - ראשי תיבות של Konzentrationslager - (בגרמנית: מחנה ריכוז). הכתובת קועקעה על זרוע ידם הימנית.

לקריאה נוספת

בניין על מגרש ריק - סיפורו של משה יעקובוביץ' מאת: שלומי רוזנפלד (2018) בהוצאת רוזנפלד-יעקובוביץ'
הארמייה הראשונה (הונגריה)

היסטוריה

ממלכת הונגריה, בהנהגת העוצר מיקלוש הורטי, שיתפה פעולה עם מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, והכריזה מלחמה על בעלות הברית. ב-1 במרץ 1940, המטה הכללי של צבא הונגריה הורה על הקמת שלוש ארמיות שיילחמו לצד מדינות הציר. כל שלוש הארמיות ההונגריות השתתפו בלחימה בחזית המזרחית נגד הצבא האדום. אולם בניגוד לארמייה השלישית שלקחה חלק בפלישה ליוגוסלביה בשנת 1941, והארמייה השנייה שלקחה חלק פעיל בקרב סטלינגרד (1942), הארמייה ההונגרית הראשונה לא הייתה פעילה במיוחד בשנים הראשונות של המלחמה, ולקחה חלק במספר פעולות קטנות באזור גליציה והקרפטים.
בשנת 1940, הוצבה הארמייה הראשונה כחיל כיבוש בטרנסילבניה, שנלקחה מרומניה והוענקה להונגריה במסגרת תכתיב וינה. ב-4 באפריל 1944, נשלחה הארמייה לחזית המזרחית במטרה לחזק את קבוצת ארמיות צפון אוקראינה. מ-13 ביולי עד 29 ביולי לחמה נגד הצבא האדום במסגרת מבצע לבוב-סנדומייז'. היא סופחה בפועל לארמיית הפאנצר הראשונה, והמשיכה לנהל קרבות מגננה נגד הצבא האדום. בספטמבר 1944 חצו הרוסים את גבולה של הונגריה. ב-15 באוקטובר 1944 ניסה העוצר הורטי להכריז על שביתת נשק עם ברית המועצות. ניסיון זה הגדיש את הסאה אצל הגרמנים. הורטי נעצר ונשלח לגרמניה, ועל הונגריה השליטו הגרמנים את פרנץ סלשי מנהיג המפלגה הפשיסטית צלב החץ. בהמשך נכבשה הונגריה כולה בידי הצבא האדום, אולם הכוחות ההונגריים המשיכו להילחם לצד הגרמנים. הארמייה נכנעה רק עם כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945.
מנצ'סטר ארנדייל

מנצ'סטר ארנדייל (באנגלית: Manchester Arndale) הוא מרכז קניות גדול במנצ'סטר שבאנגליה. מרכז הקניות השלישי בגודלו באירופה ואחד ממרכזי הקניות הגדולים ביותר בממלכה המאוחדת.
המרכז נבנה בשלבים בין 1972 ל-1979, ועבר שדרוג לאחר הפיגוע במנצ'סטר ב-1996. שטח הרצפה הקמעונאי של המרכז עומד על 140,000 מ"ר ומבקרים בו כ-41 מיליון אנשים מדי שנה.
רובוט תעשייתי

רובוט תעשייתי הוא רובוט בו נעשה שימוש בתהליכי ייצור. רובוטים תעשייתיים מתוכנתים לבצע פעולות ספציפיות באופן אוטומטי שוב ושוב, ובמידה גבוהה של דיוק. ניתן גם לתכנת אותם לבצע מטלות אחרות.
יישומים טיפוסיים של רובוטים תעשייתים כוללים ריתוך, צביעה, הרכבה, אריזה, הדבקת תוויות, סידור מוצרים על משטח, ובדיקת מוצרים.
לפי הערכה של הפדרציה הבינלאומית לרובוטיקה, נכון לשנת 2015 נעשה שימוש בכ-1.65 מיליון רובוטים תעשייתיים ברחבי העולם.
זהות אבודה

תקציר העלילה

הסוכן החשאי ג'ייסון בורן (מגולם על ידי מאט דיימון), אשר עדיין סובל מאמנזיה, נחוש ללמוד סוף סוף מה היא זהותו האמיתית על מנת למצוא שלווה פנימית. עיתונאי לונדוני בשם סיימון רוס (מגולם על ידי פאדי קונסידיין) עולה על אינפורמציה לגבי תיק בורן, טרדסטון ובלאקברייר כעת בורן נרדף על ידי המשטרה וסוכני סי.אי. איי אשר בעקבותיו משום שאינם מעוניינים שהאינפורמציה תיחשף.

ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 93% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 258 ביקורות.
טומאת שרץ

דיני הטומאה

כל אחד משמונה שרצים אלה לא מטמא בחייו אלא רק כשהוא מת ורק כשהוא לח (ולא יבש). כאשר כל גוף השרץ קיים אף אם הוא יבש הוא מטמא, שרץ מת ולח, או שלם אף שיבש, מטמא אדם, כלים, אוכלים, ומשקין הנוגעים בו, או בכלי חרס אף אם רק נכנסו לאוויר הכלי ללא מגע.

שיעור השרץ

נבלת שרץ מטמאת רק אם היא בשיעור מינימלי של נפח זרע העדשה, אשר קטן יותר משיעור כזית שנקבע לטומאת אדם מת או נבלת בעלי חיים. שיעור ה'עדשה' הוא השיעור הקטן ביותר שיש בדיני טומאה וטהרה.  עם זאת, איבר שלם של שרץ - מטמא אף אם אין בו שיעור עדשה.
דין נוסף המיוחד לטומאה זו הוא שהשרץ מטמא אף באונס (דהיינו גם כשהנוגע בנבלה לא התכוון ואף אם הוכרח נגד רצונו ליצור מגע עם השרץ, כגון אם נפל עליו שרץ מת).
וירבאליס

יהודי וירבאליס

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-600 יהודים, ופעלו בה בית ספר עברי, שני בתי כנסת וחוגים ציוניים. פעילות זו הופסקה עם סיפוח ליטא לברית המועצות בשנת 1940.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941, נכנסו לעיירה הגרמנים, וכוננו בה שלטון ליטאי. עד מהרה הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב והגבלות תנועה.
ב-10 ביולי 1941 ריכזו הליטאים את כל הגברים היהודים בני 16 ומעלה מהעיירה, ורצחו אותם בתעלות נגד טנקים מצפון לעיירה. יתר יהודי העיירה, נשים וילדים, רוכזו בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מקיבארט הסמוכה. יושבי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, ולאחר זמן קצר נרצחו הנשים המבוגרות והחולות בו. ב-11 בספטמבר 1941, בשעת לילה, נרצחו כל יתר יהודי הגטו בתעלות.
רדיוס אטומי

הרדיוס האטומי של יסוד כימי הוא ביטוי לגודל אופייני של האטום. הרדיוס נמדד כמרחק בין גרעין האטום לבין הגבול ברמת האנרגיה האחרונה של האלקטרונים המקיפים את הגרעין. משום שהגבול אינו יכול להיות מוגדר בצורה מדויקת מבחינה פיזית, ישנם מספר מדדים לרדיוסו של האטום.
בהתאם להגדרה, התנאים עשויים לחול על אטום בודד בלבד, או להתאים גם לאטומים באורביטל אלקטרונים ובקשרים קוולנטים במולקולות או ביינון. את הרדיוס האטומי ניתן לקבל דרך ניסויים או להעריך ממודל תאורטי.
את המושג עצמו קשה להגדיר מפני שלאלקטרונים אין מסלול הקפה מוגדר או טווח הקפה מדויק. בנוסף לכך, כאשר מדובר על ריכוז מולקולות (ולא על מולקולה בודדת) ענן האלקטרונים באטומים בדרך-כלל חופף בחלקים מסוימים, וחלק מהאלקטרונים עלולים לשוטט לאזור חופף בין שני אטומים או יותר.
למרות קשיים אלו, יודעים היום שרדיוס אטום מבודד נע בין 30 ל 300 פיקומטר, או בין 0.3 ל-3 אנגסטרום. לפי כן, רדיוסו של אטום יהיה יותר גדול מפי 10,000 רדיוס הגרעין שלו, ופחות מאלפית של אורך גל באור הנראה.
מודל של אטום יכול להיות מוצג ככדור למטרות רבות. זה אומנם רק אומדן גס אבל יכול לספק הסבר כמותי או הסבר לתופעה מסוימת כמו צפיפות בנוזלים ומוצקים, דיפוזיה בנוזלים, סידור האוטמים והיונים בגביש ועוד.
ההבדל ברדיוס האטומי מאטום אחד לאחר זו תופעה שניתן להסביר בעזרת הטבלה המחזורית. הרדיוס האטומי הולך וקטן ככל שמתקדמים בשורה, ממתכות אלקליות לכיוון גזים אצילים; אך הולך וגדל ככל שיורדים בטור. הרדיוס גדל בצורה חדה בין גז אציל בסוף השורה לבין מתכת אלקלית בראש השורה הקודמת. המגמה הזו בטבלה המחזורית (כמו אלמנטים כימים ופיזיקליים נוספים) יכולה לקבל הסבר דרך מודל VSEPR של האטום, שמהווה ראייה חשובה לפיתוח ולאמיתות מכניקת הקוונטים.
קרל דיטר פון דיטרסדורף

1739-1764

קרל דיטר פון דיטרסדורף נולד בווינה בשם אוגוסט קרל דיטרס. אביו היה חייט צבאי, ששירת בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בכמה גדודים דוברי גרמנית. עם שיחרורו מחובותיו הצבאיות, קיבל כתב המלצה מלכותי ומשרה רבת-כבוד אך מעוטת-טרחה בתיאטרון הקיסרי. בשנת 1745 התוודע אוגוסט קרל בן השש אל הכינור ומעמדו הפיננסי האמיד למדי של אביו איפשר לו לקבל השכלה כללית טובה בבית ספר ישועי והדרכה פרטית במוזיקה, כינור, צרפתית ודת. אחרי שהפסיק את לימודי הכינור אצל מורהו הראשון, למד אוגוסט קרל אצל י. ציגלר, שבהשפעתו התמנה בשנת 1750 לנגן בתזמורת הכנסייה הבנדיקטית של וינה. 
ב-1 במרץ 1751 שכר אותו הנסיך יוזף מסאקס-הילדבורגהאוס לתזמורת החצר שלו. בחצר הנסיך המשיך בלימודי הכינור אצל פרנצ'סקו טראני, שהתרשם מכשרון ההלחנה שלו והמליץ עליו לג'וזפה בונו. זה הדריך את אוגוסט קרל בקונטרפונקט של יוהאן פוקס ובהלחנה חופשית. לאחר שנים אחדות חיסל בית סאקס-הילדבורגהאוזן את פעילות תזמורתו, משום שהיה עליו לעזוב את וינה. אוגוסט קרל הוזמן לעבוד בתזמורתה של הקיסרית בעידודו של ג'אקומו דוראצו, במאי תיאטרון בחצר הקיסרית. ב-1761 מונה אוגוסט קרל לכנר בתיאטרון הקיסרי וב-1762 היה למנצח אותה תזמורת. בתקופה זו התוודע אל גלוק. ב-1763 נסע עם גלוק לבולוניה, להשתתף בביצוע האופרה "טריפונדו די קלליה"; המסע הזה לאיטליה הטביע רושם רב ועצום על יצירתו המוזיקלית, רושם שקיבל הן מגלוק והן מהמוזיקה האיטלקית, יוצריה ומבצעיה. בשנת 1764 נסע לפריז אבל התיעוד לגבי התנסות זו מועט ומוטל בספק. בהמשך אותה שנה חזר לווינה, התוודע אל יוזף היידן והיה לאחד מידידיו הקרובים. החוזה של דיטרס עם הרוזן דוראצו פג בחורף 1764.
.

1774-1764

בשנת 1764 התמנה פון דיטרסדורף למשרת קאפלמייסטר בחצרו של אציל הונגרי ובשנה שלאחריה הוצג לפני פיליפ גוטהארד פון שאפגוטץ', הנסיך-בישוף של ברסלאו שהיה מעוניין להקים מרכז תרבותי בחצר של טירת יוהנסברג ביאבורניק (כיום בצ'כיה. בשנת 1771 קיבל דיטרסדורף מעמד של מלחין החצר, ובמהלך כהונתו שם חיבר את רוב יצירותיו. בעשרים השנים הבאות, חיבר סימפוניות, מוזיקה קאמרית ואופרות בופה. כדי להבטיח את הישארותו ביוהנסברג המבודדת, קידם אותו זה לתפקיד ממונה על אחוזה סמוכה. הואיל ותפקיד זה חייב תואר אצולה, נשלח המלחין לווינה ושם היה ל"פון דיטרסדורף".

שנותיו האחרונות

דיטרסדורף היה המורה למוזיקה של יוהאן בפטיסט ונהאל. בסביבות 1785, חברו היידן, דיטרסדורף, מוצרט וונהאל לנגינת רביעיות מיתרים. היידן ופון דיטרסדורף ניגנו בכינורות, מוצרט בוויולה וונהאל בצ'לו. מי שתיעד אירוע זה, המלחין וזמר הטנור מיכאל קלי, ציין כי הם ניגנו היטב אך הביצוע לא היה יוצא דופן באיכותו. עם זאת, אירוע זה, של ארבעה מגדולי המלחינים בתקופה הקלאסית מנגנים יחדיו, טבע את חותמו בתמונת התקופה הקלאסית.
ב-1794, אחרי עשרים וארבע שנים ביוהנסברג, נקלע פון דיטרסדורף לעימות חריף עם פון שאפגוטץ' וגורש מן הארמון. בשנה שלאחריה הזמינו הברון איגנץ פון שטילפריד לחיות בטירתו הפנויה בדרום בוהמיה. בשנות חייו האחרונות פיקח על הפקות אופראיות וערך את יצירותיו הוא לקראת הוצאתן לאור.
פון דיטרסדורף מת בדרום בוהמיה, באחוזה שבה עשה את שנותיו האחרונות. שלושה ימים לפני מותו סיים את כתיבת האוטוביוגרפיה שלו.
אורית בראון

ביוגרפיה וקריירה

בראון החלה להתאמן בג'ודו בגיל 7 בעידוד אמה פטרישיה, ג'ודוקא חובבנית בעלת חגורה שחורה בג'ודו. בראון התאמנה תחת הדרכתה של יעל ארד.
בשנת 1997 היא זכתה במדליית זהב בטורניר 'Swedish Open Göteborg' לאחר שניצחה בגמר את ייני ניברג השוודית. בשנת 1998 היא זכתה בטורניר מוסקבה היוקרתי (Moscow International Tournament) כאשר ניצחה בגמר את אולגה פדוסנקו הרוסייה. באותה השנה היא סיימה במקום השביעי באליפות אירופה שנערכה באוביידו. באליפות העולם בשנת 1999 שנערכה בברמינגהאם, בראון סיימה במקום השביעי.
בראון ייצגה את ישראל באולימפיאדת סידני 2000 והתחרתה בקטגוריית המשקל עד 57 ק"ג. היא התחילה אוטומטית בסיבוב השני אך הפסידה למריזבל לומבה הבלגית.
זמן קצר לאחר האולימפיאדה היא עברה לקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג ובשנים 2000 ו-2001 היא זכתה במדליית הארד בטורניר 'British Open Birmingham'. ביוני 2001 היא זכתה במדליית ארד בטורניר 'German Open Bonn'.
במהלך הקריירה בראון זכתה ב-13 אליפויות ישראל רצופות בין השנים 1990–2002. בדצמבר 2001 היא הודיעה שהיא פורשת מתחרויות בינלאומיות ומנבחרת ישראל ותמשיך להתחרות במסגרות מקומיות. מאוחר יותר היא פרשה מג'ודו.