google/wiki40b huggingface dataset:
פיטר רוסקאם

ביוגרפיה

רוסקאם נולד במחוז קוק שבאילינוי. ב-1983 סיים תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. לאחר הלימודים עבד כמורה, בשנים 1985 עד 1987 עבד במטהו של חבר הקונגרס מטקסס טום דיליי ושל חבר הקונגרס מאילינוי הנרי הייד. ב-1989 סיים תואר JD במשפטים מהמכון הטכנולוגי של אילינוי ועבד כעורך דין פרטי.
בשנים 1993 עד 1999 כיהן בבית הנבחרים של אילינוי, ובשנים 2000 עד 2006 כיהן בסנאט של מדינת אילינוי. בנובמבר 2006 נבחר לנציג המחוז השישי של אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שגבר על יריבתו מהמפלגה הדמוקרטית תמי דקוורת'. מאז נבחר לחמש כהונות נוספות, האחרונה בהן בנובמבר 2016. בבחירות בנובמבר 2018 הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית שון קסטן. בשנים 2011 עד 2014 כיהן כסגן מצליף הסיעה הרפובליקנית. משמש חבר בוועדת המיסוי והתקציב (Committee on Ways and Means) ומכהן כיו"ר ועדת המשנה שלה לענייני פיקוח. כמו כן הוא מכהן כחבר בוועדה המיוחדת לחקירת אירועי מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי ב-2012.
רוסקם מכהן כיושב ראש משותף של השדולה הרפובליקנית למען ישראל בבית הנבחרים, יחד עם דאג למבורן, לאונרד לאנס ולי זלדין. ב-2015 העביר בקונגרס את החוק למאבק ב-BDS ובחרם על ישראל (H.R. 825: United States-Israel Trade and Commercial Enhancement Act). החוק נחתם על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה ביוני 2015.
נשוי לאליזבת ואב לארבעה ילדים.
קרם קרמל

קרם קרמל (בצרפתית: Crème caramel) או פלאן הוא פודינג שעליו קרמל. שני השמות הם צרפתיים, אם כי בצרפת השם "פלאן" משמש לרוב לטארט עם פודינג. בספרד, במדינות אמריקה הלטינית ובפיליפינים הוא מוכר כ"פלאן" וכך גם בארצות הברית, שבה הוא נפוץ במסעדות מקסיקניות. באירופה הוא מוכר בשם "קרם קרמל" ובברזיל כ"פודים דה לייטה" (פודינג חלב). 
קרם קרמל הוא גרסה של פודינג, שלפני הכנתו יוצקים קרמל אל התבנית. לאחר שהפודינג התייצב, הופכים אותו כך שהקרמל מכסה אותו מלמעלה ונשפך על דפנותיו. כמו כל פודינג, הוא מכיל ביצים, חלב או שמנת וסוכר. הטעם המקובל הוא וניל אך ישנן גרסאות עם קוקוס, שקדים, פיסטוק, לימון ומגוון סוגי פירות. 
ניתן להשתמש באבקה תעשייתית להכנת הקינוח, המסמיכה את הפודינג באמצעות אגר במקום ביצים.
בארגנטינה ובאורוגוואי מוסיפים לפלאן ריבת חלב, והוא מכונה "פלאן קון דולסה דה לצ'ה" ("פלאן עם ריבת חלב").
מונסראט רוץ'

השכלה

רוץ' החלה את לימודיה בשנת 1951, ובגיל 13 נרשמה ללימודים במכון ‘Monserrat’. בין השנים 1961–1964 היא למדה בבית ספר לאומנויות הבמה Adrià Gual והופיעה כשחקנית בהופעות רבות. היא בעלת תואר בפילוסופיה וכתיבה יוצרת מאוניברסיטת ברצלונה ב-1968, ובשנת 1970 קיבלה את תעודת הדוקטורט שלה.

קריירה

בשנת 1970, זכתה רוץ' בפרס Víctor Català, עבור אוסף סיפורים קצרים שכתבה ומאז החלה להקדיש את זמנה לכתיבת ספרות. היא החלה לכתוב מחזור ספרותי שהורכב מיצירות שונות כמו ‘Ramona adeu’ אשר מתאר שלושה דורות של נשים – סבתא, אמא ובת שחיו וחוו דברים שונים בתקופות שונות וחשובות בהיסטוריה הקטלאנית. מחזור נוסף נקרא ‘El temps de les cireres’, בכיכובן של אותן דמויות ועבור מחזור זה קיבלה את הפרס 'Premi Sant Jordi de novel·la'. 
בשנים 1972–1973 רוץ' עבדה כמרצה ללימודי קטלאנית וספרדית באוניברסיטת בריסטול באנגליה, ובשנת 1983 היא לימדה היסטוריה קטלאנית וכתיבה יוצרת במחלקה ללימודים היספאניים ולטינו אמריקניים באוניברסיטת סטרטקלייד בסקוטלנד. בשנת 1990 היא לימדה ספרות ספרדית של המאה העשרים וכתיבה יוצרת באוניברסיטת אריזונה. 
מונסראט בלטה בדיעותיה השמאלניות והפמיניסטיות. כאישה צעירה לקחה חלק בהפגנות הסטודנטים כנגד הדיקטטור דאז פרנקו. הייתה פעילה פוליטית בתנועה פמיניסטית ואף פרסמה שלושה ספרים על נשים ופמיניזם: - ?Tiempo de mujer? (1980), El feminismo (1981) ו Mujeres hacia un nuevo humanismo (1981).
כפר דיכרין

כפר דִּיכְרִין (גם כפר דיכריא וכפר דכריא) הייתה עיירה יהודית גדולה בשפלת יהודה, אשר נזכרת מספר פעמים בספרות חז"ל.
העיירה נזכרת בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש איכה רבה כעיירה יהודית גדולה מאוד ביהודה שחרבה במהלך מרד בר כוכבא, לצד כפר שחליים וכפר ביש:
"שְׁלשָׁה עֲיָרוֹת הָיוּ בַּדָּרוֹם וְהָיוּ מוֹצִיאוֹת כִּפְלַיִם כְּיוֹצְאֵי מִצְרַיִם, וְאֵלּוּ הֵן: כְּפַר בִּישׁ, כְּפַר שַׁחֲלַיִם, כְּפַר דִּיכְרִין ... כְּפַר דִּיכְרִין לָמָּה נִקְרָא שְׁמָהּ כְּפַר דִּיכְרִין, דְּכָל אִתְּתָא דַּהֲוַת תַּמָּן הֲוַת יָלְדָה בְּנִין דִּיכְרִין".
מקור שמו של היישוב לפי חז"ל הוא אפוא סברה לפיה נשות היישוב הולידו בעיקר בנים זכרים.
היישוב הקדום מזוהה כיום עם האתר הארכאולוגי הגדול ח'רבת ד'כרין שבשפלת יהודה, בסמוך מצפון מערב לקיבוץ בית ניר, בו ממצאים מן התקופה הרומית.
על שמה של העיירה הקדומה קרוי נחל דיכרין, שראשיתו בח'רבת ד'כרין, והוא עובר תחת כביש 6.
ירון ארזי

ביוגרפיה

ארזי שימש בין השנים 1998–2000 כמנהל מחלקת הפרומו של ערוץ הספורט. בין השנים 2000–2001 שימש כמנהל קריאטיבי במחלקת הפרומו של שידורי קשת. במהלך השנים 2002–2003 שימש כמנהל משותף של מחלקת הפרומו של ערוץ 10. בשנים 2003–2006 שימש כמנהל הפקות מקור של ערוץ פוקס קידס/ג'טיקס. 
ארזי שימש כעורך תסריט ובמאי חוצים של הסדרה "האי" וכן כעורך תסריט של הסדרה "גאליס". בשנת 2007 שימש כיוצר של קומדיית המצבים לילדים "לה לה לנד". בשנת 2008 שימש כבמאי הסדרה "לא לפני הילדים". בשנת 2010 שימש כעורך תסריט של הסדרה "עספור". באותה שנה יצר את הסדרה "הקרמבויז". 
בשנים 2010–2011 שימש כבמאי ויוצר שותף של הסדרה "השועלים". בשנים 2013–2016 שימש כבמאי ועורך תסריט של הסדרה "פצועים בראש". בין השנים 2014–2016 יצר עבור ערוץ זום את הסדרה "מועדון החנונים". בשנת 2015 שימש כיוצר הסדרה "שוסטר ושוסטר". 
בשנת 2016 יצר וכתב עבור ערוץ ניקלודיאון בהוט את הסדרה "נעלמים". בשנת 2018 פורסם כי הוא עובד על עונה שלישית לסדרה שתעלה בסתיו 2019, ועל סרט קולנוע חדש שיעלה בקיץ 2019 ומבוסס על הסדרה. בשנים 2016–2017 שימש כעורך תסריט הסדרה "מפלצות קטנות", בזכיינית ערוץ 2, רשת. 
בשנת 2018 יצר עבור ערוץ KidZ בהוט את קומדיית המצבים "טרנינג".
יוזף סוק

חייו

סוק למד בקונסרבטוריון של פראג משנת 1885 עד 1892, שם היה תלמידו של אנטונין דבוז'אק (שאת בתו נשא לאישה בשנת 1898). הוא הקים את רביעיית המיתרים הצ'כית עם שלושה מחבריו ללימודים וניגן עמם כינור שני במשך רוב חייו. משנת 1922 לימד סוק בקונסרבטוריון של פראג ועם תלמידיו שם נמנו בוהוסלב מרטינו ורודולף פירקושני. 
ביצירותיו המוקדמות של סוק ניכרת השפעתם של דבוז'אק וברהמס ואילו יצירותיו המאוחרות עושות שימוש בהרמוניות מורחבות יותר, היוצרות סגנון אישי ומורכב יותר. בניגוד לרבים מבני ארצו, לא עשה סוק שימוש במוזיקה צ'כית עממית. יצירותיו הנודעות ביותר הן הסרנדה למיתרים, בעלת רוח הנעורים, משנת 1892 והסימפוניה "אזראאל" (1906), יצירה שנכתבה בהשפעת מותם של אשתו ושל דבוז'אק. יצירות אחרות הן "סוויטת אגדה" (1900), מחזור קטעים לפסנתר "דברים שחיים ושחולמים" (1909) והטרילוגיה של פואמות סימפוניות, "מעשיית קיץ" (1909), "הבשלה" (1917) ו"אפילוג" (1929, למקהלה ותזמורת).
סוק זכה במדליית כסף בתחרויות האמנות שנלוו למשחקים האולימפיים של 1932 בלוס אנג'לס, על יצירתו "אל חיים חדשים".
יוזף סוק מת בבנשוב. נכדו הוא הכנר יוזף סוק.
בן ציון חזן

קורות חיים

נולד בחודש מרץ 1877 (ניסן ה'תרל"ז) בבגדאד שבעיראק למשפחת נחום. בצעירותו למד אצל הרב אברהם שמואל מג'לד, ובהמשך אצל הרב יוסף חיים, אצלו נחשב לבן בית. בעקבות עיסוקו בחזנות, החליף את שם משפחתו לחזן.
לאחר שנדרש לשמש כמואזין במסגד מוסלמי בבגדאד, נמלט ועלה לישראל ב-17 באוקטובר 1898 (חשוון ה'תרנ"ט), והתיישב בשכונת הבוכרים בירושלים. עם עלייתו ארצה החל ללמוד את תורת הקבלה אצל הרב חיים שאול הכהן דוויק, הרב אברהם חיים עדס והרב יום טוב ידיד הלוי. בתקופה זו כבר פרסם חידושי תורה ועמד בקשרים עם גדולי הרבנים בישראל ובחו"ל.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) ייסד בירושלים יחד עם הרב יעקב חיים סופר, הרב יחזקאל עזרא הלוי ועוד את תלמוד תורה וישיבה לעדת הבבלים "שושנים לדוד", ועמד בראשה. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הטורקי, ושימש בו כמשגיח כשרות.
בהמלצת הרב יוסף חיים, רכש מה"וועד הערבי העליון" בשנת 1909 (ה'תרס"ט) שטח אדמה בסמוך לכותל המערבי מכספי הנדיב יוסף אברהם שלום מקולקטה. בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) הקים על השטח את ישיבת פורת יוסף בסיוע הרב נסים נחום, שמונה לשמש כמנהל הישיבה. בתקופה זו עבר לגור במתחם הישיבה, ולאחר פטירת הרב נחום בחודש ינואר 1927 (שבט ה'תרפ"ז), התמנה תחתיו לנהל את הישיבה ולעמוד בראשה.
בשנת 1929 (ה'תרפ"ט) ייסד בירושלים ישיבת לימודי לילה לאברכים ולתלמידי חכמים בשם "מעין גנים".
שימש כרבו הספרדי של הרובע היהודי בעיר העתיקה ירושלים. כשנפל הרובע בידי הירדנים, נמנה עם מסדירי תנאי הכניעה והפינוי של תושביו, ובאישורו של מטה ההגנה נשא ב-28 במאי 1948 דגל לבן עם הרב האשכנזי של הרובע, הרב ישראל זאב מינצברג, ויחד יצאו אל מפקד הלגיון עבדאללה א-תל, כדי לסכם עמו על הפוגה לשם פינוי ההרוגים והפצועים.
לאחר פינוי מבנה ישיבת פורת יוסף והריסתו בידי הירדנים בשנת 1948, עבר להתגורר בשכונת קטמון. הלך לעולמו ב-11 בנובמבר 1951 (י"ב בחשוון ה'תשי"ב), ונקבר בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.
על פי דבריו ודברי הרב אברהם חיים עדס, לאחר פטירת הרב יוסף חיים, הועלתה גופתו לירושלים באורח פלא, ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקה שעל יד הרש"ש.

חיבוריו

הגיה, ערך והוציא לאור את רוב ספריו של רבו, הרב יוסף חיים, ועוד עשרות ספרים של רבנים שונים, כדוגמת הרב עבדאללה סומך, החיד"א, הרב חיים פלאג'י, הרב יעקב חיים ועוד.
יעקב בירב (המאה ה-18)

רבי יעקב בן חיים בירב ממחדשי היישוב היהודי בטבריה וחתנו של רבי חיים אבולעפיה. נודע בשל ספר זיכרונותיו המתאר את "הרפתקאות מחדשי היישוב בטבריה" במאה ה-18.

ביוגרפיה

בירב, מצאצאי רבי יעקב בירב הראשון, נולד בצפת ובה נישא לבתו של רבי חיים אבולעפיה. ירד מארץ ישראל בסביבות ה'ת"ע (1710) והתגורר באיזמיר כשלושים שנה. בשנת ה'ת"ק (1740) חזר לארץ ישראל בשיירה גדולה בראשות חותנו כדי לחדש את היישוב היהודי בטבריה.
זכרונותיו, המובאים בספרו של אברהם יערי, מתארים את האירועים במאה ה-18 בגליל בכלל ובעיר טבריה בפרט. אירועים שאותם הכתיר בכינוי "הרפתקאות מחדשי היישוב בטבריה". סיפורו התחיל בשנת 1740, אז הוזמן חמיו על ידי שליט הגליל דאהר אל עומר, להתיישב בטבריה ו"לחדש את מסורת אבותיו", לשבת על כיסא הרבנות של סבו, שהיה המרא דאתרא של העיר לפני שנחרבה. הרב אבולעפיה חידש והחיה את היישוב היהודי בעיר.
בשנת 1742 קיבל חמיו איגרת מיהודים חשובים בדמשק, ובה נאמר כי סולימאן אל-עדאם הוואלי של דמשק עומד לכבוש את טבריה, להחריב את בתיה ולהרוג את יושביה. יעקב בירב מספר על תוצאות ההתקפה הארטילרית על טבריה: פגזים נופלים עליה לרוב אך הם נוחתים בשדות פתוחים בתוך העיר או מגיעים למים בים כנרת. בעיר עצמה הבתים לא נפגעים וחיי התושבים נמשכים כסדרן. אפילו אין מצור על העיר והאספקה החקלאית מגיעה כסדרה לטבריה. סולימאן מחזיק בתואר של מנהיג המשלחת הרשמית של העולים לרגל מדמשק למכה, פעם בשנה. הזמן דוחק וסולימאן נאלץ לחזור לדמשק. יהודי העיר קובעים את יום הנסיגה, ד' כסלו, ליום פורים מיוחד ליהודי טבריה. סולימאן מחליט לבוא לטבריה פעם השנייה. הפעם הוא לא מספיק להגיע לעיר ובדרך אליה הוא נתקף מהרעלת קיבה ומת. בירב מסיים את זיכרונותיו במשפטים אלה: "כלי המלחמה הוסעו לעכו, את ה"פגר" הוליכו לדמשק ויום ז' אלול נקבע ליום שמחה וששון. כי בו נפגר המשנה ומת, כן יאבדו כל אויבך ה', כן תראנו התשועה הגדולה בביאת משיחנו במהרה בימינו. אמן כן יהי רצון".
נערמר

איחוד מצרים

החברה האנושית התפתחה בהדרגה מבתי אב לשבטים, ויצרה ערי מדינה קטנות שכללו גם את הכפרים שמסביב להן. סביב שנת 3300 לפנה"ס היו ערי המדינה במצרים מחולקות לשתי ממלכות: מצרים העליונה, שמלכה חבש את הכתר הלבן, ומצרים התחתונה, שמלכה חבש את הכתר האדום. האגיפטולוגים שמיחסים לנערמר את איחוד מצרים, מזהים אותו עם המלך מנס, שמופיע כמלך הראשון של מצרים ברשימת המלכים של מנתון מהתקופה ההלניסטית. בפלטת נערמר שהתגלתה בהיירקונפוליס בשנת 1898, מופיע נערמר כמלך מצרים העליונה והתחתונה, בכך שהוא חובש את שני הכתרים. עדות נוספת היא רשימות המלכים שנמצאו בקברי המלכים דן וקא, שמשתייכים לשושלת הראשונה, שם מופיע נערמר כמיסד השושלת. חלק מהאגיפטולוגים סבורים שנערמר לא איחד את מצרים, אלא רק החל בתהליך האיחוד, כאשר המלך המאחד הוא יורשו שנקרא חור אחע. בעיניהם נערמר הוא המלך האחרון של שושלת 0.

מוצאו, חייו, וקבורתו של נערמר

חלק מהחוקרים חושבים שהוא ירש את מלך העקרבים השני או המלך קע, מלכים ששלטו במצרים העליונה בתקופה הקדם-שושלתית. ישנם חוקרים שמזהים אותו עם מלך העקרבים השני. נערמר שלט מעיר הבירה שלו טיניס שליד אבידוס. אשתו נקראה ניתחותפ, שהייתה נסיכה ממצרים התחתונה, והיא כנראה גם הייתה אמו של יורשו חור אחע. קברו של נערמר בנוי משני תאים, והוא נמצא באום אל קעאב שבאזור אבידוס.

נערמר בארץ ישראל

הסרך של נערמר (שעליו מופיע שפמנון (נר) ואיזמל (מר), מעל לחזית של מקדש), נמצא על שברי חרסים בתל ערד, תל עירני ואתר עין בשור. בדיקה שנעשתה לחרס מעין הבשור גילתה שהחרס הוא של קנקן יין שיוצר במצרים. יגאל ידין סבר על בסיס הסרך, ועל בסיס ניתוח של פלטת נערמר, ששם הוא זיהה שירטוט של עפיפון מדבר, שנערמר כבש ושלט בדרום ארץ ישראל. ישנם חוקרים שסבורים שמקור הסרך בארץ ישראל הוא בסחר שהתנהל בין מצרים וארץ ישראל.
חיים אילתה

חיים אילתה (נולד ב-1929) שימש כמדען הראשי של משרד האנרגיה וכנשיא הרביעי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1985–1990).

ביוגרפיה

אילתה נולד בהולנד ועלה לארץ ישראל לאחר השואה. הוא למד לתואר ראשון ושני בטכניון ולאחר מכן עשה דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. הוא חזר לישראל והצטרף לסגל הטכניון בשנת 1961. בשנת 1963 הוא הועלה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 1967 לפרופסור משנה. 
בטכניון ביצע אילתה יחד עם פרופ' שרגא אירמאי ניסויים בבריכות שמש, בזרימת סחף ובהקטנת חיכוך של מים זורמים. במקביל ייסד את חברת הידרונאוטיקס ישראל ושימש כמנכ"ל שלה.
בשנת 1974 עבר לאוניברסיטת בן-גוריון והיה לראש המחלקה להנדסת מכונות ודיקן הפקולטה להנדסה.
בשנת 1979 התמודד אילתה על תפקיד רקטור אוניברסיטת בן-גוריון אך הפסיד לפרופ' דוד וולף על חודו של קול. בשנים 1980–1983 הוא כיהן כמדען ראשי של משרד האנרגיה. בתקופת כהונתו עודד המשרד התקנת תחנות כח הידרואלקטריות בנהר הירדן. בהיותו מדען ראשי קידמה הממשלה את פרויקט תעלת הימים. בהיעדר היתכנות כלכלית לפרויקט, הציע אילתה לקדם קודם את פרויקט האגירה-שאיבה שנועדה לנצל חשמל בשעות השפל להעלאת מים לגובה, כדי לייצר חשמל בשעות העומס.
באוגוסט 1984 נבחר אילתה לרקטור אוניברסיטת בן-גוריון ולאחר פרישת שלמה גזית מתפקיד נשיא האוניברסיטה שימש גם כנשיא בפועל. באפריל 1986 המליץ הסנאט פה אחד למנות אותו לנשיא האוניברסיטה ובמאי 1986 החליפו פרופ' טמיר בתפקיד הרקטור.
בשנים 1994–1996 עמד בראש ועדה לעניין ייצור פרטי של חשמל ובשנים 1997–2001 עמד בראש הרשות לשירותים ציבוריים חשמל.
לאילתה ארבעה ילדים מאשתו הראשונה. הוא נשוי בשנית לגרדה אילתה-אלסטר, אחותו הבכורה של הרב צבי טאו.
אנרי השני, מלך נווארה

ביוגרפיה

אנרי נולד ב-18 באפריל 1503 בעיר סאנגוסה שבממלכת נווארה, לז'אן השלישי, מלך נווארה ולקתרין מנווארה, בתם של גאסטון, נסיך ויאנה ומדלן מוולואה. בשנת 1512 נכבשה רוב ממלכת נווארה, ובשנת 1516 מת אביו ז'אן השלישי, מלך נווארה. בשנת 1517 מתה אמו קתרין מנווארה, ואנרי עלה לשלטון במקומה, תוך שהוא שולט על נווארה שמצפון לפירנאים.
שני ניסיונות להשתחרר מהשלטון הספרדי נעשו בשנים 1516 ו-1521, והניסיון בשנת 1521 היה הקרוב ביותר להשגת העצמאות. כשהתקרב לפמפלונה צבא השחרור, תחת פיקודו של גנרל אספארוס, התמרדו האזרחים בעיר, וצרו על מבצרו החדש של המושל הצבאי איגנסיו דה לויולה. טודלה וערים אחרות הצהירו אף הן על נאמנותן לבית אלברה. הצבא הנווארי-בֶּאַרְנֶזִי (מבארן שמצפון לפירנאים) אכן הצליח לשחרר את כל הממלכה, וקסטיליה הייתה עסוקה בלפתור את הבעיה שנוצרה כתוצאה ממרד הקומונרוס. אך המרד הקסטיליאני הובס באותו הזמן שהחלה הפלישה של הצבא שבא מצפון לפירנאים. כתוצאה מכך, גנרל אספארוס עמד מול צבא קסטיליאני ענק ומאוחד אשר הביס את המרד הנווארי בקרב נואיין ב-30 ביוני 1521.
בשנת 1525 נפל אנרי בשבי בקרב פאביה, אך הוא הצליח להימלט במסווה ובשנת 1526 התחתן עם מרגריט מאנגולם, אחותו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת ואלמנתו של שארל הרביעי, דוכס אלנסון. בשנת 1530, לאחר הסכם קמברה בין קסטיליה לצרפת, פינה קרלוס הראשון, מלך ספרד את נאווארה תחתית בצפון נווארה, ואנרי חזר והשתלט עליו.
אנרי אהד את ההוגנוטים, ודבר באופן רהוט ספרדית וצרפתית. ב-25 במאי 1555 מת אנרי באגטמו, ובתו ז'אן השלישית, מלכת נווארה עלתה לשלטון במקומו. נכדו היה אנרי הרביעי, מלך צרפת, שעלה לשלטון בצרפת בשנת 1610, והיה המלך הראשון מבית בורבון.
דאיה סטו

אלוף עולם בבריכת 25 מטר

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר 2012 זכה סטו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:59.15 דקות, לפני לאסלו צ'ה (4:00.50 דקות) ודוד וראסטו (4:02.87 דקות), שניהם מהונגריה. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:52.80 דקות, אחרי ראיין לוכטה שקבע שיא עולם חדש של (1:49.63 דקות) ולפני לאסלו צ'ה (1:52.89 דקות).

אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2013 זכה סטו במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:08.69 דקות, לפני צ'ייס קאליש מארצות הברית (4:09.22 דקות) וטיאגו פריירה מברזיל (4:09.48 דקות).

2014

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא, קטר בדצמבר 2014 זכה סטו ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אסיה חדש של 3:56.33 דקות, לפני בן ארצו קוסוקה הגינו (4:01.17 דקות) ודוד וראסטו (4:01.82 דקות), מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:48.92 דקות, אחרי צ'אד לה קלו מדרום אפריקה בשיא אליפות חדש של 1:48.61 דקות ולפני פבל קורז'ניובסקי מפולין (1:50.21 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:51.79 דקות, אחרי קוסוקה הגינו שקבע שיא אסיה חדש של 1:50.47 דקות וראיין לוכטה (1:51.31 דקות).

2015

באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 הגן סטו על תוארו וזכה במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:08.50 דקות, לפני דוד וראסטו (4:09.90 דקות) וצ'ייס קאליש (4:10.05 דקות).

2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה סטו במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:09.71 דקות, אחרי קוסוקה הגינו (4:06.05 דקות) וצ'ייס קאליש (4:06.75 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה 1:54.82 דקות.

2017

באליפות העולם שנערכה בבודפשט הונגריה בשנת 2017 הגן סטו בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:54.21 דקות, אחרי צ'אד לה קלו (1:53.33 דקות) ולאסלו צ'ה (1:53.72 דקות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 1:54.03 דקות ועלה ראשון לגמר ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:09.14 דקות, אחרי צ'ייס קאליש שקבע שיא אליפות חדש של 4:05.90 דקות ודוד ורסטו מהונגריה (4:08.38 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי של  במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:56.97 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:56.92 דקות.

2018

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר 2018 זכה סטו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 1:48.24 דקות, שיפור לשיא העולם (1:48.56 דקות) בן ה-5 שנים של צ'אד לה קלו שסיים שני בתוצאה טובה משיא העולם גם כן (1:48.32 דקות) ולי זוהאו מסין (1:50.39 דקות).
צפע החרמון

תיאור

מבחינה גנטית, צפע החרמון קרוב לצפע מצוי, אולם הוא קטן ממנו וצבעיו שונים. צבעו הכללי אפור עם כתמי רוחב שחורים. משקלו של פרט בוגר נע בין 200 ל-270 גרמים ואורכו המרבי בסביבות 60-75 סנטימטרים. הגוף רחב ועבה יחסית, והראש משולש בצורתו, בדומה לראשם של חלק ניכר מהנחשים הארסיים. בקרב צפע החרמון קיימים שני מופעים עיקריים בצבעי הגוף. האחד הוא חום ועליו כתמים חומים (זהו המופע הנדיר מבין השניים), השני הוא אפור ועליו כתמים כהים, שצבעם קרוב לשחור. מעל כל עין קיים מעין מבנה קשקשים המסוכך עליה. לא קיימת דו-צורתיות זוויגית מבחינה מראה הגוף, אולם הזכר גדול במעט מן הנקבה. אורך הזנב נע בין 7 ל-10 אחוזים מאורכו הכולל של הגוף. קשקשי הראש קטנים באופן ניכר מקשקשי הגוף. 
סימני היכר נוספים : 
צפע קטן עם ראש משולש. הקרינים הגבתיים (גבות העיניים) בולטים לצדדים וסוככים על העיניים כמצחיות זעירות, עד כדי כך שלא רואים את העיניים במבט מלמעלה. העיניים והנחיריים מצויים בתוך שקע מאורך, משותף. קשקשי הראש, הגב והזנב הם בעלי קרינים. קשקשי הראש קטנים באופן ניכר מקשקשי הגב. 
צפע החרמון חי בממוצע כ-7 שנים.

התנהגות

בעת החורף קשה לאתר את צפע החרמון, משום שבזמן זה הוא ספון במאורתו או נח מתחת לסלעים. בהיותו יצור פויקילותרמי (בעל "דם קר"), עליו לנסות לחסוך באנרגיה בעת החורף הקר יחסית ששורר באזור תפוצתו. בקיץ, לעומת זאת, ניתן למצוא את צפע החרמון נע בנוף סלעי ובין הצמחייה, או רובץ על בול עץ או על סלע שפונה אל השמש במטרה לאגור חום בשעות היום. צפע החרמון אינו מרבה לטפס על עצים.
צפע החרמון פעיל בעיקר בשעות היום, בין השאר מפני שקשה לזוחלים לפעול במזג האוויר הקר ששורר בגבהים שבהם הוא חי. 
כאשר הוא חש מאוים הוא ינסה לברוח לרוב אל המחבוא הקרוב. כאשר מתגרים בו הוא מצטנף ומאיים בהכשה.

תזונה

תזונת צפע החרמון מבוססת על מכרסמים קטנים וייתכן שגם על לטאות.

רבייה

כמרבית הצפעוניים, נקבת צפע החרמון משריצה צאצאים חיים, ולא מטילה ביצים. ההשרצה מתרחשת בקיץ. אורך הוולדות נע בין 15 ל-20 סנטימטרים, ומיד לאחר היוולדם הם נפרדים מאמם, הולכים לדרכם ונעשים עצמאיים.

ארס

זהו אחד המינים הארסיים והמסוכנים בישראל אף שלא נרשמו מקרי מיתה בישראל. למין ארס קרדיוטוקסי המשפיע על פעילות הלב ועלול לגרום להפרעות קצב. שיני הארס ממוקמות בקדמת הפה.

מצב שימור

הפרט הראשון נתגלה בלבנון בשנת 1898. צפע החרמון נתון בסכנת הכחדה. ארגון ה-IUCN מגדיר אותו כמין בסכנת הכחדה, שיש סיכוי גדול שייכחד מהטבע. נראה שמצב זה נובע מכך שהאוכלוסייה הקטנה מוגבלת לאזורי-תפוצה לא גדולים. על פי הערכת ה-IUCN, שטח התפוצה של צפע החרמון עומד על כ-5,000 קילומטרים רבועים בלבד, ומכל מקום אין הוא מצוי בצורה נרחבת בכל אזור זה; ידוע על כ-10 אתרים ספציפיים בהם מצוי צפע החרמון דרך קבע. בנוסף, האוכלוסייה המעטה שקיימת מתחלקת בין אזורים מרוחקים יחסית, ולכן קיים חוסר גיוון גנטי באוכלוסיית צפע החרמון. רעיית יתר הורסת את שטחי המחיה של צפע החרמון, וקיימת מגמת ירידה בממדי האוכלוסייה.
מרדכי עטיה

ביוגרפיה

נולד בחלב ועלה עם הוריו לירושלים. בגיל צעיר התייתם מאביו. ימי ילדותו בירושלים עברו עליו בעוני ובדלות. בימי מלחמת העולם הראשונה ברח חזרה לחלב, שם נישא לאלגרה (שמחה) בשנת ה'תר"ף (1920). בשנת תרפ"ב (1922) היגר למקסיקו סיטי והחל להנהיג את הקהילה הגדולה של יוצאי חלב במקום. תחת הנהגתו נקבעו שיעורי תורה והוקמו מוסדות חסד ותלמודי תורה. היה מהיוזמים והדוחפים להקמת בית הכנסת "רודפי צדק" ומקווה הטהרה. כרב וכמקובל דיבר רבות על המצווה החשובה של יישוב ארץ ישראל. כאשר חש בעצמו כי השהות במקסיקו מפריעה לחינוך ילדיו החליט לחזור לארץ ישראל.
בשנת ה'תרצ"ו (1936) הגיע לירושלים עם אשתו ותשעת ילדיו. בעקבות הפרעות שפרצו באותה השנה, התקשה במציאת פרנסה והחל לשמש כשד"ר למוסדות החסד בירושלים, תפקיד אותו מילא עד שנת ה'תשי"ג (1953). גם אחר כך המשיך לנסוע מעת לעת למקסיקו. במלחמת השחרור שהה בארץ, וחיזק את רוחם של תושבי ירושלים בדרשות ותפילות. באותם ימים הוא הדפיס אלפי עותקים של פרק ל"ד בישעיהו, המתחיל בפסוק "קרבו גויים לשמוע.." ועוסק בנקמת ה' העתידה לבוא על הגויים. באותה שנה הוציא חוברת בשם "מחשבות שלום", הכוללת ליקוטים מדברי חז"ל: "להראות שכל המאורעות העוברים על עם ישראל בכלל ועל הארץ בפרט לא במקרה כי אם הכל בהשגחת ה'." וכי "גאולתנו העתידה תלויה רק בנו בחזרתנו אל ארצנו ובהטבת דרכינו בה". 
בשנים הבאות הוסיף להוציא חוברות ברוח זו, בהן "ארצות החיים", "מחסה עוז", "לך לך", ו"סוד השבועה". בחיבוריו כתב כי הלאומיות וחיבת הארץ יסודם בתורת ישראל. הוא הטיף לעליה לארץ ישראל וטען כי אין להשתמט מחובה זו בתואנה של שלוש השבועות. בספרו "סוד השבועה" הביא את דברי חז"ל: "אמר רבי אלעזר אמר להם הקב"ה לישראל אם אתם מקיימין את השבועה מוטב ואם לאו אני מתיר את בשרכם כצבאות וכאילות השדה" (כתובות קי"א, א). לדבריו, דווקא הישארותם של היהודים בגולה גרמה לכך שתתקיים אזהרתו של ר' אלעזר. 

הוא חזר והדגיש את החובה הגדולה להכיר בניסים שקרו בזמן הקמת המדינה, לשמוח בהם ולהודות עליהם. 
"ולו היה לנו לב לדעת ולהבין את הנס הגדול שנעשה לנו בשנת תש"ח שה' הצילנו מידי מרעים שכל מלכי ערב חשבו לבולענו חיים... ונהפוך הוא אשר ישלטו היהודים המה בשונאיהם. "וגרשתמו מן הארץ" היינו מקבלים את היסורים באהבה ובשמחה, ואז המתחיל במצוה אומרים לו גמור, פירוש, שה' היה גומר את הגאולה בשלימות, וכל הערבים אשר סביבותינו היה מתקיים בהם הפסוק "ויהי חיתת אלוקים על הערים אשר סביבותיהם"... אם כן לו עשינו כולנו כזאת ששמחנו בנס שעשה לנו ה' בשנת תש"ח שהצילנו מיד מרעים, והיינו מזמרים ומשבחים ומשוררים לה' על זאת, כי אז בוודאי הייתה הגאולה נגמרת, ואפילו שאין בידינו מעשים טובים שבזכותם ננצל ונגאל, היה ה' עושה לנו הגאולה בהלוואה, על סמך המעשים שנעשה אחר כך"
— מחסה עוז עמ' מ"ג
 
נפטר בי"ד בתמוז ה'תשל"ח (19 ביולי 1978) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
לאחר מותו הוקמה על שמו בירושלים ישיבה לחוזרים בתשובה בשם "עטרת מרדכי".

ישיבת החיים והשלום

בשנת ה'תשכ"ז (1967), לאחר שלמד אצל הרב מרדכי שרעבי בישיבת "נהר שלום" ייסד בירושלים את ישיבת "החיים והשלום" ללימוד תורת הקבלה. בין תלמידיו היו הרב יהודה ליאון אשכנזי, דן בארי, הרב שריה דבליצקי, הרב ישועה בן-שושן, הרב יעקב משה הלל, נכדו הרב מרדכי עטיה, והרב שבתי סבתו. לאחר פטירתו כיהנו בראשות הישיבה בנו הרב אליהו עטייה, עד לפטירתו בשנת תשע"ט, ונכדו הרב מרדכי עטייה. ישיבת החיים והשלום בראשותו הוציאה לאור בשעתו את המהדורות הנפוצות ביותר של כתבי האר"י.