google/wiki40b huggingface dataset:
אליעזר גלטנר

אליעזר גלטנר (1909 – אוגוסט 1996) היה רופא פנימי, מומחה למחלות כרוניות וגרונטולוגיה, ייסד את האגודה הישראלית לגרונטולוגיה, מנהל מחלקה גריאטרית ומנהל בית החולים אסף הרופא בין השנים 1951–1975.

ביוגרפיה

גלטנר נולד בבוצ'ץ', בגליציה שבאוסטרו הונגריה. בנעוריו, גלטנר היה פעיל ציוני ועמד בראש ארגון הנוער הציוני "אחווה". בהמשך היה פעיל במפלגת "הציונים הכלליים". גלטנר סיים את לימודי הרפואה בפראג ב-1935. 
בשנת 1935 עלה גלטנר לארץ ישראל. עד שנת 1937 עבד בבית החולים הדסה בירושלים. לאחר מכן עבר לטבריה ועבד בבית החולים על שם שוויצר כרופא כללי.
בין השנים 1939–1946 שירת גלטנר בצבא הבריטי כרופא צבאי. בשנת 1942 שירת בצפון אפריקה. במהלך שירותו בלוב הוטל עליו לפקד על שיירה של יהודים ששבו לבתיהם ממחנה ריכוז. 
בשנת 1940 עבר גלטנר להתגורר ברחובות. גלטנר היה חבר בהגנה עד 1948.
בין השנים 1948–1949 שירת גלטנר בחיל הרפואה של צה"ל. במלחמת העצמאות היה בפלמ"ח והשתתף בשחרור באר שבע. 
בין השנים 1949–1951 היה רופא בלשכת הבריאות המחוזית ויושב ראש מגן דוד אדום ברחובות. ב-1950 מונה גלטנר למנהל הרפואי של מבצע מרבד הקסמים. 
בין השנים 1951–1975 ניהל גלטנר את בית החולים הממשלתי "אסף הרופא" בצריפין. בנוסף ניהל את המחלקה הגריאטרית שבבית החולים. ב-1951 עת ניהל את בית חולים אסף הרופא, נפתחה המחלקה לטיפול בנפגעי הפוליו, בעזרת תרומה של נשות ויצ"ו קנדה.
במקביל גלטנר לימד בבית הספר לאחיות ובבית הספר לפיזיותרפיה של בית החולים "אסף הרופא" וכן הרצה בפני אחיות, סטודנטים ורופאים משתלמים.
בשנת 1955 ערך גלטנר מחקר על מחלות כרוניות בישראל בתמיכתם של ארגון הבריאות העולמי ומלב"ן. 
בשנת 1956 ייסד גלטנר את האגודה הישראלית לגרונטולוגיה.
עם יציאתו של גלטנר לגמלאות, המשיך לעסוק ברפואה בסקטור הממשלתי. בין השנים 1975–1985 היה גלטנר רופא בלשכת השיקום במשרד הביטחון ברחובות וחבר בוועדות רפואיות לקביעת אחוזי נכות לנכי צה"ל ולנפגעי מלחמת העולם השנייה.
גלטנר מונה לחבר ועדות רפואיות לערעורים של המוסד לביטוח לאומי.
בשנת 1978 החליטה עיריית רחובות להעניק לגלטנר את התואר "יקיר העיר רחובות".
בשנת 1988 זכה גלטנר בעיטור על"ה (עיטור לוחמי המדינה).
גלטנר נפטר בשנת 1996 ברחובות.

משפחתו

אשתו בטי, אותה נשא בשנת 1939 נפטרה בשנת 1956. ילדיו: הרופא פרופסור דוד גלטנר (1944–1999), ויהודית הופמן גלטנר, שופטת.
בשנת 1957 נשא לאשה את לוסי, שנפטרה בשנת 1986.
דומו (אלה)

דומו(סינית: 斗母, אנגלית: Doumu, מילולית: אם הדובה הגדולה), הידועה גם בשם דומו יואנג'ון(Dǒumǔ Yuánjūn  斗母元君 "אלת המרכבה") וטאיי יואנג'ון (太一元君 Tàiyī Yuánjūn "אלת הגדול"), היא אלילה בדת הסינית העממית והטאואיזם. היא נקראת מתוך כבוד גם בשם טיאנהו (Tianhou 天后 "מלכת השמים"), במשותף עם אלות סיניות אחרות, במיוחד מאזו(Mazu), אשר נחשבות לפנים שלה. שמות אחרים שלה הם דאומו( Dàomǔ 道母 "אמא של" הדאו") וטאינמו(Tiānmǔ 天母 "אמא של גן עדן"), שהיא ההיבט הנשי האוניברסלי של אל השמיים.
היא נחשבת אמם של שבעת כוכבי הדובה הגדולה ושניים לא גלויים, הג'יוהואנגדאדי( Jiǔhuángdàdì 九皇大帝 "תשעת המלכים האלוהיים הגדולים"). המרכבה הגדולה היא, בתרבות הסינית, כמו גם בתרבויות אחרות בעולם, סמל מסורתי של מקורו המוחלט של היקום (טיאן). לכן, דומו אינה האלה התת-קרקעית ( הוטו- Houtu), וגם לא אלת הפריון ביקסיה (Bixia), אלא אלת ה"שמש" או אלה שמיימית. במקורות טאואיסטים מסוימים היא מזוהה בתור אלת החיים והמוות המסתורית זיוואנגמו (Xiangmu).בהקשר אליה, אל השמיים נקרא גם דופו(Dòufù 斗父 "Father of the Great Chariot, אב הכרכרה הגדולה")

תורת הטאואיזם

בתורת הטאואיזם היא מזוהה באותו אופן כמו ג'יוטיאן זואנו   ( Jiutian Xuannü 九天玄女 "האישה המסתורית של תשעה השמים") וזיוואנגמו (西王母Xiwangmu  "המלכה האם של המערב"), המייצגת את אמא של בן אלמוות "הפעוט האדום". זה מקשר אותה ישירות אל המיתוסים על הלידה והחניכה של לאו דזה, p. 1207. ואל הקיסר הצהוב (אשר אימו- פובאו (Fubao) נכנסה להריון איתו אחרי שהיא הייתה מגורה על ידי ברק, או אחרי שהסתובבה, הדובה הגדולה), כפי שמעיד בין השאר, ג'י הונג (283-343).

הפרשנות הבודהיסטית

במסורות וג'ריאניות  של הבודהיזם הסיני ( הטאנגמי - Tangmi),  דומו שולבה עם הבודהיסטווה מאריסי (Marici), לפחות על ידי שושלת טאנג. מאריסי גם כן מתוארת בתור אמא של הדאו והדובה הגדולה, במרכזם של שמיי האנרגיה הראשונית של ברהמה (Brahma). המרכבה של מאריסי נמשכת על ידי שבעה חזירים.
שבתי שפטל בן עקיבא הלוי הורוביץ

רבי שבתי שפטל בן עקיבא הלוי הורוביץ (ה'שכ"ו, 1566 – ה'שע"ט, 1619) היה רב, רופא ומקובל מחכמי פראג בראשית המאה ה-17. מחבר הספר הקבלי "שפע טל".

ביוגרפיה

נולד לרב עקיבא הלוי הורוביץ. אביו היה אחיו של רבי אברהם הלוי הורוביץ אבי השל"ה, והוא נקרא על שם סבם המשותף, רבי שבתי שפטל בן ישעיה הלוי הורוביץ (נפטר 1555) שהיה רב ודיין, ממנהיגי קהילת פראג במחצית המאה ה-16.
הוא היה מקובל והלך בשיטת הרמ"ק בתורת הקבלה, לאור שיטה זו כתב את ספרו הקבלי "שפע טל" על "אגרת הטעמים" של המקובל הקדום רבי אהרן מקרדינא המכונה "בעל הקרניים". שם הספר רומז לאותיות שמו (ביידיש) "שעפטל", והוא זכה למהדורות חוזרות. הספר נחשב מספרי הקבלה היסודיים והוא הודפס עם איורים רבים בשנת 1612. בסוף הקדמת הספר כתב: "הרמב"ם ורבינו משה קורדווירו - ממשה עד משה לא קם כמשה; זה בפילוסופיה אלוקית וזה בקבלה אלוקית, זכו וזיכו את הרבים". מקובל נוסף שהיה נערץ עליו היה תלמידו של רמ"ק, רבי אליהו די וידאש, מחבר הספר "ראשית חכמה".
מלבד ספרו העיקרי כתב ספר נוסף - "נשמת שבתי הלוי", שמטרתו לתרץ קושיות שהקשו קוראי ספרו הראשון על התפיסה שנשמת האדם היא ניצוץ אלוהי. לפי סדר הדורות חיבר פירוש על מורה הנבוכים לרמב"ם שכנראה אבד.
על מנת להבין את השפעת תרומת משנתו המחשבתית והקבלית, יודגש שבזמן ובמקום, היה שכןבגטו היהודי של המהר"ל מפרג.
שקודרה

היסטוריה

שקודרה נוסדה סביב המאות הרביעית והחמישית לפנה"ס. ייתכן כי מקור שמה הוא "שקו דרינון" (Sco' Drinon) שמשמעותו 'המקום בו נהר הדרין הולך'. מחפירות ארכאולוגיות שנערכו בטירה רוזפה (Rozafa) שבשקורדה, אנו מסיקים כי המרכז היה מיושב מאז תקופת הברונזה. העיר נכבשה על ידי הרומאים בשנת 168 לפנה"ס, על ידי הסלאבים בשנה 1040, ולאחר מכן על ידי משפחת בלשאי (Balshaj), על ידי הרפובליקה של ונציה, ובשנת 1479 על ידי העות'מאנים - לאחר שדיכאו התנגדות רבת-עוצמה במצודה. העות'מאנים שלטו בעיר עד מלחמת הבלקן הראשונה והיא הייתה יחד עם אדירנה ויואנינה משלושת המבצרים המשמעותיים של האימפריה העות'מאנית ברומליה. במהלך מלחמה זאת, העיר באה במצור במשך 7 חדשים, מ-28 באוקטובר 1912 - 23 באפריל 1913, על ידי כוחות סרביה ומונטנגרו. מפקד העות'מאנים בעיר, אסעד פשה זכה לתהילה על העמידה האיתנה במלחמה, אל מול מתקפות חוזרות ונשנות במהלך המצור. אולם לאחר מתקפה חזקה ובעקבות מחסור במים נכנע אסעד פשה לצבא מונטנגרו. הכניעה נתקבלה בזעם בטורקיה שראתה באסעד פשה בוגד. ימים מועטים לאחר מכן נכנעה מונטנגרו ללחץ של אוסטרו-הונגריה וב-14 במאי השיגה את כוחותיה מהעיר. יום קודם לכן שרפו המונטנגרים את השוק העירוני ובזזו אותו.
בסוף מאי 1913, נקבע בהסכם לונדון (1913) ששקודרה תהיה חלק מאלבניה שעצמאותה הוכרה בהסכם זה.
במלחמת העולם הראשונה הגיעו הכוחות הסרבים לשקודרה בסוף יוני 1915. בינואר 1916 נכבשה העיר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, והיא היוותה מרכזה של האוסטרים בשטחי אלבניה שכבשה. לקראת סוף המלחמה נכנסו כוחות צרפת לעיר והם החזיקו בה בסיום המלחמה בנובמבר 1918. במרץ 1920 עזבו הצרפתים ושקודרה הועברה לשלטון אלבניה.
בדצמבר 1924 הייתה שקודרה היעד הראשון שנכבש בידי צבאו של זוגו הראשון, מלך אלבניה בעת השתלטותו, בגיבוי יוגוסלביה על אלבניה.
איריני, נסיכת יוון ודנמרק

ביוגרפיה

איריני נולדה ב-11 במאי 1942 בקייפטאון, שם שהו הוריה בגלות במהלך מלחמת העולם השנייה, לפבלוס, נסיך הכתר של יוון ולפרדריקה, נסיכת הנובר, בתם של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג וויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה. בשנת 1946 חזרה משפחתה ליוון, ובשנת 1947 עלה אביה לשלטון. איריני הייתה פסנתרנית מוכשרת, ואף הופיעה בקונצרטים כמה פעמים. בשנת 1964 מת אביה, ואחיה קונסטנטינוס השני, מלך יוון עלה לשלטון במקומו. בשנת 1969 התחתנה אחותה סופיה עם חואן קרלוס, נסיך ספרד, ובשנת 1974 הודח אחיה מתפקידו, ואיריני נאלצה לצאת לגלות יחד עם שאר בני משפחתה. בתחילה התגוררה איריני בהודו, אולם לאחר מות אמה בשנת 1981 היא עברה להתגורר לצד אחותה בספרד. בשנת 2018 היא ויתרה על אזרחותה היוונית, וקיבלה אזרחות ספרדית.
הדיוויזיה השלישית (סוריה)

מבנה

הדיוויזיה היא חלק מהקורפוס ה-3 של הצבא הסורי, והיא כוללת את החטיבה המשוריינת ה-47, החטיבה המשוריינת ה-65, החטיבה המשוריינת ה-81 והחטיבה הממוכנת ה-21, וכן רגימנט ארטילריה.
נכון לשנת 2011 הדיוויזיה הייתה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל נעים ג'אסם סולימאן, ואילו חטיבה 65 הייתה תחת פיקודו של בריגדיר גנרל ג'יהאד מוחמד סולטן.

מלחמות ישראל

עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973, הוחזקה הדיוויזיה בעתודה. הדיוויזיה, בפיקודו של תת-אלוף מוסטפא שרבה, הייתה דיוויזיית שריון שהורכבה מטנקי T-62. ב-9 באוקטובר הוכנסה הדיוויזיה לקרב והיא לחמה בגזרה הצפונית ברמת הגולן, ובכלל זה השתתפה בקרב עמק הבכא ובניסיון לבלום את המתקפה הישראלית לעבר הגולן הסורי.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה תפקידה העיקרי של הדיוויזיה היה אבטחת סוללות טילי הנ"מ בצפון בקעת הלבנון, אולם בשעות אחר הצהריים ב-10 ביוני היא החלה בתנועה דרומה לתגבור הכוח הסורי שבמגע עם צה"ל, אולם לא נכנסה ללבנון לפני יום שישי בבוקר. יחידות מהדיוויזיה לחמו בקרב סולטאן יעקוב, וכוח שריון של הדיוויזיה, שכלל טנקי T-72, נכנס למארב של חטיבה 409 בבוקר ה-11 ביוני, ואיבד טנקים רבים.

ההתקוממות האסלאמית בסוריה

הדיוויזיה, תחת פיקודו של גנרל שאפיק פייאד, מילאה תפקיד מרכזי בהבסת "מרד האחים המוסלמים" בשנת 1980. במהלך העימות הדיוויזיה כולה הייתה פרוסה בחלב במרץ 1980, והציבה חיל משמר בעיר במשך שנה שלמה. פטריק סיל כתב על כך ש"טנקי הדיוויזיה היו פרוסים כמעט בכל רחוב." סיל גם כתב על תקרית בה גנרל פייאד עמד על צריח של טנק, והכריז כי "הוא מוכן להרוג אלף אנשים ביום, כדי לפטור את העיר מהשרצים של האחים המוסלמים."
הדיוויזיה גם השתתפה בטבח חמה, עם החטיבה המשוריינת ה-47 והחטיבה הממוכנת ה-21.

ניסיון ההפיכה 1984

הדיוויזיה, תחת פייאד, גם מילאה תפקיד מרכזי בדיכוי ניסיון הפיכה ב-1984 על ידי רפעת אל-אסד. הדיוויזיה, יחד עם כוחות מיוחדים בפיקודו של עלי חיידר, יחד עם המשמר הרפובליקני, ופלוגות ההגנה בדמשק. בעוד הכוחות המיוחדים פרסו מחלקות נגד טנקים ברחובות דמשק להתעמת עם הכוחות המשוריינים של רפעת אל-אסד, והקיפו את בסיסיו עם צלפים, כוחות השריון של פייאד סיפקו גיבוי משוריין וכוח אש כדי לבודד לחלוטין את דמשק מבחוץ, כך שכוחות מחוץ לדמשק (בלבנון ובצפון) לא יכלו להיכנס לדמשק, וכ-30,000 כוחותיו של רפעת בתוך אזורי דמשק נלכדו למעשה.

מלחמת האזרחים

ארגון זכויות האדם האשים את הדיוויזיה במעורבות בדיכוי ההפגנות בתחילת מלחמת האזרחים בסוריה. באופן ספציפי, הדיוויזיה הייתה לכאורה מעורבת בדיכוי אלים של מחאות בדואומה ודרעא באפריל 2011. הדיוויזיה הייתה לכאורה מעורבת במעצרים שרירותיים, ביזה של בתים, ירי על מפגינים לא חמושים.
הדיוויזיה לחמה במערכת הריף במחוז דמשק.
אלי פולק

ביוגרפיה

פולק נולד בחיפה וגדל בטהרן ובניו יורק. בגיל 12 שב עם משפחתו מארצות הברית. למד בישיבת נחלים ובישיבת מרכז הרב. סיים תואר ראשון, שני ודוקטורט בכימיה באוניברסיטה העברית ופוסט דוקטורט באוניברסיטת קולומביה. משנת 1979 הוא חבר הסגל האקדמי של מכון ויצמן ומ-1990 פרופסור מן המניין.
לאחר הסכמי אוסלו הצטרף לחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, ואף עמד בראשו במשך שנתיים. פולק עסק שנים ארוכות בנושאי ביקורת תקשורת. ב-1995 הקים את האגודה לזכות הציבור לדעת ומאז הוא עומד בראשה. ב-1998 מונה לחבר מליאת רשות השידור. 
מתגורר בירושלים. נשוי ואב לחמישה.
תיכון קוגל

פעילות

בבית הספר נלמדים כל מקצועות החובה, ובין מקצועות הבחירה ניתן ללמוד מקצועות ריאלים כגון כימיה, פיזיקה וביולוגיה, הנדסת תוכנה, מדעי המחשב ועוד. בתחום ההומאני ניתן ללמוד פסיכולוגיה, סוציולוגיה, היסטוריה, תנ"ך, ספרות, ערבית, ספרדית ורוסית. כמו כן ישנן מגמות כמו: "מגמת תקשורת ויחסי ציבור", בה מרחיבים התלמידים תקשורת ברמה של 9 יחידות לימוד הכוללת פרויקט גמר; "מגמת שגרירים", בה מרחיבים התלמידים גאוגרפיה ברמה של 5 יחידות לימוד. השעורים כוללים גם יציאות רבות לטיולים ברחבי הארץ. כמו כן, קיימת כיתת נחשון בבית הספר.
על מורי בית הספר נמנה בעבר חוקר הספרות הידוע יוסף שה-לבן.
לתיכון בוגרים מפורסמים, בניהם: קארין אלהרר, אתי אלון, אבינועם גרנות, עדי הימלבלוי, דן חלוץ, זהבה כספי, אדיר מילר, רנה משל, דוד קזרשווילי, מוטי ששון, יעקב אור, יוסי מערבי, אבישי רביב, ארנון פרלמן, יהושע שמר ואריה ורדי.
דבורה טייטלבאום

קורות חייה

דבורה סביצקי נולדה בתל אביב ב-1941 להורים שעלו מפולין בשנות ה-30. היא גדלה בתל אביב. למדה בתיכון במגמה ביולוגית.
בשירותה הצבאי הכירה את חיים טייטלבוים, לימים תא"ל בצה"ל, והם נישאו ב-1962. היו להם שני ילדים: שי ושגית.
דבורה טייטלבוים למדה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב וסיימה ב-1966 את התואר השני. לאחר מכן עברה למכון ויצמן למדע, והחלה בלימודי דוקטורט אצל פרופ' רות ארנון במחלקה לאימונולוגיה.
במשך שנים רבות עסקה במחקר בתחום פיתוח תרופה למחלת הטרשת הנפוצה, עליו עבדה יחד עם מיכאל סלע ורות ארנון. המחקר הביא לפיתוחו של החומר קופולימר 1, פולימר סינתטי, שהיה הבסיס לתרופה פורצת הדרך, הקופקסון, המיוצרת על ידי חברת טבע משנת 1995. ב-1974 סיימה טייטלבוים את הדוקטורט, ועד אז הספיקו החוקרים לרשום פטנט על החומר, בחלקים שווים בין שלושתם: סלע, ארנון וטייטלבוים.
טייטלבאום נשארה במכון ויצמן והמשיכה לעבוד על הקופקסון כעמיתת מחקר במחלקה לאימונולוגיה. כשהחלה חברת טבע לפתח את הקופקסון כתרופה, שימשה יועצת לחברה, וסייעה לה בתכנון וביצוע המחקרים והניסויים.
טייטלבוים יצאה ב-1980 להשתלמות של שנה באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית.
נפטרה מסרטן ב-2008. לאחר מותה הקימו ילדיה, לזכרה ולזכר אביהם, קרן מחקרים במכון ויצמן, התומכת בשיתופי פעולה בין המכון לבתי חולים.
יאן פירס

ביוגרפיה

פירס נולד בשם יעקב פינחס פרלמוט (Jacob Pincus Perelmuth) בשנת 1904 בלואר איסט סייד של ניו יורק, לזוג מהגרים יהודים מהורודץ שבאימפריה הרוסית. למד באוניברסיטת קולומביה. תחילה למד כינור, וניגן לפני קהל כדי להגדיל את הכנסותיו. הופעתו הראשונה בשירה הייתה באולם המוזיקה רדיו סיטי בשנת 1932.
הופעותיו בשידורי הרדיו פירסמו אותו בכל רחבי ארצות הברית, ותוך זמן קצר היה מבוקש להופעות בקונצרטים.
בשנת 1938 הופיע לראשונה באופרה בתפקיד הדוכס ב"ריגולטו" של ורדי, בפילדלפיה. רסיטל השירה הראשון שלו היה בשנה שלאחריה. המנצח ארטורו טוסקניני שם עליו עינו, והזמין אותו לסדרת הקלטות ראויות להיזכר בניצוחו. הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה הייתה בתפקיד אלפרדו ב"לה טרוויאטה" של ורדי, בשנת 1941. הוא נשאר בצוות של המטרופוליטן עד 1966, והמשיך להופיע שם לעיתים מזומנות עד לפרישתו בשנת 1982.
פירס הרגיש בבית גם על בימת הקונצרטים וברסיטל סולו, והשתתף בהקלטת יצירות כמו הסימפוניה התשיעית של בטהובן. 
בשנת 1956 היה הזמר האמריקאי הראשון שהופיע בבולשוי תיאטר במוסקבה כשגריר תרבות. 
בשנת 1971 הופיע לראשונה בברודוויי בתפקיד טוביה ב"כנר על הגג".
פירס הופיע בישראל מספר פעמים.
משנת 1930 היה נשוי לאליס לבית קלמנוביץ, ובנם הוא במאי הקולנוע לארי פירס (נולד ב-1930).
אחותו של יאן פירס נישאה לזמר הטנור ריצ'רד טאקר.
יאן פירס מת בניו יורק לאחר מחלה ב-1984, בגיל 80.
הוא מונצח בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ארכיונו שמור בספריית העיר ניו יורק לאמנויות הבמה (של ספריית העיר ניו יורק). בספרייה מצוי גם אוסף הקלטות של פירס (אודיו ווידאו) מהשנים 1938–1983, הכולל הקלטות לא-מסחריות של הופעות חיות והופעות מוקלטות וכן ראיונות עמו.
מחלקת בתי הכלא הלאומית (ברזיל)

מבנה

DEPEN אחראית גם לתחזוקה המינהלית והכספית של המועצה הארצית למדיניות פלילית ועונשין - CNPCP ולניהול קרן העונשין הלאומית - FUNPEN.
ה-DEPEN מחולק למנהלת ביצוע, נציב תלונות ושלוש מנהלות, דהיינו: מועצה מנהלתית, מועצת מדיניות הכליאה, מועצת מערכת הכלא הפדרלית.

מערכת הכלא הפדרלית

מערכת הכלא הפדרלית נוצרה בשנת 2006, במטרה לאכלס אסירים בסיכון גבוה, עם הקמה וניהול של בתי כלא ביטחוניים מרביים בשטח ברזיל.
בתי הכלא הפדרליים של ברזיל, שכל אחד מהם מאכלס 208 אסירים, כוללים מעקב באמצעות ציוד המזהה סמים וחומרי נפץ על בגדי המבקרים, גלאי מתכות, מצלמות נסתרות וחיישני נוכחות.
כל אסיר מוחזק בתאים בודדים ומפוקח 24 שעות ביממה על ידי מעגל מצלמה בזמן אמת.
חטאת העוף

חטאת העוף הוא אחד מסוגי קרבן חטאת שהוקרב בבית המקדש. הקורבן מובא ככפרה על חטאים שונים.
ייחודו הוא באופן השחיטה - מליקה - מהעורף ולא מהצוואר, בציפורן הכהן ולא סכין כלי שרת, לאחר המליקה יש לעשות "מיצוי" - הצמדת גוף העוף אל המזבח כך שכל דמו ימצה וירד אל יסוד המזבח.

מקור המצווה

וְאִם לֹא תַגִּיע יָדוֹ דֵּי שֶׂה וְהֵבִיא אֶת אֲשָׁמוֹ אֲשֶׁר חָטָא שְׁתֵּי תֹרִים אוֹ שְׁנֵי בְנֵי יוֹנָה לַ-ה' אֶחָד לְחַטָּאת וְאֶחָד לְעֹלָה.

וְהֵבִיא אֹתָם אֶל הַכֹּהֵן וְהִקְרִיב אֶת אֲשֶׁר לַחַטָּאת רִאשׁוֹנָה וּמָלַק אֶת רֹאשׁוֹ מִמּוּל עָרְפּוֹ וְלֹא יַבְדִּיל.

וְהִזָּה מִדַּם הַחַטָּאת עַל קִיר הַמִּזְבֵּחַ וְהַנִּשְׁאָר בַּדָּם יִמָּצֵה אֶל יְסוֹד הַמִּזְבֵּחַ חַטָּאת הוּא.

וְאֶת הַשֵּׁנִי יַעֲשֶׂה עֹלָה כַּמִּשְׁפָּט וְכִפֶּר עָלָיו הַכֹּהֵן מֵחַטָּאתוֹ אֲשֶׁר חָטָא וְנִסְלַח לוֹ.
— ספר ויקרא, פרק ה', פסוק ו'

הסיבה להבאתה

חטאת העוף מובאת על ידי הטמאים הזקוקים לקורבן להשלמת טהרתם ("מחוסר כיפורים"), והם: זב, זבה יולדת ומצורע (אם הוא עני, ואין ביכולתו להביא בהמה לחטאת).
גם נזיר שנטמא צריך להביא קורבן חטאת העוף לאחר שנטהר והוא מתחיל לספור את ימי נזירותו מחדש.
כמו כן, מי שחייב קורבן עולה ויורד (ראו פירוט החטאות החיצוניות) ואין ביכולתו להביא בהמה לחטאת - יביא תחתיה עוף.
בכל המקרים הללו חטאת העוף באה בנוסף לעולה, לרוב - אף היא מן העוף (פרט ליולדת עשירה, המביאה בהמה לעולה ועוף לחטאת).

חטאת העוף הבאה על הספק

מאחר שהעוף אינו נשחט, אלא נמלק, למעשה מבחינת הלכות הכשרות המקובלות הוא נבלה, האסורה באכילה, ואף מטמאת את האוכל אותה. לפיכך, הדין שכהנים אוכלים את בשר החטאת הוא חידוש מיוחד, שקורבן שנמלק כהלכתו איננו נבלה ואיננו מטמא. זאת, בתנאי שאכן יש ודאות שזהו קורבן חטאת. כאשר יש ספק לגבי החיוב בקורבן חטאת, יש להביא את קורבן החטאת ולהקריב את דמו כרגיל, אך מחמת הספק אסור לאכול ממנו. דין זה נקרא "חטאת העוף הבאה על הספק", ובתלמוד נאמר שזוהי הלכה למשה מסיני.
החזית הצפונית במלחמת האזרחים ברוסיה

רקע

החל ממרץ 1917 מדינות ההסכמה החלו בהעברת תחמושת וציוד צבאי אחר לנמלי הצפון ארכנגלסק ומורמנסק. בעקבות כישלון מתקפת יוני והתפוררות הצבא הרוסי הסחורות החלו להיערם במחסני הנמלים. באפריל 1918 האימפריה הגרמנית הנחיתה את כוחותיה בפינלנד והיה חשש שגרמנים יכבשו מסילת הברזל סנקט פטרסבורג-מורמנסק ואף נמלים עצמם. בעקבות כך מדינות ההסכמה החליטו להנחית את הכוחות בנמלי מורמנסק וארכנגלסק. מטרת הנחיתה הייתה לשמור על הציוד הצבאי שכבר סופק ולאפשר לכוחות הלגיון הצ'כוסלובקי לפנות את תחומי רוסיה דרך נמלי הצפון. 
לאור תנאי השטח לא היה באזור חזית לחימה של ממש. הקרבות התרחשו לאורך צירים מרכזיים וסביב הערים.

תיאור האירועים

ב-1 במרץ 1918 השלטון הסובייטי בעיר הודיעה ללאון טרוצקי על הצעה בריטית להגן על המסילה שמקשרת את העיר עם רוסיה כנגד כוחות גרמנים. לאון טרוצקי שהיה בתקופה זו שר החוץ נתן אישור לקבלת עזרה. במהלך מרץ-יוני 1918 בעיר נחתו כוחות צבאיות של בריטניה, צרפת וארצות הברית.
-2 באוגוסט 1918 17 אוניות של מדינות ההסכמה עם כ-9 אלף חיילים הגיעו לארכנגלסק. כוחות של מדינות ההסכמה כבשו את העיר מן הכוחות הבולשביקים שהחזיקו בה, במה שהיה המבצע המשולב ים-אוויר-יבשה הראשון בהיסטוריה. השלטון הבולשביקי בעיר הופסק אך מחסני הנמל היו ריקים כי הצבא האדום פינה אותם לפני הנסיגה. כוחות של הבריטים ואמריקאים החלו בהתקדמות איטית דרומה. ההתקדמות הייתה איטית כי הדרך היחידה הייתה משובשת והתקדמות לאורך נהר הדווינה הצפונית הייתה קשה. עד לסתיו 1918 הושגה התקדמות עד לעיירת שנקורסק בדרום מחוז ארכנגלסק. במהלך חורף 1918 הצבא האדום החל במתקפה מפתיע והצליח להביא לנסיגה של בריטית מהאזור.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה המטרות הרשמיות של הפלישה למעשה לא היו אקטואליות. כתוצאה מכך המוטיבציה של הצבא ירד. למרות הניסיונות להתקדם לכיוון מזרח במטרה להתחבר לכוחות הצבא הלבן שלחם בחזית המזרחית לא הייתה התקדמות של ממש.
בספטמבר 1919 התקבלה החלטה על פינוי הכוחות מהאזור. בהיוודע לשינוי המצב האסטרטגי הצבא האדום החל במתקפה רחבה. בהיעדר תמיכה מבחוץ באזור בו לא הייתה תעשייה של ממש לייצור תחמושת להתנגדות של הצבא הלבן לא היה סיכוי להמשך לאורך זמן. בפברואר 1920 החלה התקוממות בעיר ארכנגלסק וב-20 בפברואר 1920 הצבא האדום השתלט על העיר. הכוחות האחרונות של הצבא הלבן באזור בפיקוד של גנרל אלכסיי מילר פונו באוניות לנורווגיה.
ב-13 במרץ 1920 הצבא האדום נכנס למורמנסק ובכך הסתיימו הקרבות בחזית הצפונית.
הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון

הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בחיפה נוסדה בשנת 1935, והיא עוסקת בהכשרה של מהנדסי מכונות. דקאן הפקולטה הוא פרופ' אולג גנדלמן.

היסטוריה

הפקולטה הוקמה בשנת 1935, לאחר שתחום הנדסת המכונות פוצל מהפקולטה לטכנולוגיה. לפקולטה כ-8000 בוגרים, כשבוגרי הפקולטה תופסים עמדות מפתח בתעשייה האזרחית, הביטחונית ובאקדמיה.

הפקולטה כיום

בפקולטה להנדסת מכונות לומדים כיום כ-1150 סטודנטים לתואר ראשון בהנדסת מכונות, וללימודים מתקדמים. סגל הפקולטה כולל 37 חברי סגל אקדמי בכיר, מרצים נספחים, מומחים מהתעשייה וסגל זוטר המורכב ממשתלמים לתארים גבוהים. בפקולטה מעבדות מחקר והוראה, חוות מחשבים וספריה. הפקולטה כוללת כיום 3 מרכזי מחקר עם למעלה מ-35 מעבדות מחקר, ובנוסף קיים בפקולטה מרכז מצוינות בביו-מכניקה אליו שייכים 21 חברי סגל.
טרוצקי (סדרת טלוויזיה)

תקציר עלילת הסדרה

שנת 1940. כשהוא מסתתר במקסיקו הגולה הפוליטי לאון (לב ברונשטיין) טרוצקי, שאיבד בתוך 11 שנים את כל קרוביו, מבין: סטלין יעקוב אחריו עד סוף ימיו. אפשר לברוח ממנו, אך לא להתחבא. טרוצקי מחליט להשיב מאבק. אך הנשק שלו לא יהיו הקליעים, כי אם מילים. 
הוא מותיר אחריו צוואה פוליטית ומספר לראשונה בכנות כיצד ילד יהודי הפך למבשר המהפכה ומחריבה של אימפריה. הוא מזמין אליו את העיתונאי הקנדי הצעיר פרנק ג'קסון, החובב את סטלין. הוא לא מחפש מזכיר ממושמע כי אם עיתונאי בעל דעות פוליטיות שונות, על מנת לרכך אותו ועל מנת שזה יספר לעולם את סיפורו. 
אך ג'קסון הוא אגוז קשה לפיצוח והוא שואל שאלות קשות, שמאלצות את טרוצקי לחשוף את נבכי נשמתו ולגלות עמודים בדפי חייו שהוא קיווה לשכוח לנצח.

הפקה

לדברי המפיק קונסטנטין ארנסט, מטרת ההפקה הייתה לעבד עבור כלל הקהל את סיפורו ודמותו של טרוצקי. הסדרה הופקה ביוזמת הערוץ הראשון ברוסיה וההפקה נמשכה פחות משנה.
הסדרה שודרה לראשונה במסגרת MIPCOM בקאן.
הוספיס

הוספיס (מלטינית Hospitium, בארמית "אושפיז", מילולית: "מלון", על פי האקדמיה ללשון העברית: מֶרְכָּז לְטִפּוּל תּוֹמֵךְ) הוא טיפול ופילוסופיית טיפול המתמקדת בפליאציה של חולים סופניים, הקלת הכאב והתסמינים מהם הם סובלים. השם הוספיס מתייחס בדרך כלל גם לטיפול, לפילוסופיה הטיפולית ולמוסד בו מוענק הטיפול.

הטיפול בהוספיס מתמקד בהרגעה של תסמינים של חולים סופניים או חולים חשוכי מרפא, בין אם התסמינים פיזיים, רגשיים, רוחניים או חברתיים. כניסה לטיפול הוספיס אין משמעו ויתור על טיפולים רפואיים, כי אם החלפת מטרות טיפולים אלו. מרכיב חשוב נוסף בתחום רפואה זה, מלבד הדאגה לחולה עצמו, הוא הטיפול במשפחתו של החולה והדרכתם בהתמודדות עם הקורה סביבם.

רפואת ההוספיס המודרנית כוללת טיפול מקל לאלו שאינם בני טיפול והבראה בבתי חולים, בתי אבות אך גם מספקת את הטיפול לכל אלו המעוניינים לבלות את ימיהם האחרונים בבתיהם שלהם. תפיסה זו כבר נוצרה במאה ה-17, אך מרבית העקרונות המנחים תחום זה, לפיהם עובדים העוסקים במקצוע, פותחו בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי הגברת (Dame) סיסלי סנדרס (Cicely Saunders).
בארצות הברית, ההגדרה הרפואית של טיפול ההוספיס הוא טיפול הניתן לכל אלו המעוניינים בו, בבית או בכל מוסד אחר, אשר מאובחנים כחולים סופניים עם תוחלת חיים הקצרה משישה חודשים. נכון לשנת 2007, למעלה ממיליון איש קיבלו טיפול הוספיס בארצות הברית לבדה, כאשר האבחנה של רובם הגורף של החולים הייתה סרטן. אורך הטיפול הממוצע בשירותי ההוספיס של חולים אלו הייתה 65 יום.
גם כיום תחום ההוספיס הולך ומתרחב במספר רב של מדינות כגון ישראל, אנגליה וארצות הברית.

טיפול הוספיס

שירות ההוספיס יכול להינתן למטופל בבית אבות, במתקני הוספיס ייעודיים ואף בבתי חולים, אולם הנוהג הרווח הוא לטפל בחולים אלו בביתם. המטפלים העיקריים הנם הרופא המטפל ואחות ההוספיס. שיטת הטיפול כוללת ביקורים תכופים לחולה, כמו גם ביקורי חירום, כאשר עולה לכך הצורך. 
בין הקשיים הכרוכים ברפואת ההוספיס ניתן למצוא התנגדויות מקצועיות, טאבו חברתי ופחד אנושי מהמוות. מרבית הקשיים הללו נובעים מהעיסוק הגלוי והפתוח בסוגיית המוות ואי הנוחות שהדבר גורם למטפלים, מטופלים ובני משפחתם.

טיפול הוספיס בישראל

בישראל שירות ההוספיס הוא חלק מסל הבריאות. קיימות מספר מחלקות הוספיס, כאשר המוכרת בהן שוכנת במרכז רפואי שיבא, במבנה בן 18 מיטות. הוספיסים נוספים פועלים בבית החולים הדסה הר הצופים ובבית החולים הצרפתי.
כמו כן קיימים מספר שירותי הוספיס הפועלים מחוץ לבתי החולים, כמו זה של האגודה למלחמה בסרטן ומרפאות צבר.