google/wiki40b huggingface dataset:
דניאיל חארמס

חייו

נולד בשם דניאיל איבנוביץ' יובאצ'וב (רוסית: Даниил Иванович Ювачёв). את שם העט "חארמס" (Kharms) המציא בתקופת לימודיו בתיכון הגרמני היוקרתי "פטרשולה" (Peterschule), כנראה בהשפעת אהדתו לשרלוק הולמס של ארתור קונאן דויל. בשהותו שם, למד את יסודות השפות האנגלית והגרמנית. שמות עט נוספים בהם השתמש היו "חורמס" (Khorms), "צ'ארמס" (Charms), "שאראדם" (Shardam) ועוד.
ב-1924 נכנס חארמס לטכניון לחשמל של לנינגרד, משם נזרק עקב "חוסר השתתפות בפעילויות חברתיות". אחרי גירושו, התמסר לחלוטין לספרות ולעיסוק בה. ב-1927 הוקמה אגודת כותבי ספרות הילדים הרוסית, וחארמס הוזמן להיות חבר בה. בשנים 1928 עד 1941, חארמס הפיק ספרות לילדים ללא הרף.
חארמס הואשם בפעילות אנטי-סובייטית, ובתחילת שנות ה-30 נכלא, נשפט, ונידון לגלות בקורסק שבמרכז רוסיה. שנתיים לאחר מכן חזר ללנינגרד, כאשר שמו מופיע ברשימה של אנשים חשודים פוליטית, ואיום במאסר נוסף מרחף מעל ראשו. ביולי 1941, במהלך המצור על לנינגרד, חארמס נעצר בשנית באשמת תבוסתנות. הוא גווע ברעב ומת בתחילת 1942.

עבודתו

על פי רוב, סיפוריו של חארמס הם גפניות: מעין סיפור-מקרה קצר, לעיתים קטע מחזה, תיאור כללי ולא מפורט של התרחשות. לעיתים קרובות אורכן לא עולה על מספר פיסקאות בודדות. בסיפוריו של חארמס מוצגות, לחלופין, סצנות של עוני ומחסור וכן התרחשויות פנטסטיות וחלומיות וקומדיה נרחבת. לא פעם משולבות בהן הופעות פארודיות ולא הולמות של סופרים רוסים מפורסמים ומוערכים, כמו אלכסנדר פושקין וניקולאי גוגול.
עולמו של חארמס הוא בלתי צפוי ומאופיין באי-סדר; דמויות חוזרות על אותן הפעולות פעמים רבות וברציפות, ומתנהגות באופן לא רציונלי; עלילות ליניאריות מתחילות להתפתח אך מופרעות על ידי קטסטרופות בלתי מוסברות אשר שולחות אותן לכיוונים שונים לחלוטין.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, לקח חארמס חלק בהקמת האובריו (רוסית: ОБэРИу) - איגוד אומנות ריאליסטית, והיה לאחד ממובילי האומנות השמאלנית. בשנות ה-30, כאשר הזרם המרכזי של הספרות הסובייטית הלך ונהיה יותר ויותר שמרני ביחס לקווים המנחים של הריאליזם הסובייטי, חארמס מצא מחסה בספרות הילדים. רבים מן הסיפורים הקצרים והפואמות שחיבר עבור ילדים ופורסמו במגזינים סובייטיים שונים, נחשבים ליצירות קלאסיות בסוגה זו, ועד היום כעשרים ספרי הילדים שפרסם מוכרים היטב ונאהבים על ידי קהל היעד שלהם.
כתביו של חארמס עבור מבוגרים מעולם לא פורסמו בימי חייו, ואף לא בשנים שלאחר מותו. רק בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, החלו הסמיזדט (אנגלית: Samizdat; התפוצה המחתרתית של ספרות שדוכאה על ידי המשטר הסובייטי) לאסוף אותם ולפרסמם במידה מוגבלת. אולם, רק בסוף שנות ה-80, עת החל המשטר הקומוניסטי לקרוס, פורסמו יצירותיו ברוסיה באופן רחב. למערב הגיעו הכתבים כבר בשנות ה-60, כאשר חוקרים-סלאביסטיים מארצות הברית ביקרו ברוסיה ופרסמו בגרמניה, בצרפת ובארצות הברית טקסטים ששמעו ממכריהם במוסקבה או בלנינגרד. אסופה מלאה של כתבי חארמס ששרדו פורסמה בברמן, בארבעה כרכים, בשנים 1988-1978.
ההסכמה המשולשת

ההסכמה המשולשת (בצרפתית: Triple Entente, ברוסית: Анта́нта), היא הברית בין בריטניה, צרפת ורוסיה, שהתגבשה בשנת 1907.
ההסכמה הגיעה למעשה לאחר תהליך של מספר שנים, שכלל בריתות והסכמים שונים בין הארצות החברות בה.
ב-1893 נחתמה הברית הצרפתית-רוסית, שחיזקה את הקשרים בין המדינות וערערה את מקומה של גרמניה.
ב-1904 נוצרה הסכמה מדינית בין בריטניה לצרפת, בעקבות חשש של בריטניה מהתעצמות הכוח הצבאי הגרמני, ובמיוחד מהתחזקות הצי הגרמני בצפון האוקיינוס האטלנטי ובים הצפוני, ושתי המדינות חתמו על ההסכמה הלבבית. 
הברית הצרפתית-רוסית, לצד ההסכמה הלבבית, יצרו בעקיפין את הקשר בין בריטניה לרוסיה, ובשנת 1907 חתמו ביניהן בריטניה, צרפת ורוסיה על ברית - "ההסכמה המשולשת". ההסכמה המשולשת הביאה לקצה באופן סופי את מדיניות ההתבדלות של בריטניה עד לאותה תקופה, מדיניות שכונתה "הבדידות המזהירה".
במסגרת הברית הוסכם על שיתוף פעולה בין שלוש המדינות ונוצר איחוד הגנתי בין שלוש המעצמות האירופיות, איחוד שעמד מול הברית המשולשת שהייתה במרכז אירופה בין גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה. ההסכמה המשולשת זכתה לתמיכה וחיזוק מצד מדינות נוספות בעולם, ובהן ארצות הברית, יפן, ספרד ופורטוגל.
אנגיואדמה תורשתית

תסמינים

אנגיואדמה תורשתית מתבטאת בהתקפי בצקת חוזרים, בלתי צפויים המתפתחים בהדרגה תוך מספר שעות באיברים שונים בגוף. הבצקת עשויה להופיע בפנים, בפה ובלוע, בכפות הידיים והרגליים, בזרועות ובאיברי המין. בהיעדר טיפול הבצקת עלולה להמשך 5-2 ימים ולגרום לעיוותים ולהפרעות קשות בתפקוד. בצקת באזור הלשון, הלוע והענבל עלולה לגרום למוות מחֶנֶק ומחייבת טיפול מידי. מעל ל-90% מהחולים סובלים מהתקפים של כאבי בטן קשים, אשר לעיתים מלווים בבחילות, הקאות ושלשולים. 
חלק ניכר מהחולים מדווחים על הופעה של סימנים מבשרים ("פרודרומה") הכוללים עקצוץ, תחושת לחץ באזור התהוות הבצקת, בחילות, חוסר תיאבון, עייפות ,אי שקט ותפרחת ייחודית
גורמים מעוררים התקף של אנגיואדמה תורשתית קשורים בעיקר לחבלות, דלקות, מתח נפשי, טיפולי שיניים, זיהומים, מחלות חום, ניתוחים, הרדמה, שינויים הורמונליים, נטילת גלולות למניעת הריון (בעיקר המכילות אסטרוגן), תרופות ליתר לחץ דם (מעכבי ACE) ולשיכוך כאבים (בפרט NSAIDS).
ארנון לוי

ארנון לוי הוא פסיכולוג קליני ופסיכו-אנתרופולוג, מייסד הגישה Dynamic Positive Coaching Psychology.

ביוגרפיה

ארנון לוי נולד וגדל בתל אביב ובגיל 7 עברה משפחתו לגבעתיים, שם הוא מתגורר עד היום. לוי למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן המשיך ללימודי התמחות מתקדמים בפסיכולוגיה קלינית בסורבון, באוניברסיטת רנה דקארט , ובהמשך ללימודי דוקטורט בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, צרפת. סיים התמחות ומוכר כמומחה בפסיכולוגיה קלינית בישראל מ-1981.
לוי כיהן בעבר כיושב ראש האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה, הקים וניהל את התוכנית להכשרת מאמנים בגישה פסיכולוגית "Coaching Psychology" באוניברסיטת תל אביב, הראשונה מסוגה בישראל ובין הראשונות בעולם. בהמשך הקים ומונה ליושב ראש האיגוד הישראלי ל-Coaching Psychology. כיום מכהן כסגן נשיא החברה הבינלאומית International Society for Coaching Psychology, וכעמית מחקר בהנהלת המרכז הבינלאומי באוניברסיטת לונדון, העוסק במחקר Coaching Psychology. לוי מכשיר סטודנטים לדוקטורט בלמידה מרחוק ב- Coaching Psychology באוניברסיטת מידלסקס וקנטרברי בבריטניה. הוא מונה כפרופסור לפסיכולוגיה בבית הספר למנהל עסקים 'Monarch' בשווייץ לניהול תוכנית ללימודי דוקטורט במנהל עסקים בשילוב עם פסיכולוגיה חיובית יישומית. בנוסף, לוי ניהל תוכנית להכשרת מאמנים בגישת Coaching Psychology ללימודי תעודה במסגרת לימודי המשך בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן.
קסנתוס

היסטוריה

החתים כינו את המקום ארינה. לפי סטראבון בתקופה הפרסית היה שמו של נהר קסנתוס "סירבה" ("צהוב") וזאת בשל גון מימיו. השם תורגם ליוונית והעניק לעיר את שמה ההלני. סטראבון ציין עוד כי קסנתוס הייתה הגדולה שבערי ליקיה ושמה התייחס במקורות מוקדמים לאזור כולו. לפי הרודוטוס נכבשה קסנתוס בידי הפרסים בשנת 540 לפנה"ס לערך, והוא ציין כי כאשר קרבו אליה הפרסים, הרגו תושביה את נשותיהם, ילדיהם ועבדיהם, והרסו את האקרופוליס בעיר. לאחר מכן, יצאו תושבי קסנתוס בהתקפה חסרת סיכויים כנגד הצבא הפרסי, ולמעט 80 משפחות שנעדרו אותה עת מהעיר, כל אוכלוסייתה אבדה. לאורך הכיבוש הפרסי התבססה בעיר מנהיגות מקומית שהטביעה מטבעות משלה החל בשנת 520 לפנה"ס. השליטה בעיר עברה חליפות בין הפרסים ליוונים במהלך מלחמת פרס-יוון במאה ה-5 לפנה"ס ולפי ממצאים ארכאולוגים היא חרבה בין שנת 475 ל-470 לפנה"ס. בשל כך שחורבן זה לא נזכר במקורות פרסים או יוונים ולא ברור מי מהם גרם לו, קיימת סברה שלישית כי נגרם כתוצאה מאסון טבע כלשהו. לקראת סוף המאה ה-5 לפנה"ס הייתה קסנתוס לחלק מברית הערים של ליקיה. ליקיה הייתה מעורבת במאבק נגד אתונה העתיקה בעת המלחמה הפלופונסית, וניצחונה הונצח בכתובת ליקית שהוצמדה לעמוד בעיר, ואשר תוכנה ידוע מתרגום יווני. אלכסנדר הגדול כבש את קסנתוס עם הגעתו לדרומה של אסיה הקטנה בשנת 333 לפנה"ס, אך המקורות נחלקו באשר לאופי כניעתה - לפי אריאנוס דובר בכניעה לא אלימה בעוד שאפיאנוס מדווח על ההפך. לאחר מותו של אלכסנדר הגדול החליפה העיר ידיים בין הדיאדוכים, עד שנכבשה בידי הרפובליקה הרומית במאה ה-1 לפנה"ס.
שמה של העיר בלטינית היה קסנתוּס (Xanthus) ותחת חסותה של רומא היא נהנתה מתקופה של עצמאות יחסית ושלטון עצמי עד שבשנת 42 לפנה"ס מרקוס יוניוס ברוטוס, אחד מראשי הקשר לרציחתו של יוליוס קיסר, החל לגייס מנחות מערי המזרח כדי להיות מכון למלחמה עם הטריאומווירט השני, תושבי קסנתוס סירבו לדרישותיו המוגזמות בכוח הזרוע.
ברוטוס הטיל מצור על עירם אבל התושבים היו נחושים להתנגד, הם שרפו את הבתים מחוץ לחומות העיר, הקיפו אותה בתעלות והסתגרו בעירם. ברוטוס הורה להביא מכונות מצור כדי לפרוץ לעיר, התושבים ביצעו גיחה מחוץ לחומות במטרה לשרוף אותם אולם הרומאים חיכו להם והביסו אותם, בזמן הגיחה השנייה שנעשתה על ידי תושבי העיר הרומאים ניצלו את ההזדמנות והצליחו להיכנס לתוך העיר. ברוטוס הציע לתושבים תנאי כניעה אולם הם סירבו ובמקום זה העדיפו להרוג אחת את השני במקום ליפול לידי האויב.

האתר

חפירות באתר התקיימו כבר במאה ה-19, ושוב בשנות ה-50 של המאה ה-20. העיר שכנה במעלה גבעה על הגדה השמאלית של נהר קסנתוס (כיום אסן - Esen), סמוך למקום בו הוא מגיח מבין הגבעות אל המישור. דרך עתיקה חצתה את העיר מדרום לצפון, וממערב לה ניצב האקרופוליס הליקי ובו ארמון מלכותי אשר חרב בעת הכיבוש הפרסי. סמוך לו הקימו הרומאים במהלך המאה ה-3 אגורה ואמפיתיאטרון, ככל הנראה על שרידיה של אגורה הלניסטית קדומה. האקרופוליס ההלניסטי ניצב בראש הגבעה מצפון לאגורה הרומית והחומה המקיפה אותו בימינו היא מתקופת הביזנטים. בעמק שבסמוך לגבעה משתרע הנקרופוליס ובו קברים, מצבות וסרקופגים הממחישים את השפעות התרבויות השונות ששלטו בעיר.
קים סטנלי

ביוגרפיה

נולדה בשם פטרישה בת' ריד בטולארוסה שבניו מקסיקו לאן ולג'יי טי ריד. נולדה לאם ממוצא אנגלי-גרמני ולאב ממוצא סקוטי-אירי.
היו לה שלושה אחים ואחות למחצה.
הצליחה מאוד בשיעורי הדרמה שקלחה בעת לימודיה ב"אוניברסיטת ניו מקסיקו", לאחר שסיימה את לימודיה מהאוניברסיטה עם תואר בפסיכולוגיה נסעה ללמוד משחק באופן מקצועי בבית הבובות המפורסם שבעיר פסדינה.
את שם הבמה אימצה משם המשפחה של סבתה.
למדה בבית ספר למשחק "אולפן השחקנים" תחת חסותם של מומחים מתעשייה ממציא שיטת המשחק לי סטרסברג ואיליה קאזאן. התחילה את דרכה על בימות התיאטרון שבברודוויי בתחילת שנות ה-50, זכתה בפרס התיאטרון העולמי על הופעתה במחזה "המרדף" ולאחר מכן הופיעה בלהיט זוכה פרס פוליצר "פיקניק".
הועמדה ב-1959 לפרס הטוני על תפקידה במחזהו של יוג'ין אוניל "ניצוץ של משורר" וב-1962 על הופעתה במחזה "מדינה רחוקה".
לעומת קריירת תיאטרון עשירה הקריירה הקולנועית של סטנלי שהחלה ב-1958 בדרמה "אלילה" הייתה דלה בהופעות, מה שלא הפריע לה להיות מועמדת פעמיים לפרס האוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתור המדיום מיירה סייבייג' במותחן האימה "סיאנס באחר הצהריים הרטוב" ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב על הופעתה בדרמה הביוגרפית "פרנסיס" בתור ליליאן אמה של השחקנית פרנסיס פארמר (ג'סיקה לאנג).
התפרסמה בקולנוע גם בדמותה הביוגרפית של הטייסת פורצת הדרך פאנצ'ו בארנס בדרמת ההרפתקאות ההיסטורית "הצוות המובחר".
זכתה בפרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בשנת 1963 על תפקידה בסדרה "בן קייסי" ובפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר ב-1985 על הופעתה בגרסתו של איליה קאזאן למחזה של טנסי ויליאמס "חתולה על גג פח לוהט".
הייתה נשואה ארבע פעמים: לברוס הול, לשחקן קורט קונויי, לשחקן אלפרד ריידר ולג'וזף סיגל.
לסטנלי נולדו שלושה ילדים אחד מנישואיה לקונרויי, אחד מברוקס קליפט אחיו של שחקן הקולנוע מונטגומרי קליפט ואחד מנישואיה לריידר.
סטנלי ביצעה תהליך גיור במהלך נישואיה לאלפרד ריידר.
נפטרה בשנת 2001 ממחלת סרטן הרחם בהיותה בת 76.
הביוגרפיה על חייה של סטנלי יצאה לאור ב-2006.
וילם דה פס

ביוגרפיה

דה פס היה תלמידו של קרל רוזייה (גר'), שהיה סגן הקפלמייסטר של העיר בון. דה פס נשא לאישה את בתו של רוזייה, מריה אנה רוזייה.
דה פס היה פעיל באמסטרדם בין 1710 ל-1725. משנת 1725 עד 1731 שירת כקפלמייסטר בקתדרלת אנטוורפן. 
אחרי כן עבר ללונדון שם ניגן כסולן בקונצרטים וכנגן כינור בתזמורתו של הנדל בשנת 1746. 
בשנים 1748-1749 ניצח על תזמורות שניגנו בגני מארילבון. הוא לא הופיע עוד אחרי שנת 1750. 
יצירותיו כוללות אורטוריות כמו "יהודית" (1732) ו"יוסף" (1746), וכן מוזיקה קאמרית, קונצ'רטי ויצירות קוליות.
שתי האורטוריות נחשבו אבודות עד שנת 1980. אז נמצא עותק בכתב-יד של "יוסף" באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. 
המוזיקה של דה פס הושפעה מהאיטלקים, במיוחד אנטוניו ויוואלדי, ומהנדל.
מלקולם מק אלכסנדר

מלקולם מק אלכסנדר (בגאלית סקוטית: Máel Coluim mac Alaxandair  - "מלקולם בנו של אלכסנדר") היה בנו של מלך סקוטלנד אלכסנדר הראשון. מלקולם מרד כנגד דודו, המלך דייוויד הראשון, ובשל כך זכה לכינוי "בן העוולה" - "The bastard" (בעיקר לאור העובדה שמרבית המקורות ההיסטוריים תמכו במלך דייוויד).
לאחר מותו של אביו בשנת 1124 השתלט דייוויד על כס המלוכה בסיועו של מלך אנגליה הנרי הראשון. מלקולם סבר כי הכתר הגיע לו (על אף היותו בן מחוץ לנישואים של אביו).
אורדריקוס ויטליס ציין כי מלקולם הביא למותו של בנו הבכור של דייוויד, אולם מקור אחר ציין כי הבן הבכור נהרג על ידי כומר נורווגי (אשר הוצא להורג על ידי קשירתו אל ארבעה סוסים בשל מעשהו). מקורות אחרים אינם מציינים את אבלו של דייוויד בשל מות בנו הבכור, והיסטוריונים רבים משערים שאירוע זה לא היה ולא נברא.
מלקולם נאלץ להימלט מדייוויד לאזורים מבודדים בסקוטלנד שלא היו בשליטתו, ושם ניסה למצוא תומכים למרידה. לאחר שמלקולם השיג את תמיכת מלך מוריי בשנת 1130, שש שנים לאחר מכן, שב מלקולם וטען לזכותו לכתר.
הקרב בין כוחותיו של דייוויד לכוחותיו של מלקולם ותומכם התרחש בסטרקת'קו הסמוכה לברכין. על פי "דברי הימים של אלסטר" השתתפו בקרב 1,000 לוחמים מטעם דייוויד ו-4,000 מטעם תומכי מלקולם, אולם צבאו של מלקולם נחל מפלה והוא נמלט משדה הקרב.
מלחמת אזרחים זו נמשכה כארבע שנים, בהן קיבל דייוויד סיוע מפטרונו - הנרי הראשון מלך אנגליה. בשנת 1134 שלח הנרי כוחות צבא דרך הים האירי שהגיעו לפירת' אף קלייד ובשנת 1134 נתפס מלקולם ונכלא בטירת רוקסבורג.
תאריך מותו של מלקולם אינו ידוע.
חיל אכיפת החוק (אוקראינה)

חיל אכיפת החוק של הכוחות המזוינים האוקראיניים (באוקראינית: Військова служба правопорядку у Збройних Силах України) הוא המשטרה הצבאית של אוקראינה. החיל הוקם ב-19 במאי 2002. על פי אומדן כוח אדם משנת 2005, מצבת כוח האדם שלו עמד על 1,745 חיילים. מפקד החיל הוא גנרל-מייג'ור איהור קרישטון.
חיילי המשטרה הצבאית האוקראינית נטלו חלק במבצעי אכיפה שונים באזור ואסיט, עיראק בשנת 2005, כחלק מסיוע לכוחות הקואליציה של ברית נאט"ו.
מריה אנה, נסיכת סקסוניה

ביוגרפיה

מריה אנה נולדה ב-15 בנובמבר 1799 בדרזדן שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, למקסימיליאן, נסיך סקסוניה, ולקרולינה, נסיכת פארמה, בתם של פרדיננדו, דוכס פארמה ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-16 בנובמבר 1817 התחתנה מריה אנה עם לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 3 בנות. מריה אנה גילתה עניין בשירה ובציורים עתיקים, ואף ייסדה עם בעלה את פנימיית הבנות הראשונה בפירנצה. בשנת 1832 נדבקה מריה אנה מבתה אוגוסטה פרדיננדה בשחפת, וב-24 במרץ מתה בפיזה בגיל 32. לאחר מותה התחתן בעלה שוב, עם מריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות.
מגדל בלן

היסטוריה

מגדל בלן נבנה במטרה לשמש שער כניסה ימי רשמי וחגיגי לליסבון, אך גם כחלק ממערכת הגנה על גדות הנהר טז'ו, שאת בנייתה החל ז'ואו השני כשבנה מבצרים בשתיים מהערים הסמוכות לנהר. הספינה "גרנדה נאו" (Grande Nau) הגנה על חופי מחוז בלן עד בניית המגדל על ידי מנואל הראשון.
בניית המגדל נמשכה שש שנים, מ-1514 עד 1520. תכנון המגדל נעשה על ידי האדריכל פרנסישקו דה ארודה (Francisco de Arruda), שבנה מספר מבצרים פורטוגזיים במרוקו. השפעת האמנות המורית ניכרת בקישוטים המעודנים על קשתות החלונות והמרפסות, וכן בכיפות המרובעות של מגדלי השמירה. בתכנון המגדל השתתף, ככל הנראה, גם דיוגו דה בויטקה (Diogo de Boitaca), האדריכל הראשון של מנזר ז'רונימוש. ב-1580, כשפלשו לליסבון כוחות ספרדיים במהלך המאבק על הכתר הפורטוגזי, נכבש המגדל על ידי פרננדו אלבארש דה טולדו, הדוכס מאָלבָּה. במאות שלאחר מכן, שימש המגדל בעיקר כבית סוהר (כשהתאים במפלס הקרקע היו בדרך כלל מוצפים במים) וכנקודת מכס.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, שיחזר המלך פרננדו השני את המגדל, עקב לחצים מצד המשורר הרומנטי אלמיידה גארט (Almeida Garrett). ב-1910 הוכרז מגדל בלן כאתר לאומי.

המבנה

למבנה שני חלקים - מוצב הגנתי (Bastion) בחלקו התחתון שצורתו כשל מלבן הנעשה צר בצדו הפונה לנהר, והמגדל עצמו המתנשא לגובה של חמש קומות. המבנה כולו נראה כירכתיה של ספינת קרוולה שצידה המוגבה סמוך ליבשה. המגדל מעוטר במספר עיטורים אופייניים לסגנון המנואליני, אם כי חלקם נוספו לו בעת ששופץ במאה ה-19. צדו הפונה לנהר הוא העשיר ביותר מבחינה זו.

המוצב

במוצב יש אולם מקורה חלקית בקשתות ובו 16 תותחים. בקירות המוצב, שעוביים 3.5 מטרים, נקבעו פתחים עבור התותחים, ובמרכזה של התקרה נקבע פתח גדול כדי לאפשר את איוורורו של החלל. גם המשטח המקורה יכול היה לשמש כקומה שנייה להצבת תותחים נוספים, דבר שנחשב לחידוש באותה עת. בשש פינותיו של המשטח ישנם מגדלי שמירה קטנים הנושאים כיפות בסגנון מורי, והם מעוטרים בדמויות של בעלי חיים. על המשטח ניצב פסל "המדונה והילד מבלן" והפתח במרכזו מוקף במעקה מעוטר.

המגדל

המגדל נמצא בצדו של המבנה הקרוב ליבשה וגובהו 35 מטר. מגדלי שמירה בסגנון מורי, דומים לאלה שבקצות המשטח התחתון, נקבעו גם בפינות גגו של המגדל ובקומתו השנייה הפונה ליבשה. המגדל מעוטר בדוגמאות של חבלים מתפתלים עשויים מאבן, בספירה הארמילרית, סמלו של מנואל הראשון, ובפסליהם של מיכאל הקדוש וויסנטה הקדוש, הקדוש הפטרון של ליסבון, המשקיפים לעבר היבשה. בכל צדדיו של המגדל קבועים חלונות ביפוריים וחלונות רגילים, כולם מעוטרים. קומת המסד, בגובה קו המים, שימשה כמחסן תחמושת, וזו שמעליה שימשה את המפקד. הקומה הבאה נועדה עבור המלך והיא מתאפיינת במרפסות מקורות בשלושת צדדיה, ובלוג'יה בסגנון הרנסאנס שבה שבעה פתחים, והיא פונה דרומה לכיוון הנהר. בקומה השלישית שכן אולם שימוע, ברביעית קפלה ובחמישית מרפסת תצפית.
קאפאה

היסטוריה

משמעות השם קאפאה בשפה ההוואית הוא "מוצק". חקלאות הייתה תעשייה גדולה בקאפאה במהלך המאה ה-19 וה-20. לעיר יש שדות קנה סוכר ושדות האננס הכי גדולים בקוואי. בעבר גם היה בעיר מפעל לשימורי אננס.

גאוגרפיה ואוכלוסין

על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 26 קמ"ר אשר מתוכם 25 אדמה ו-0.52 מים.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000, היו בעיר 9,471 תושבים, 3,129 משקי בית ו-2,281 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 375.1 נפש לקמ"ר. היו בעיר 3,632 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 143.8 דירות לקמ"ר. 31.7% מכלל התושבים בעיר הם אסיאתים.
קיפר אונד ויפר

קיפר אונד ויפר (בגרמנית: Kipper- und Wipperzeit, מילולית: "עידן הבוררים ומטי המאזניים") הוא שמו של המשבר הכלכלי שאירע במהלך מלחמת שלושים השנים, המשבר החל לערך בשנת 1621. לאור החוסר במערכת מיסוי אפקטיבית, ערי המדינה של האימפריה הרומית הקדושה החלו בביזוי המטבעות על מנת להעלות את תפוקת המטבעות והכנסות המדינה עבור המלחמה.
ביזוי המטבעות התבצע באמצעות הפחתת כמות המתכות היקרות זהב או כסף, והוספת מתכות זולות יותר כמו עופרת או נחושת. לרוב ערי המדינה היו מבצעות את הביזוי על מטבעות ערי מדינה שכנות ומבזבזות אותן במדינות אחרות, וזאת על מנת שלא לפגוע בערך מטבעות המדינה שלהן. השיטה עבדה לזמן מה, אך לאחר שהציבור הרחב התוודע לשיטה החלו גלי מחאה וסירובים לעבוד תמורת כסף בזוי, אלא רק תמורת כסף אמיתי. לאור המחאות גם המדינות החלו לעשות שימוש במטבעות הבזויות למטרות מיסים ואגרות מכס. לאור הבעיות שהשימוש במטבע הבזוי הוביל אליהן, הפסיקו לעשות שימוש בכסף הבזוי בשנת 1623, אך הנזק כבר נגרם וגרם למשבר כלכלי בכל ערי המדינה.
יחסי אוסטריה–הוותיקן

היסטוריה

ב-18 באוגוסט 1855, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה כינס קונקורדט עם האפיפיור פיוס התשיעי. אוסטריה החזיקה בזכות הטלת וטו על בחירת האפיפיור, אולם זכות זו בוטלה על ידי פיוס העשירי בשנת 1903, לאחר שאוסטריה הטילה וטו על בחירתו של מריאנו רמפולה כאפיפיור.
ב-5 ביוני 1933, הממשלה הפדרלית תחת הקנצלר אנגלברט דולפוס חתמה עם האפיפיור פיוס האחד עשר על קונקורדט חדש, אשר חיזק שוב את כוחה של הכנסייה הקתולית באוסטריה ואף קיבל מעמד חוקתי חלקי במהלך האשרור הרשמי בשנת 1934. המשך קיומו לאחר 1945 היה שנוי במחלוקת בתחילה, אך הוכר על ידי הממשלה הפדרלית בשנת 1957, כך שהוא באופן רשמי עדיין בתוקף כיום. עם זאת הקונקורדטים הבאים (1960 ו-1962) תיקנו הוראות חשובות ביחס לנישואין אזרחיים והלאמת הקרן הדתית.
מכיוון שבאוסטריה הפרדה קפדנית ברובה בענייני דת ומדינה, כמו גם חופש אמונה והגדרה עצמית מלאה בענייני אמונה (אם הם נשארים בגבולות החוק) ישנם חוזים עם כנסיות וחברות דתיות - פרט לפיקוח העקרוני של משרד התרבות והכלכלה - רק בענייני משפט ציבורי כמו חינוך דתי, סובסידיות לצדקה, ייצוג בתקשורת לשירותים ציבוריים וכדומה.
הקונקורדט של שנת 1933 לא הוביל בטווח הארוך לעמדה בולטת של הקתוליות, אלא להפך לבסיס משותף ביחסי הרפובליקה של אוסטריה לדתות ולזרמים, על ידי השפעה מודאלית.
ארמון גרשם

היסטוריה

המבנה הוקם כהשקעה על ידי חברת הביטוח שלא הורשתה לסחור בניירות ערך והפיקה רווחים מנדל"ן. במקור עמד על אותו מגרש ארמון נאו קלאסי. תכנון המבנה נמסר לידי האדריכל ההונגרי זיגמונד קוויטר, שלמד בווינה והושפע מסגנון הזצסיון (ה"אר נובו הוינאי"). הקמת המבנה ארכה שנתיים, בין 1904 ל-1906. הבניין שימש כמטה החברה באירופה המרכזית וכמקום אירוח לבכירי החברה ולאריסטוקרטים בריטים שהיו קשורים עמה.
בשנות הונגריה הקומוניסטית הפך המבנה המפואר לבית דירות ומצבו התדרדר. בשנת 2001 רכשה את הארמון קבוצת מלונות ארבע העונות, שיפצה אותו לפי התוכניות המקוריות, כולל השקעה בעיצוב הפנים הכולל עבודות פרזול בברזל, פסיפס וויטראז' זכוכית, ופתחה בו ב-2004 את המלון המפואר והיוקרתי ביותר בבירה ההונגרית.

תיאור המבנה

המבנה מהווה את אחת הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות הזצסיון (אר נובו) במרכז אירופה. הזצסיון הווינאי, בניגוד לאר נובו הפריזאי הקלאסי התמקד פחות בעיטורים ויותר בעיצוב הארכיטקטוני עצמו לשם יצירת הצורות ה"טבעיות", הנראות כצמחים. בבניין מתבטא הדבר בצורה המפותלת בה מונח הגג על המבנה ובעמודי הכניסה.
המבנה מעוטר בפסלים רבים בהם פסל ראשו של סר תומאס גרשם, ממייסדי הבורסה של לונדון. שער הכניסה לגן מהווה דוגמה לעבודת פרזול וכוללת שני טווסים.
סאפונין

סאפונין (Saponin) הוא גליקוזיד צמחי המצוי בעיקר בשורשיהם, ענפיהם זרעיהם ובפרחיהם של צמחים מסוג סבונית. כן מצוי הסאפונין בזרעי קטניות כגון: אספסת, שעועית, סויה, קינואה ובוטנים. לסאפונין תכונה של הקצפה המשמשת בתכשירי ניקוי, תחליבים ומשקאות. מפירוק הסאפונין (לדוגמה: במערכת העיכול), מתקבל סוכר ואגליקון בשם סאפוג'נין (Sapogenin).
מעבר פורדוי

מעבר פורדוי (באיטלקית: Passo Pordoi) הוא מעבר הרים ברכס הדולומיטים המזרח-אלפיני, המשתרע בגובה ממוצע של כ-2,239 מטרים. מעבר פורדוי הוא השני בגובהו ברכס הדולומיטים. המעבר מקשר בין העיירות קאנאצי ואראבה, על כביש הדולומיטים, מספר 48.

היסטוריה

מעבר פורדוי שוכן על דרך המסחר ההיסטורית בין חבל ונטו וחבל טרנטינו. סלילת מעבר פורדוי כחלק מכביש הדולומיטים בוצעה בשנים 1901-1905. אבן הפינה הראשונה לשירותי תיירות במעבר הונחה בשנת 1902 עם הקמת מלון דרכים קטן במקום. 
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש האזור שממזרח למעבר כאתר קרבות. בכפר ארבה עבר קו החזית שבין אוסטריה ואיטליה, ובחודש אפריל 1916 התרחשו בקרבתו קרבות שליטה עזים שהסתיימו ללא הכרעה ברורה לטובת מי מהצדדים. 847 מהרוגי הצבא האוסטרי והגרמני, מבין 8582 הרוגיו בקרבות שסביב המעבר, קבורים בבית הקברות שבמקום.
בשנות ה-50 לאחר מלחמת העולם השנייה קיבל המעבר דחיפה משמעותית של התפתחות בתחום התיירות. נבנו מתקני תיירות ומסחר, נסללו שבילי טיול, טיפוס והחלקה חדשים בסביבתו. בשנת 1962 נחנך במעבר רכבל לעבר פסגת פורדוי, אחד מן הראשונים שהוקמו בהרי הדולומיטים אשר יחודו בהיעדרם של עמודים לתמיכת ביניים בין התחנות.

כיום

מעבר פורדוי ביחד עם מעבר סלה, ואל גרדנה, ומעבר קמפולונגו מהווה חלק ממסלול סובב סלה המהווה אטרקציה תיירותית בהרי הדולומיטים. האזור משופע במסלולי טיול מסומנים לתיירות ברגל וברכב לחודשי הקיץ, ומסלולי החלקת סקי לחודשי החורף. הרכבל המשודרג לפסגת פורדוי מדלג על הפרש הגבהים של 700 מטרים תוך 4 דקות בלבד. רכיבה במעבר פורדוי מהווה אתגר לרוכבי האופניים ובאופן מסורתי מהווה חלק חשוב בתחרויות הג'ירו ד'איטליה.

פסגת פורדוי

פסגת פורדוי (Sass Pordoi) היא גוש סלע משוטח הממוקם בסמוך למעבר על צוק בגובה 2,950 מטרים.
אל הפסגה מוליך רכבל אשר נבנה בשנת 1962 ושודרג בשנת 1994. בסמוך לתחנת הרכבל העליונה קיימת מסעדה הקרויה על שם היזמית הראשונה של תחום התיירות במעבר, ובנה שהיה יוזם הקמת הרכבל.
מפסגת פורדוי יוצאים שבילי הליכה וטיפוס מאתגרים במיוחד, אשר אחד מהם, העובר מתחת למסלול הרכבל מגיע לשיפוע תלול בן 45 מעלות. בחורף מנצלים רק גולשי סקי מיומנים במיוחד את המדרונות התלולים בקרבתו.
אזכרה אלהים ואהמיה

תוכן הפיוט

בבית הראשון הפייטן מקונן על החורבן, ומזכיר שעל אף הצרות, עם ישראל נשאר נאמן לה'. ביתר הבתים הפייטן מונה גורמים שונים שבזכותם תתקבל תפילתו לישועה והצלה. הגורם המרכזי (כמוכח מן הפזמון) הוא י"ג מידות של רחמים, ובנוסף זכות אבות ובכיו ודמעותיו של המתפלל. בבית השני פונה המתפלל אל מידת הרחמים של ה' ומבקש ממנה להתפלל עבורו. בית זה עורר התנגדות אצל חלק מפוסקי ההלכה, כדלהלן.
יש נוהגים לשלב אמירת שלוש עשרה מידות של רחמים, המהוות את ליבת הסליחות אחרי כל בית, אך ברוב הקהילות נוהגים לומר י"ג מידות רק בתחילתו.

זמני אמירתו

נהוג לאומרו בסליחות של תפילת נעילה ליום הכיפורים - לפי מנהג אשכנז המזרחי נאמר בשלימותו, ואילו לפי מנהג אשכנז המערבי, אומרים רק הבית הראשון בהזדמנות זו. הוא גם נאמר באחד מימי הסליחות של הימים נוראים - לפי מנהגי מזרח אירופה, ביום שלפני ערב יום כיפור (ואם היום שלפניו חל בשני וחמישי יש נוהגים להקדים לאומרו בשני וחמישי),, ואילו במנהגי אשכנז המערבי אומרים אותו ביום אחר. הנוהגים לומר סליחות בבה"ב, אומרים אותו ביום שני האחרון. ישנן קהילות הנוהגות לומר פיוט זה גם בתפילת מוסף של יום הכיפורים.