google/wiki40b huggingface dataset:
אינדיאנפוליס

היסטוריה

אינדיאנפוליס נוסדה כבירת אינדיאנה בשנת 1821. לפני הקמתה של אינדיאנפוליס שטחה היה ביצתי ולא מיושב. רבים רואים כתושבה הראשון של אינדיאנפוליס את ג'ורג פוג, שב-1819 הקים את ביתו ליד "הנהר הלבן", כעת פארק לאומי. אלכסנדר רלסטון היה מתכנן העיר. לעיר החדשה היגרו צאצאים למשפחות מערב אירופיות, בעיקר אירים וגרמנים. המהגרים היו ברובם קתולים, זאת בניגוד לרוב ההגירה לצפון אמריקה, אשר הייתה פרוטסטנטית.
בינואר 1820 העצרת הכללית של אינדיאנה החליטה כי העיר החדשה תהיה בירת המדינה.
אחרי פתיחת כביש מרכזי אשר עובר בעיר בשנת 1827, החלה צמיחה בכמות התושבים בעיר.
בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית, אינדיאנה תמכה באיחוד. הנשיא הנבחר אברהם לינקולן אף ביקר בעיר כחודש לפני השבעתו. כתוצאה מהמלחמה, רבים מבני העיר התגייסו לשורות צבא האיחוד. על פי ההערכות, כ-4,000 גברים מאינדיאנפוליס התגייסו לצבא האיחוד, וכ-700 נהרגו בקרבות. ב-30 באפריל 1865 עברה דרך העיר רכבת הלוויה של לינקולן, וישנן הערכות כי 100 אלף איש עברו על פני ארונו.
באותו העשור הכפילה כמות התושבים את עצמה. התעשייה פרחה. העיר היוותה מרכז לאומי של יצרני כלי רכב ושל תעשיות נוספות.
במאה ה-20, אינדיאנפוליס הייתה שיאנית הערים בצפון באחוז האוכלוסייה האפרו-אמריקאית, שעמד על 10%.
במהלך שנות ה-2000, המשיכה העיר להשקיע רבות בתחום התשתיות.

דמוגרפיה

נכון לשנת 2015, התגוררו בעיר כ-853,000 תושבים.

פוליטיקה

אינדיאפוליס נחשבת לאחת הערים השמרניות ביותר בארצות הברית (אך מתונה מאוד), וחברי המפלגה הרפובליקנית החזיקו לאורך ההיסטוריה בעמדות כוח רבות. המפלגה הרפובליקנית דומיננטית בעיקר במחוזות הדרומיים ומערביים בעיר, בעוד שהמפלגה הדמוקרטית דומיננטית בעיקר במחוזות הצפוניים והמזרחיים שבה.
בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל

עלילה

בסרט מתוארות עלילותיה של אריאל ומשפחתה, כשנה לפני שפגשה את הנסיך אֶריק.
תחילה מתוארים חייהם המאושרים של תושבי אטלנטיקה תחת שלטונם של הוריה של אריאל, המלך טריטון והמלכה אתינה. אתינה מתוארת כבת-ים טובת לב, יפה ונדיבה, שאהבה מוזיקה. בני משפחת המלוכה וכל חיות הים נהגו לרקוד לצלילי המוזיקה לעיתים קרובות.
למלכה אתינה היה קול מיוחד, ובלילות אהבו אריאל, אקווטה, אנדרינה, אריסטה, אדלה ואלנה ללכת לישון כשהן מקשיבות לקולה של אימן, שרה להן שיר ערש.
יום אחד, בעת בילוי מעל פני המים, העניק המלך טריטון לאתינה תיבת נגינה עם השיר שלהם, בה רוקדות שתי דמויות כדמויותיהן. לפתע, הגיעה ספינת פיראטים והחלה להרוס כל מה שבדרכה.
בני הים ברחו מיד למצולות בהוראת טריטון, בעוד אתינה עזרה לאחת מבנותיה שזנבה נתקע בין שני סלעים. כשהבת הצליחה לשחות למקום מסתור הבחינה אתינה כי תיבת הנגינה שנתן לה טריטון נשארה על הסלעים החשופים. היא פנתה כדי לקחת אותה אך לא הספיקה לברוח, וספינת הפיראטים התנגשה בסלע שניצב לידה.
אריאל ואחיותיה איבדו את אימן. אביהן, שאהב אותה מאוד, שקע בדיכאון וקיבל תחושות של עצב, שנאה, וזעם כלפי בני האדם. מאז המוזיקה הייתה אסורה בממלכה התת-ימית של אטלנטיקה.
אריאל ואחיותיה נאלצו לגדול בפחד מאביהן ולהסתיר את אהבתן למוזיקה. כאשר התחילה אריאל להתבגר היא החלה להתמרד ולא הבינה את החלטת אביה לגבי המוזיקה, ופעמים רבות אף התווכחה איתו.
בסרט זה מתוארת גם היכרותה של אריאל עם פלאונדר, חברה הטוב. אריאל החלה להאזין למוזיקה במועדון מוזיקלי סודי בניהול ידידה סבסטיאן. הדמות הרעה בסרט היא מרינה, שנבחרה ביחד עם סבסטיאן על ידי המלך טריטון, כדי להשגיח על אריאל.
לאורך הסרט אריאל קרועה בין הבחירה בהסתרת האהבה שלה למוזיקה לבין חובתה למשפחתה. בעזרתם של חבריה, סבסטיאן ופלאונדר, וכן שש אחיותיה, מנסה אריאל להחזיר לממלכה את המוזיקה, החברות והאהבה שאבדו לה.
רוסטיסלב גולדשטיין

ביוגרפיה

הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון בסחלין. ב-1986, הוא עבד כמכונאי בתחנת הכוח של סחלין. בשנים 1987-1989 שירת בצבא. אחרי שירותו בצבא המשיך לעבוד בתחנת הכוח בסחלין ולאחר מכן עבד בחברת "Energomontazh". לאחר המעבר לעיר אוחטה, עבד כנהג בחברת Serverprogress (1990-1991) ובמיזם המשותף "AmKomi" (1991-1992).
ב-1990, התחתן ויחד עם אשתו, היה מעורב בעסקים פרטיים. ב-1995, הוא סיים את לימודי ההשכלה הגבוהה באקדמיה לכלכלה ומשפט (בעיר ריאזאן). בשנים 2001-2004 — הקים ועמד בראש בית המסחר "גולדשטיין".
ב-2003 הוא נבחר לכהן כסגן יו"ר מועצת המדינה של הרפובליקה של קומי על ידי מחוז טימאן מספר 23 ומ-23 בספטמבר 2004 עמד בראש ועדה של מועצת המדינה של הרפובליקה של קומי לענייני מדיניות חברתית. ב-2007 הוא נבחר לכהן כחבר במועצת המדינה של רפובליקת קומי.
בדצמבר 2007 נבחר כחבר בדומה החמישית מתוך רשימת "רוסיה המאוחדת". כיהן כסגן יו"ר הוועדה לענייני ומזרח הרחוק.
ב-2007 הוא השלים לימודיו באוניברסיטה הרוסית לחינוך אקדמי, בשנת 2009 למד גם באקדמיה של מחוז צפון-מערב לשירות המדינה.

חייו האישיים

גולדשטיין נשוי. על פי נתונים רשמיים, בשנת 2011 הוא, יחד עם אשתו קיבלו הכנסה של 29.6 מיליון דולר. בבעלות המשפחה 4 חלקות אדמה עם שטח כולל של מעל 17 אלף מ"ר, 5 דירות מגורים ושטח של 11.3 אלף מטרים רבועים, 38 מכוניות וכלי רכב.
מאנה כץ

רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות

מאנה כץ נולד בעיר קרמנצ'וג שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) להורים אדוקים בדת. מאנה היה הילד השביעי של לייזר כץ, שמש של אחד מבתי הכנסת של העיר, ושל אשתו, מלכה לבית רבינוביץ'.
עד גיל 16 למד בחדר ובישיבה ובגיל זה יצא ללמוד בבית ספר לאמנויות בווילנה. התקשה בהתחלה להסתגל לחברה החילונית וחזר לבית הוריו. אמן מאודסה שיכנע אותו לנסות שוב ולהירשם לבית הספר לאמונות במירגורוד באוקראינה. כעבור זמן קצר עבר ללמוד בשנים 1911–1913 בבית ספר לאמנויות בקייב ובשנת 1913 הגיע לפריז ולמד באקדמיה לאמנויות היפות אצל פרנאן קורמון.

שנות מלחמת העולם הראשונה וחזרתו לרוסיה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקש להתגייס ללגיון הזרים אך לא גויס בגלל קומתו הנמוכה. חזר לרוסיה, בה זכה גם כן לפטור מהשרות הצבאי. חי עד 1917 בפטרוגרד וצייר שם נושאים ודמויות יהודיים מסביבתו בציור מקורי ועז. השתלם בתקופה זו אצל מסטיסלב דובוז'ינסקי והשתתף ב-1916 בתערוכה "עולם האומנות". אחרי 1917 חי זמן מה בקרמנצ'וג, בה נתן שיעורי ציור לילדים ולאחר מכן בשנים 1919-1918 לימד באקדמיה לאמנויות בחרקוב. הציג מיצירותיו גם ברוסטוב על הדון ובטביליסי.
יחד עם אלכסנדר גלדקוב ווסילי ירמילוב היה חבר בקבוצה האוונגרדיסטית "השלושה" או ה"טרויקה" מחרקוב. ב-1918 שלושתם הצטרפו לקבוצה הקוביסטית-פוטוריסטית "ברית השבעה" (של קוסריוב, בובריצקי, צאפוק, ציביס ואחרים) בהוצאת האלבום "שבעה פלוס שלושה". בשנת 1920 הדיוקן שצייר כץ לסופר ולימיר חלבניקוב קישט את בית הקפה "מרתף המשוררים" (Подвал поэтов) בחרקוב, שבו הוצגה בבכורה על ידי "סדנת התיאטרון" המחזה של חלבניקוב, ,"טעות המוות".

בצרפת ובגלות אמריקה

בשנת 1921 נסע לברלין ומשם שב לפריז. ציוריו עוררו שם עניין רב. בשנת 1923 אורגנה תערוכתו הראשונה בגלריה "פרסייה". ב-1927 קיבל את האזרחות הצרפתית. במסעותיו המרובים ובביקוריו המתמידים בארץ ישראל צייר תמונות מחיי היהודים במקומות מושבם.
בהתחלת מלחמת העולם השנייה נפל בשבי הגרמני ברואן אך הצליח להימלט. בשנים 1945-1940 חי בניו יורק, בארצות הברית.
בשובו לפריז החל לצייר תמונות נוף בסולם צבעים בהיר ותוסס. כל שנה הציג מיצירותיו גם באמריקה.
בשנת 1958 עלה לישראל והתיישב בחיפה. המבנה שבו גר ברחוב יפה נוף הוא כיום מוזיאון מאנה כץ, ובו מוצגות יצירות נבחרות מעזבונו.
כץ התוודע לאינספור האסכולות והזרמים שהציפו את אירופה בתחילת המאה ה-20 כמו הפרימיטיביזם, הקוביזם, הפוביזם והסוריאליזם, אך מעולם לא התקרב לאף אחד מהזרמים הללו. במרבית זמנו בפריז היה מרותק לנושא של יהודי הגטו כשהוא מצייר בחיפזון, מכסה ברישול משטחים רחבים בקווים אדומים, צהובים, ירוקים וחומים, תוך מתן תשומת לב זעומה לפרטים.
בעבודותיו משנות העשרים ניתן להבחין בהתלהבות בארוקית, המזכירה את אל גרקו, דיוקנאות של פנים צנומות וגרמיות ועיניים הנתונות עמוק בתוך חוריהן.
בישראל צייר מאנה כץ תמונות גואש מרובות, כשהוא מבקש לחשוף את לִבה של הארץ ולא את שטחה. הוא צייר את האווירה הלוהטת של ים המלח ואת מושבת זכרון יעקב העולה מהמישורים, בחיתוכי אדום, ירוק ותכול. תימנים, נשות-ערב, פושטי יד, גמלים וחמורים שימשו לו מודלים, כאשר את העצמים תרגם לשפת הצבע.
נפטר במרפאה בתל אביב ב-1962, בגיל 68, ונקבר בחיפה ליד הסופר והמחזאי היידי דוד פינסקי.
בצוואתו הוריש את כל רכושו לעיר חיפה.
סביין לילאיי

קריירה

ב-16 ביוני 2018 חתם בגבאלה מליגת העל האזרית תמורת 500,000 אירו על חוזה לשנה עם אופציה לשנה נוספת. ב-4 ביוני 2019 הודיע כי לא יישאר לעונה נוספת.
ב-20 ביוני 2019 סיכם על חוזה לעונה אחת ואופציה לעונה נוספת בסקציה נס ציונה, שעלתה מהליגה הלאומית לליגת העל בסוף עונת 2018/2019. ב-14 ביולי חתם בקבוצה באופן רשמי. הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה ב-28 ביולי 2019, בהפסד קבוצתו 1–2 לבית"ר ירושלים במסגרת משחקי המחזור הראשון של גביע הטוטו.
ברפיליה

היסטוריה

ברפיליה שכן על הדרך הרומית העתיקה שהובילה מיפו לירושלים. גבעת ברפיליה הייתה מיושבת כבר בתקופה הצלבנית וייתכן שאף קודם לכן. מהמאה ה-16, וייתכן שאף מוקדם יותר, הייתה הגבעה מיושבת בקביעות.  
בתקופת האימפריה העות'מאנית היה במקום ישוב שכלל 8 משפחות מוסלמיות. התושבים התפרנסו מעבודת אדמה ושילמו מס בשיעור של 25% מגידוליהם. ברשימת כפרים עות'מאנית מ-1870 נכתב כי בכפר התגוררו 28 משפחות וכ-175 גברים.  
בזמן מלחמת העולם הראשונה השתמשו הבריטים בדרך הרומית שעברה מצפון לגבעה לצורך הנעת כוחות ואספקה. בברפיליה הוקם מחנה צבאי אשר שימש כוחות סקוטים.  
בתקופת המנדט הבריטי גדל היישוב. במפקד של 1922 נמנו בכפר 411 תושבים, ובסקר הכפרים בארץ ישראל בשנת 1945 נמנו בו 730 נפשות. שטח אדמות הכפר היה 7,134 דונם.

מלחמת העצמאות

במהלך פינוי לוד ורמלה במלחמת העצמאות התפנו חלק מתושבי הערים אל ברפיליה.   
שלושה ימים מאוחר יותר, במהלך השלב השני של מבצע דני ב-15 ביולי 1948, נכבש הכפר על ידי כח של חטיבת יפתח ותושביו עזבוהו, במסגרת מה שמכונה הנכבה הפלסטינית. מפקדת החטיבה נקבעה על הגבעה ומכאן המשיכו כוחות החטיבה לכיבוש אל בורג' (גבעת התיתורה) וביר מאעין (מגדל המים ברעות). במהלך המלחמה ולאחריה החליטה ממשלת ישראל שלא לאפשר לתושבים לחזור. באוקטובר 1949 פורסם בעיתונות הערבית שצה"ל השמיד את בתי הכפר כדי למנוע אפשרות של חזרת הפליטים ששהו באזור רמאללה. בתחום הכפר צילם בוריס כרמי את זיוה ארבל בזמן מלחמת העצמאות בתמונה שכונתה: "החיילת השותה מהכד".  

עד שנות ה-80 נכלל הכפר בשטח אש של צה"ל. כיום נמצאים שרידי הכפר בקצה המערבי של מודיעין-מכבים-רעות, ליד שכונת אבני-חן. בגבעת ברפיליה ממצאים רבים מתקופות שונות כולל בורות מים עתיקים רבים, גתות חצובות בסלע, גדרות אבן ומערות קבורה.

מקור השם

במפות מהתקופה הצלבנית נקרא המקום "פורפיריה", שמשמעותו תעשיית הצבע ארגמן. ייתכן והמקום היה מרכז תעשייה לצביעת בדים באותה תקופה. השם ברפיליה בא משיבוש השם המקורי בתקופה מאוחרת יותר.
סיפור יציאת מצרים

מקור ומהות המצווה

המצווה מתבססת על הפסוק "והגדת לבנך ביום ההוא לאמר בעבור זה עשה ה' לי בצאתי ממצרים" (שמות, י"ג, ח'). המשנה קובעת על סמך פסוק זה
בכל דור ודור חייב אדם לראות את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים.. לפיכך אנחנו חייבין להודות להלל לשבח לפאר לרומם להדר לברך לעלה ולקלס למי שעשה לאבותינו ולנו את כל הניסים האלו הוציאנו מעבדות לחירות מיגון לשמחה ומאבל ליום טוב ומאפילה לאור גדול ומשעבוד לגאולה ונאמר לפניו הללויה
מצווה זו, שהופיעה במקרא, במשנה ובתלמוד, נפסקה אף על ידי מוני המצוות: הרמב"ם במצוות עשה קנז, וספר החינוך במצווה כא.
המצווה מתייחסת הן לתוכן והן לסגנון הסיפור. במישור התוכני, הסיפור צריך לכלול את השתעבדות בני ישראל במצרים, את נקמת האל במצרים ואת הישועה שנעשתה לישראל. לגבי הסגנון הספרותי, ככל שרמתו גבוהה יותר כך המצווה משובחת יותר. כך קיימת עדיפות לרמה אמנותית, לריבוי בפרטי המקרה, באריכות זמן הסיפור ובריבוי השומעים את הסיפור; כשהניסוח בחז"ל הוא "כל המאריך לספר ביציאת מצרים הרי זה משובח". יש שהותירו את אפשרויות הסיפור בידי האדם (רמב"ם, חמץ ומצה ז, ב ובספר המצוות עשה קנז), ויש שכללו במצוות הסיפור מגוון אמירות, כך ספר החינוך (כא) קובע שיש שהנהגות ליל הסדר והגדה של פסח כלולות בדיני המצווה.

זמן קיום המצווה

בניגוד למצוות זכירת יציאת מצרים, למצוות הסיפור יש תאריך ספציפי. כך המכילתא דרבי ישמעאל (פרשה יז) קובעת שמצוות הסיפור וההגדה לבן צריכה להיות כאשר 'מצה ומרור' מונחים על השולחן, כלומר בליל הסדר. על פי קביעה זו הלכו אף שאר הפוסקים, והדגישו שמתחלת הלילה ישנה מצווה לספר.

מצוות זכירה

מצוות סיפור יציאת מצרים, שונה באופן מהותי ממצוות זכירת יציאת מצרים. אמנם היו ששילבו בין שתי המצוות. אך רוב הפוסקים הגדירו שמצוות זכירת יציאת מצרים נוהגת בכל יום, ולחלק מההגדרות תוקפה מדברי סופרים; לעומת מצוות סיפור יציאת מצרים הנוהגת פעם אחת בשנה, בליל הסדר, ותוקפה לכל הדעות הוא מהתורה.
מרכז טאוב

מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל הוא מכון מחקר שעיקר עיסוקו בתחומי המדיניות הציבורית. במרכז חברים חוקרים בולטים מהאקדמיה בישראל ומומחים מתחומי המדיניות, העורכים מחקרים בתחום החברתי-כלכלי. המרכז מפרסם דו"חות, מחקרים וניירות עמדה בנושאים מגוונים. המרכז שוכן בירושלים ונקרא על שמו של הנרי טאוב, איש עסקים ופילנתרופ אמריקאי, ששימש כיושב ראשו.
המרכז נוסד בשנת 1982 כגוף עצמאי על ידי ד"ר ישראל כץ לאחר שסיים את תפקידו כשר העבודה והרווחה בממשלת מנחם בגין. כ"ץ כיהן כמנהל המרכז, ופרופ' יעקב קופ כיהן כמנהל המחקר. בשנת 1991 פרש ישראל כ"ץ, וקופ מונה למנהל. בין השנים 2008–2015, ניהל את המרכז פרופ' דן בן-דוד. מאז 2015, המנכ"ל הוא פרופ' אבי וייס.
למרכז יש תוכניות מדיניות בחמישה נושאים עיקריים: חינוך, שוק העבודה, רווחה חברתית, בריאות וכלכלה. המרכז מפתח כלים מאקרו-כלכליים לקידום הנושאים הללו בישראל, וחותר להשפיע על המדיניות הציבורית בישראל באמצעות קשר ישיר עם מקבלי ההחלטות ועל ידי פיתוח השיח הציבורי בתהליך קבלת ההחלטות.
למרכז יש מועצה בינלאומית מייעצת של חמישה עשר חברים מרחבי העולם, בהם חמישה זוכי פרס נובל: גארי בקר, ג'יימס הקמן, דניאל כהנמן, לורנס קליין ואהרון צ'חנובר.
צדוק בסן

קורות חיים

צדוק, בן לרב יהושוע השיל יואל בסאן ונכד לרב אליהו שלמה זלמן בסאן, נולד בירושלים ונקרא על שם סב-סבו הרב צדוק בסן מתלמידי הגר"א מווילנה. בצעירותו התנסה בציור דיוקנאות ונופים, למד במוסדות תורניים, ולצד לימודיו למד צילום אצל ויליאם אדלשטיין. בשנת ה'תרס"א (~1901) נישא ללאה שרה בת אפרים ניסן זקס, בת העיר העתיקה בירושלים.
ב-1900 הקים את הסטודיו הראשון שלו בעיר העתיקה, ומאוחר יותר הקים את חנות הצילום (ה"צלמוניה") שלו, ברחוב החבשים במרכז ירושלים. הוא התחרה בצלמים הארמנים שפעלו בירושלים לפניו לבדם.
רבים מדיוקנותיהם המפורסמים של אישים ביישוב הישן צולמו בידי בסן.
ב-1954 מסר בסן לארכיון הציוני המרכזי את ארכיון צילומיו ובו למעלה מ-1,000 צילומים מחמישים שנות צילום בירושלים וסביבותיה.
בספטמבר 2005 הוצגה תערוכה מעבודותיו בשם "יתומות", שאצר הצלם וחוקר הצילום הארץ-ישראלי גיא רז, ובה הוצג תיעוד מחיי היומיום של בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן בשכונת קריית משה שצילם בסן מאז הקמת המוסד ב-1902 ועד 1934, צילומי התערוכה לקוחים ברובם מאוסף בוקי בועז לצילום ישראלי, מבשרת ציון.

משפחה

אחותו, גולדה רוזנטל, הייתה מרַפאה ומיילדת ידועה בירושלים. בתה אסתר איטה שטמפפר הייתה אשתו של שלמה יצחק שטמפפר (בנו של יהושע שטמפפר). נכדה בנימין שטמפפר היה ממייסדי נתניה, ונכדתה שושנה הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית בארץ. בין ניניה: פרופ' יהושע בן אריה, פרופ' שאול שטמפפר ופרופ' דוד תמר.
חיים מלאכותיים

חיים מלאכותיים הם דיסציפלינה בין-תחומית המחברת בין מדעי המחשב וביולוגיה ליצירת יישומים בתחומים מגוונים ככלכלה וארכאולוגיה. מטרתה היא ליצור מערכות מלאכותיות בתוכנה ורובוטיקה המושתתות על מערכות דומות הקיימות באורגניזמים חיים
. מערכות אלה מיושמות באמצעות טכניקות של רשת עצבית מלאכותית ואוטומטים תאיים ומסוגלות בחלקן ללמוד בעזרת הסימולציות שהן בונות.
ניתן גם להגדיר חיים מלאכותיים על-פי מאפיינים שחייבים להיות בהם. לפי דוין פרמר מדען העוסק במערכות מורכבות מערכות אלה נוצרות על ידי אדם, הן אוטונומיות, ביחסי-גומלין עם הסביבה ויוצרות דפוסי התנהגות. הן יכולות, אם כי אין זה תנאי הכרחי, להשתכפל ולהיות מסוגלות להסתגל.

היסטוריה

המימוש הראשון של חיים מלאכותיים היה בשנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי ג'ון פון נוימן שפיתח אוטומט תאי המאפשר שכפול עצמי (וזאת לפני גילוי השכפול על ידי דנא). ב 1950 אלן טורינג פרסם את המאמר "מכונות חישוביות ואינטליגנציה". ב 1970 ג'ון קונוויי הציע לראשונה מערכת מלאכותית המתפתחת למערכת מורכבת מאורגנת לה הוא קרא משחק החיים. במשחק הדו-ממדי, כל תא משתנה בהתאם לשמונת התאים הסובבים אותו על-פי 4 כללים פשוטים עד שהוא מגיע למבנה יציב.
בשנות ה-80 הנטייה לרשתות עצביות, בהנהגתו של מרווין מינסקי, התקרבה למדעים הקוגניטיביים בשימוש שעשתה בעיבוד מקבילי וברשת עצבית מלאכותית. ב 1987 קריסטופר לנגטון (Christopher Langton) ארגן את הכנס הראשון לחיים מלאכותיים במעבדה הלאומית לוס אלמוס.
קארל סימס זוכה פרס עמיתי מקארתור מיישם תחום זה בגרפיקה ממוחשבת תוך שימוש באלגוריתם גנטי. אחד מהם מדגים את "מרוץ המלכה האדומה" בקו-אבולוציה.
הפיגוע בנמל התעופה איסטנבול אטאטורק

פיגועים בטורקיה בשנה שקדמה לפיגוע

מאז חודש יולי 2015, אז אירע פיגוע גדול בעיירה סורוץ' השוכנת סמוך לגבול סוריה, חל גידול ניכר במספר הפיגועים בטורקיה. האחריות על הפיגועים הוטלה על ארגון המדינה האסלאמית או נלקחה על ידי מיליציות כורדיות בטורקיה. לאחר הפיגוע בסורוץ' פתחה הממשלה במבצע נרחב נגד מטרות של ארגון המדינה האסלאמית וכן נגד מפלגת הפועלים הכורדית. הפיגועים שהתרחשו בחדשים הבאים כללו שניים באיסטנבול שכוונו נגד תיירים. פיגוע נוסף התרחש שבוע קודם לכן באנקרה, כאשר מכונית תופת התפוצצה בסמוך לתחנת אוטובוס הומה אדם בעיר. בפיגוע, שבוצע על ידי מורדים טורקים ויוחס על ידי ממשלת ארדואן ל-PKK, נהרגו כ-34 בני אדם ונפצעו עשרות. באותם חודשים המתקפות התגברו בהיקפן ובתכיפותן, עוררו פחד בקרב תיירים ופגעו בכלכלתה של טורקיה.

הפיגוע

ב-28 ביוני 2016, מעט לפני השעה 22:00, הגיעו במונית שלושה מחבלים מתאבדים לאזור אולם קבלת הפנים בנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק. אחד משלושת המחבלים נכנס לטרמינל, פתח בירי ואז פוצץ עצמו סמוך לעמדת הבידוק. המחבל השני עלה לקומה שמעל, באולם הטיסות היוצאות, ופוצץ עצמו. המחבל השלישי המתין בחוץ, ופוצץ עצמו בקרב ההמונים שנמלטו החוצה. 45 בני אדם נרצחו ו-238 נפצעו. בטורקיה העריכו שארגון המדינה האסלאמית הוא שביצע את הפיגועים.

מבצעי הפיגוע

ב-30 ביוני נודע כי שלושת המחבלים שביצעו את הפיגוע בנמל התעופה אטאטורק הם תושבי קירגיזסטן, אוזבקיסטן ודאגסטן. מאחורי הפיגוע עומדת קבוצה שבסיסה מחוץ לטורקיה בשם "אמירות הקווקז", וזאת על סמך העובדה שאחד משלושת המחבלים המתאבדים החזיק בדרכון אזרי. בקבוצה מתנדבים מצ'צ'ניה ומדאגסטן, שבעבר לחמו נגד הצבא הרוסי בצ'צ'ניה וכעת מתמודדים עם התקיפות הרוסיות על אדמת סוריה. הקבוצה, שהוקמה ב-2007 על ידי דוקה אומרוב, הייתה כפופה לארגון אל-קאעידה. באותה העת הפיצו כמה מחברי הקבוצה מהבלקן סרטון שבו איימו בשם המדינה האסלאמית לבצע פיגועים במדינות הבלקן, ומפקדים בארגון החלו לערוק ממנו ולהישבע אמונים למנהיג המדינה האסלאמית, אבו בכר אל-בגדאדי. ב-23 ביוני 2015 הכריז אבו מוחמד אל-עדנאני, דובר "המדינה האסלאמית", על הקמת מחוז חדש ("וילאיה") בקווקז, שרבים מפעיליה היו חברים ב"אמירות הקווקז". "אמירות הקווקז" הייתה ידועה בהתמחותה בביצוע פיגועי התאבדות במרכזי תחבורה גדולים כדוגמת הפיגוע ב-24 בינואר 2011 בנמל התעופה הבינלאומי דומודדובו במוסקבה, שהביא למותם של 35 בני אדם ולפציעת 170 נוספים, כאשר מחבל מתאבד פוצץ את עצמו באולם הנוסעים הנכנסים.

בעקבות הפיגוע

בעקבות הפיגוע פונה נמל התעופה ובוטלו כל הטיסות. נשיא טורקיה ארדואן זימן את ראש ממשלת טורקיה בינאלי יילדרים ואת רמטכ"ל צבא טורקיה לישיבת חירום.

ממשלת טורקיה הכריזה על יום אבל לאומי.
ג'ון גיי

ג'ון גיי (באנגלית: John Gay;‏ 30 ביוני 1685 – 4 בדצמבר 1732)
היה משורר ומחזאי אנגלי. הוא זכור ביותר הודות ל"אופרת הקבצנים" (1728), שאת המוזיקה לה כתב יוהאן כריסטוף פפוש. הדמויות, ביניהן קפטיין מקהית' ופולי פיצ'ם, היו לשמות שגורים בפי כל.
אויגן זנגר

אויגן זנגר (גרמנית: Eugen Sänger, ‏ 22 בספטמבר 1905 - 10 בפברואר 1964) הוא מהנדס חלל אוסטרי הידוע בשל התרומות שלו לתאוריה של מטוסים עם גוף המייצר עילוי (lifting body theory) ולטכנולוגיה של מנועי מגח סילון (Ramjet engines). בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא ניסה להוביל פרויקט מקביל לזה של שהוביל ורנר פון בראון, פרויקט אשר מטרתו לפתח מפציץ אשר יוכל הגיע לאמריקה וחזרה.

קונספט המפציץ התת-מסלולי

זנגר הסכים להוביל קבוצת פיתוח רקטות באזור Lüneburg Heath ב-1936. הוא בהדרגה הגה את הרעיון של מזחלת עם הנעה רקטית שתוכל לשגר מפציץ בעזרת המנוע הרקטי שלה אשר לאחר מכן יטפס לשפת החלל ויקפץ לאורך האטמוספירה העליונה - לא ייכנס למסלול, אבל יהיה מסוגל לכסות מרחקים אדירים בסדרה של גיחות תת-מסלוליות (בדומה לאבן המקפצת על פני המים). התכנון יוצא הדופן הזה נקרא "ציפור הכסף" (בגרמנית: Silbervogel) והיה אמור להסתמך על גופו עצמו כדי לייצר עילוי ולשאת אותו לאורך נתיבו התת-מסלולי. זנגר נעזר בתכנון באשתו המתמטיקאית איריין ברדט. זנגר תכנן גם את המנועים הרקטיים שמטוס החלל ישתמש בהם, אשר יידרשו לייצר דחף של 1 מגהניוטון.
ב-1942 ביטל משרד התעופה הגרמני את הפרויקט יחד עם פרויקטים שאפתניים אחרים לטובת התרכזות בטכנולוגיות מוכחות, וזנגר נשלח לעבוד במקומות אחרים.
בהמשך המלחמה הוא עשה עבודה חלוצית על הטכנולוגיה של מנועי מגח סילון, ועבד עד סוף המלחמה על פרויקטים כמו המיירט Skoda-Kauba Sk P.14.

לאחר המלחמה

זנגר הגה את הרעיון התאורטי של הנעה פוטונית - שימוש בפוטונים להנעה לצורך מסע בין כוכבי. לפי נוסחת ציאולקובסקי, המהירות הסופית אליה תגיע רקטה יחסית למהירות הפליטה של חומר ההנעה (במהירויות לא יחסותיות), וכיוון שהפוטון נע במהירות המרבית האפשרית - מהירות האור - מנוע אידיאלי כזה מספק את הנצילות המרבית האפשרית. הוא הגה גם את השימוש בהנעת לייזר ופיתח קונספטים ומשוואות בנושא, וקידם את התאוריה של השימוש במפרש סולארי.
עבודתו על ציפור הכסף הוכיחה חשיבות רבה בעבור מטוסי ה-X-15, ה-בואינג X-20 דיינה-סור, ובסופו של דבר עבור תוכנית מעבורות החלל.
שאול בצר

שאול בצר (נולד ב-30 בספטמבר 1967) הוא במאי, תסריטאי וסופר ישראלי.

ביוגרפיה

בצר הוא יליד נהלל, בנם של מוקי בצר ונורית גפן. עם גיוסו לצה"ל התנדב בצר לסיירת מטכ"ל, ולאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה. לאחר שחרורו מצה"ל השלים תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בצר ביים וכתב (יחד עם רועי ארד) את הסרט המוקומנטרי "זהירות מצלמה" (2002). הסרט מגולל את סיפור חייו הפיקטיבי של במאי המתיחות הראשון בישראל אשר מתח את בן-גוריון.
הסרט שודר בערוץ 2 (קשת) ונחשב לסרט המוקומנטרי הראשון ששודר ב"פריים טיים" בישראל.
בשנת 2003 הקים בצר את ערוץ הווידאו של פורטל האינטרנט נענע ויצר (יחד עם יובל שגב) את הדמות של רנו פסקאל שהפך במהירות לקאלט. בשנת 2004, אחרי שעזב את פורטל נענע והקים את חברת אנטנה הפקות, יצר יחד עם ארז הימן את התוכנית "עולמו של רנו פסקאל" ששודרה במשך שלוש עונות בערוץ ביפ.
ב-2004 יצר במסגרת אנטנה הפקות את הסדרה האינטרנטית "טופי והגורילה" עבור אתר שיתוף הווידאו FLIX שהפכה לאחת ההצלחות הגדולות באינטרנט. בעקבות ההצלחה הופקו 12 פרקים עבור ערוץ ביפ.
ב-2005 ביים את הסרט "הראיון האחרון עם דודו גבע" ומספר פרקים בתוכנית התרבות "נספח תרבות" עם דב אלפון.
בשנת 2006 ביים וכתב (יחד עם רועי ארד ויוני רז פורטוגלי) את הסדרה המוקומנטרית "החיים האמיתיים" ששודרה בערוץ 10. "החיים האמיתיים" היא פרודיה על תוכניות ריאליטי ותופעת הסלבריטאים. בסדרה כיכבו אביב גפן, אסי דיין וטוביה צפיר. הסדרה זכתה במקום הראשון בפסטיבל מוקומנטה הבינלאומי בירושלים.
ב-2008 הפיק בצר במסגרת אנטנה הפקות את הסדרה הדוקומנטארית הקומית "התחתנתי עם כדורגלן" ששודרה בערוץ 2 (רשת). ב-2009 את הסרט הדוקומנטארי "סקייט-אוף-מיינד" על תרבות הסקטבורד בישראל ששודר בערוץ 8.
ב- 2012 הפיק שאול בצר את הסרט "מותר להיות סנטימנטאלי - נתן בעקבות אלתרמן" על המשורר נתן אלתרמן עבור ערוץ 1.
ב- 2014 התפרסם רומן הביכורים שלו "בלש זמני". כשנה לאחר יציאתו לאור זכה למעמד של "ספר זהב" על מכירה של למעלה מ-20 אלף עותקים.
ב- 2014 ביים שאול בצר את הסרט הדוקומנטרי "המוזות של בשביס זינגר" על צבא המתרגמות של הסופר יצחק בשביס זינגר עבור הערוץ יס-דוקו. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
ב-2015 ביים שאול בצר את הסרט הדוקומנטרי "גיבור העל העברי" סרט על תולדות הקומיקס בישראל. הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל אפוס - הפסטיבל הבינלאומי לסרטי תרבות ואמנות.
ב-2016 יצא ספר ההמשך ל"בלש זמני" בהוצאת ידיעות אחרונות. שם הספר: "בלש זמני – טעות כפולה".
הגיס הקנדי

הגַיִס הקנדי (או הקורפוס הקנדי, באנגלית: Canadian Corps) היה מסגרת הפיקוד של כוחות החי"ר של קנדה במלחמת העולם הראשונה, אשר לחמו בחזית המערבית במסגרת צבא האימפריה הבריטית. בשיאו, עם תום המלחמה, הגיע הגיס להיקף של חמש דיוויזיות (אוגדות), כאשר ארבע מהן שירתו כיחידות אורגניות בעוד החמישית שימשה להשלמתן של הארבע. כל חיילי הגיס היו קנדים, אשר רובם המכריע היה בעל זיקה לבריטניה  כדור ראשון או שני למהגרים לקנדה. רוב תקופת המלחמה פיקד על הגיס מפקד בריטי (רוב התקופה הגנרל ג'וליאן בינג) וממחצית 1917 פיקד עליה הגנרל הקנדי ארתור קורי, ששימש קודם לכן כמפקד הדיוויזיה הקנדית הראשונה. תחת פיקודו של קורי הפכו ארבע הדיוויזיות לכוח לוחם של חיילי סער שהצליחו תמיד להשיג את מטרותיהם, לעיתים תוך מחיר דמים כבד. הוא השכיל לפתח טקטיקות לוחמת סער של "נשוך והחזק", במסגרת מלחמת החפירות הסטטית בעיקרה ולפיכך הצליח להציג הישגים שבלטו על רקע כשלונות עמיתיו הבריטים וצרפתים, דבר שגרם להגדרת הגיס כיחידת עילית. רוב החיילים היו מתנדבים, משום שגיוס חובה הוחל בקנדה רק ב-1 בינואר 1918. כ-500,000 קנדים השתתפו בלחימה, 67,000 חיילים נהרגו ו-173,000 נפצעו.

אמצעי לחימה

נשק אישי: עד 1916: רובה רוס קנדי, מ-1916 ואילך: לי אנפילד בריטי, לקצינים: אקדח  קולט M1911
נשק קר: כידון רובה, "סכין חפירות"
מקלע מחלקתי: מקלע לואיס, בעמדות מבוצרות נייחות בחפירות: מקלע ויקרס

קרב נאב שאפל

"טבילת האש" הראשונה של כוח המשלוח הקנדי במלחמה היה ב-10 במרץ 1915, בקרב על העיירה הצרפתית נאב שאפל. הקנדים הונחו לבלום כניסת תגבורת גרמנית לאזור, דבר שאפשר את חדירת הארמייה הבריטית הראשונה בפיקודו של פילדמרשל דאגלס הייג לזירה וכיבוש העיירה. למרות הכיבוש המוצלח, למהלך לא היה המשך בשל בעיות בתקשורת בין הכוחות.