google/wiki40b huggingface dataset:
מוזיאון קלוני

המבנה

המבנה בו שוכן המוזיאון, שבנייתו החלה בשנת 1334 ושמשלב סגנון גותי ורנסאנס, היה בעבר מעונו הפריזאי של אב מנזר קלוני. הוא הפך למוזיאון ציבורי בשנת 1833, ולמעט שמו, אין לו עוד כל קשר למנזר. המבנה מהווה ככל הנראה את הדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות ימי הביניים בפריז.
במקור הבית היה חלק ממבנה גדול יותר השייך למנזר, וכלל גם מבנה (שאינו קיים עוד) ששימש כקולג' דתי בכיכר הסורבון. דיירי הבית במרוצת השנים כוללים את מארי טודור – אותה שיכן שם בשנת 1515 פרנסואה הראשון לאחר מות בעלה, לואי השנים עשר, כדי שיוכל לפקח אחריה מקרוב, ולבדוק בעיקר האם היא בהיריון (שכן לואי השנים עשר מת ללא בן יורש). במאה ה-17 התגוררו בבית כמה נציגים דיפלומטיים של האפיפיור, ביניהם מזרין.
בשנת 1793 הוחרם הבית על ידי המדינה ובמשך שלושת העשורים הבאים נעשה בו שימוש מגוון. בין השאר היה הבית בבעלותו של רופא שהשתמש בקפלה המצועצעת שבקומה הראשונה כחדר ניתוח. 
בשנת 1843 אלכסנדר די סומרארד (Alexandre du Sommerard), אספן של אמנות ימי הביניים, קנה את המבנה, שיכן בו את אוספיו והפך אותו למוזיאון. לאחר מותו ב-1842 נרכש האוסף על ידי המדינה ובנו הפך לאוצר הראשון של המוזיאון. הגנים נפתחו ב-1971.
מתחת למבנה התגלו שרידי מרחצאות רומאיים מהמאה ה-3 לספירה. המרחצאות מכונים "מרחצאות קלוני" - "תרם דה קלוני" ("Thermes de Cluny"). במרחצאות מוצגים חפצים שמקורם בתקופה הרומית ובהם "עמוד יורדי הסירות".
המוזיאון מציג מוצגים מימי הביניים ובהם שטיחי הקיר של הגבירה והחד קרן. כמו כן מוצגים במוזיאון רהיטים וחפצי אמנות מימי הביניים וכן תכשיטי זהב וחפצי שנהב. ניתן לראות, בנוסף, את ראשיהם המנותצים של פסלי מלכי יהודה, שעטרו את חזית קתדרלת נוטרדאם עד שנערפו בידי ההמון בזמן המהפכה הצרפתית.
צ'לסטה

היסטוריה

הצ'לסטה הומצאה בשנת 1889 על ידי אוגוסט מוּסטֶל בפריז. קדם לה הטיפוֹפון או הדוּלציטון שהמציא אביו של מוסטל, ויקטור מוסטל, ב-1860. במקום לוחות מתכת היו בטיפופון קולנים, אך עוצמת הכלי הייתה נמוכה מכדי שישתתף בתזמורת.
צ'ייקובסקי היה אחד הראשונים שהשתמשו בכלי זה ביצירה לתזמורת מלאה; הצ'לסטה מופיעה בפואמה הסימפונית האחרונה שלו, "ווֹיֵווֹדָה", ובחלקים מהבלט האחרון שלו, מפצח האגוזים (1892), בין השאר ב"ריקוד פיית הסוכר".
כריסטופר לויד (תסריטאי)

קריירה

עבודת התסריטאות הראשונה של לויד הייתה ארבע העונות הראשונות של הסדרה "בנות הזהב". הוא היה גם הכותב והמפיק של הסדרות "כנפיים", "פרייז'ר", "לא בכושר", "בחזרה אליך" ו"משפחה מודרנית". בסדרה פרייז'ר היה מפיק שותף בכיר בין השנים 1993–1994, ומפיק בפועל בין 1994–2000 ושוב ב-2003–2004.
בהמשך יצר כתסריטאי את סרט האנימציה "חיים בזרם", אשר עליו קיבל את פרס אנני.

ביוגרפיה

אביו של לויד היה כותב הסיטקומים דייוויד לויד (1934-2009).
לויד נשוי לשחקנית והמדבבת ארלין סורקין, שידועה בעיקר בקול של הארלי קווין מבאטמן - הסדרה המצוירת. לזוג שני בנים.
טרייסי קולדוול דייסון

קורות חיים

טרייסי אלן קולדוול נולדה ב-14 באוגוסט 1969, בארקדיה קליפורניה. בתחילת שנות השמונים המשפחה עברה לבומונט, קליפורניה, שם למדה בבית ספר תיכון. יש לה תואר ראשון בכימיה מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפולרטון CSUF  (1993). דוקטורט בכימיה פיזיקלית מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס (1997). באותה שנה החלה פוסט-דוקטורט  בתחום כימיה אטמוספירית, באוניברסיטת קליפורניה באירוויין. אולם היא הפסיקה עם קבלתה לנאס"א.
נשואה לטייס הצי ג'ורג' דייסון. לזוג אין ילדים.

פעילותה בנאס"א

קולדוול דייסון התקבלה לתוכנית האסטרונאוטים של נאס"א ב-1998, והחלה את אימוניה באותה שנה. בסוף האימונים הוצבה כמומחית משימה (mission specialist). בשנים הבאות מלאה תפקידים שונים בתוכניות החלל של נאס"א.
טיסתה הראשונה לחלל הייתה ב-8 באוגוסט 2007 בטיסה STS-118 של מעבורת החלל אנדוור, בטיסה זו שימשה כמומחית משימה מספר 1.
בשנת 2010 צורפה למשלחות 23 ו-24 של תחנת החלל הבינלאומית, שם שהתה 176 ימים. אל התחנה המריאה מקוסמודרום בייקונור ב-4 באפריל בחללית הרוסית סויוז TMA-18, שגם החזירה אותה ב-25 בספטמבר. במשלחת 23 שימשה קולדוול כמומחית משימה ובמשלחת 24 שימשה כמהנדסת טיסה (Flight Engineer). כמהנדסת טיסה ביצעה 3 הליכות חלל ב-7, 11, ו-16 באוגוסט. המשך הכולל של הליכות החלל היה 22 שעות ו-49 דקות.
שמואל ברוך ורנר

ביוגרפיה

נולד בירושלים לרב חנוך הניך ודינה ורנר. סבו הוא הרב משה מנחם מנדל ורנר, מבוני ירושלים, מייסד שכונת בתי ורנר בירושלים שיועדה למגורי תלמידי חכמים. למד בישיבת עץ חיים. בשנות ה-30 נישא לקיילה יהודית, בתו של הרב יעקב משה חרל"פ, והיה מראשוני הלומדים במכון הארי פישל.
לאחר קום המדינה התמנה כראב"ד בתל אביב, וכיהן בתפקידו עשרות שנים. שימש חבר ועדת השופטים של פרס הרב קוק. בשנת תשל"ג (1973) זכה בעצמו בפרס הרב קוק (פרס כבוד).
פרסם מספר ספרים תורניים וכן מאמרים בנושאי הלכה ומשפט בבמות שונות. במקביל לעיסוקו בתחום ההלכה והדיינות עסק רבות בעריכת תורתם של הראשונים. בשנת תש"ה (1945) פרסם על פי כתב יד את פירוש הרדב"ז על הלכות שלוחין ושותפין והלכות עבדים ברמב"ם. כמו כן הוציא את חידושי הר"ן למסכתות שבת, מועד קטן ומגילה. סייע לשלמה זלמן אריאל בכתיבת ערכים באנציקלופדיה מאיר נתיב
התגורר בבני ברק, ואת תפילותיו קבע בישיבת פוניבז'. נפטר בל' בסיוון ה'תשנ"ג ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. לאחר פטירתו יצא לכבודו ספר זיכרון על ידי מכון ירושלים בעריכת הרב יוסף בוקסבוים.

משפחתו

בני משפחתו כיהנו בתפקידים מרכזיים ברבנות: דודו הרב שמחה בונם ורנר כיהן כחבר הבד"ץ של העדה החרדית בירושלים ובני דודו היו הרב אברהם ורנר רבה של נתניה והרב אשר זאב ורנר, היה רבה של טבריה.
בניו הם: הרב דוד ורנר משמש כרבה של חדרה. בן אחר, הרב שמעון מאיר ורנר, כיהן שנים רבות כראש כולל 'הרמב"ם', כולל וותיק שהיה ממוקם בישיבת תפארת חיים בתל אביב, כיום הוא מכהן כראש קיבוץ בישיבת עטרת שלמה.
חתניו הם: הרב דב צבי קרלנשטיין, ראש ישיבת גרודנא באשדוד, והרב מנחם שיף, ראש כולל ברעננה.
תות שחור

תיאור

עץ התות השחור הוא עץ חד-זוויגי, שיכול להגיע לגובה של 20 מטר. עליו בצורת לב בגודל של 20 ס"מ אורך ו-10 ס"מ רוחב. פירותיו בצבע סגול כהה וכל פרי מורכב ממספר בתי גלעין. טעם פירותיו עשיר כמו תות אדום, ולא כמו תות לבן.
מרחב אוריסון אוניברסלי

בטופולוגיה, מרחב אוריסון אוניברסלי הוא מרחב מטרי ספרבילי שלם, המכיל עותק איזומטרי של כל מרחב מטרי ספרבילי, באופן מסוים המתאים לבניות באינדוקציה. מרחבים כאלה נקראים על שם אוריסון, שהוכיח שהם קיימים ואיזומטריים זה לזה.

הגדרה

מרחב מטרי ספרבילי שלם U הוא מרחב אוריסון אוניברסלי, אם לכל מרחב מטרי סופי X ונקודה , לכל איזומטריה  יש המשכה לאיזומטריה .

תכונות

מרחב אוריסון אוניברסלי מכיל עותק של כל מרחב מטרי ספרבילי. יש מרחבים סטנדרטיים המקיימים תכונה זו: מרחב הסדרות החסומות , לפי תוצאה של פרשה, ומרחב הפונקציות הרציפות  לפי תוצאה של בנך, 1932.
כל איזומטריה בין תת-קבוצות סופיות של U אפשר להמשיך לאיזומטריה של U על עצמו. תכונת ההומוגניות הזו מאפיינת מרחבי אוריסון אוניברסליים: מרחב מטרי ספרבילי שלם המכיל עותק של כל מרחב מטרי ספרבילי הוא אוריסון אוניברסלי, אם ורק אם הוא הומוגני.
הפסקת האש של חג המולד

הפסקת האש של חג המולד הייתה הפסקת האש הספונטנית וקצרת הזמן שאירעה בחג המולד של שנת 1914 בחלק מאזורי הלחימה בין צבאות גרמניה, צרפת ובריטניה, במהלך מלחמת העולם הראשונה והייתה אקט אי-התוקפנות המפורסם ביותר בסדרה של אקטים אי-תוקפניים ספונטניים במהלך מלחמת העולם הראשונה המכונה באנגלית "Live and let live" (חייה ותן לחיות). בערב חג המולד קיבלו שני הצדדים "מתנות" לכבוד חג המולד: הגרמנים קיבלו קופסת סיגריות ומקטרת עם ציור של הקיסר וילהלם השני, והבריטים קיבלו מהמלכה מרי סיגריות, ממתקים ומכתב ברכה. כמובן שזה נתן הזדמנות למשפחות החיילים לשלוח מתנות לחיילים בחזית. המתנות יהוו גורם חשוב בהפסקת האש כאשר חיילים יחליפו מתנות בניהם. הפסקת האש החלה ב-24 בדצמבר, ערב חג המולד, כאשר חיילי הצבא הגרמני החלו לקשט את אזור הביצורים שלהם בגיזרת איפר בבלגיה לכבוד החג. החיילים שמו נרות על העצים, וחגגו את המאורע בשירת שירי חג המולד כמו "לילה שקט" (Silent Night באנגלית, Stille Nacht בגרמנית). החיילים הבריטים שהיו מוצבים בשוחות הנגדיות הגיבו בשירת שירי חג מולד בשפה האנגלית. גודלה של הפסקת האש בין החיילים הצרפתים לגרמנים היה מצומצם בהרבה מהגודל של זו שהתקימה בין החיילים הגרמנים לאלו הבריטים. בין הבריטים לגרמנים לא הייתה שנאה רבה הודות לכך שהמלחמה עוד לא הייתה בשיא ואילו מרבית החיילים הצרפתיים שמדינתם נפגעה מהפלישה הגרמנית לצרפת לא העלו בדעתם לפגוש חיילים גרמנים. 
לאחר ששני הצדדים צעקו זה לזה ברכות לחג, נפגשו בכמה מקומות ב"שטח ההפקר" שבין הכוחות קבוצות של חיילים גרמנים ובריטים שהחליפו ביניהם מתנות קטנות לחג כמו משקאות חריפים או סיגריות. הירי הארטילרי בגיזרה זו הופסק גם הוא באותו הלילה. הפסקת האש אפשרה לכוחות לאסוף גופות של לוחמים שניגפו בקרב ולהביא אותם לקבורה מאחורי קוי הלחימה. במקומות מסוימים בשטח ההפקר אף נערכו הלוויות משותפות.
הפסקת האש התפשטה גם לאזורים אחרים של קו הלחימה, כאשר במקומות מסוימים אף נערכו משחקי כדורגל בין חיילי הצבא הגרמני והבריטי.
הפסקת האש נמשכה ברוב האזורים עד סופו של ליל החג, אך במקומות מסוימים היא נמשכה עד ראש השנה הנוצרי. הפסקת האש אירעה למרות התנגדותם של הדרגים הבכירים של הצבאות הלוחמים. בהמשך המלחמה מפקדי הצבאות החליטו כי אין לאפשר להפסקת אש שכזו לקרות שוב, ולכן בערבי חג המולד הבאים יחידות התותחנים השונות קיבלו פקודה להפגיז ללא הפסקה גם בחג עצמו, וזאת כדי למנוע אפשרות של הפסקת אש ספונטנית נוספת. אמצעי נוסף בו נעשה שימוש היה יצירת תחלופה מתמדת של כוחות בין הקווים השונים, על מנת למנוע מן החיילים להכיר את הצד האחר.

הפסקת האש בתרבות הפופולרית

ב-2005 הופק הסרט "חג שמח" (בצרפתית: "Joyeux Noël") המבוסס על פרשה זו. סיפור הפסקת האש של חג המולד מופיע בשיר "Let The Truce Be Known" של להקת אורפנד לנד הישראלית ובקליפ לשירו של פול מקרטני "Pipes of Peace".
קוטי

תולדות היישוב

קוטי נזכרת לראשונה בשנת 1469, ובשנת 1715 הוענקו לה זכויות עיר. עד חלוקת פולין הייתה העיירה בבעלות משפחת פוטוצקי, ובשנת 1772 נכללה בתחום אוסטריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי קוטי

יהודים ישבו בקוטי מעת שנוסדה כיישוב עירוני, וקיבלו היתר להקים בה בית כנסת ובית עלמין. עם כינון השלטון האוסטרי באזור, הוטלו על הקהילה בעיירה מיסים כבדים, שנותרו בתוקפם עד שנת 1868. מיוצאי העיירה נודע במיוחד אברהם גרשון מקיטוב, גיסו של הבעל שם טוב. וכן הרב חיים דרוקמן, מרבני הציונות הדתית, שנולד בעיירה בשנת 1933. בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 3,137 יהודים, ובתקופה זו נוסדו בה מספר ארגונים ציוניים, והוקם בה בית ספר עברי. בשנים אלה היגרו רבים מיהודי העיירה לארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיירה מהכיבושים הרוסיים ומהכיבוש הרומני של היישוב. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,900 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך קיום תנועות נוער שונות. עם כיבוש העיירה בידי הצבא האדום בספטמבר 1939 הלאימו בה הסובייטים את העסקים הפרטיים, ואסרו על פעילות ציבורית יהודית ביישוב.

בשואה

ב-1 ביולי 1941 נכבשה קוטי בידי הרומנים וההונגרים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, תוך הטלת סכום כופר על הקהילה וגיוס יהודים לעבודות כפייה. בתקופה זו הובאו לעיירה יהודים שגורשו מקרפטורוס, ויהודי קוטי התגייסו לעזרתם. עם העברת השליטה בעיירה לידי הגרמנים, בספטמבר 1941, הגבירו אלו את הגזירות על יהודיה, חייבו אותם בענידת סרט זרוע, החרימו רכוש רב, הטילו סכומי כופר גבוהים על הקהילה, העלו את מכסות עובדי הכפייה היהודים, והטילו על היהודים מגבלות תנועה. בחורף 1942-1941 מתו רבים מיהודי העיירה ממגפת טיפוס הבהרות. מעת לעת רצחו האיכרים האוקראינים יהודים מהעיירה שניסו להשיג מזון בשדות הסביבה, או לחצות את הגבול לרומניה.
ב-10 באפריל 1942 פשטו על העיירה אנשי ס"ס מקולומיאה, מלווים בשוטרים אוקראינים, והחלו בירי אקראי ביהודיה ובסריקת בתי היהודים ביישוב. במהלך האקציה העלו אלו באש את בתי היהודים, תוך שריפת יהודים רבים בחיים וירי בנמלטים מהבתים. בסך הכל נרצחו במהלך האקציה כ-950 יהודים. ב-24 באפריל 1942 הוצאה פקודת גירוש לכ-500 יהודים מהעיירה שלא היו בידיהם אישורי עבודה, ואלו נצטוו לעבור לגטו קולומיאה, כאשר רבים מהם נרצחו עוד בדרך לעיר.
כ-800 היהודים שנותרו בעיירה גורשו ממנה לגטו קולומיאה ב-7 בספטמבר 1942, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. לאחר רצח 18 בעלי מלאכה יהודים שעוד הושארו בקוטי, הוכרזה העיירה באופן רשמי כ"נקייה מיהודים". עד לשחרור העיירה בידי הסובייטים המשיכו הגרמנים לערוך מצוד אחר יהודים מסתתרים בסביבתה. מבין היהודים הבודדים מהעיירה ששרדו את השואה אף יהודי לא שב להתגורר בה.
קרב בניאס

רקע

הרקע המיידי לקרב היה פלישתו החוזרת של אנטיוכוס השלישי לקוילה-סוריה בניסיון לכבוש אותה ולממש את חלומו של מייסד השושלת, סלאוקוס הראשון לזכות בשליטה באזור. לטענתם של הסלאוקים, הובטחה להם הארץ עוד בעת מלחמת הדיאדוכים ואילו בית תלמי נסוג מן ההבטחה הישנה. המלחמות הראשונות הסתיימו בהפסד סלאוקי ואילו במלחמה הקודמת, הרביעית במספר, הפסיד אנטיוכוס בכבודו ובעצמו לצבא תלמיי בקרב רפיח (217 לפנה"ס). עתה, כשנפטר השליט התלמי, תלמי הרביעי, ומצרים שקעה במערבולת של בעיות פנימיות, תקפו הסלאוקים פעם נוספת.

הקרב

במסע המלחמה שהתחיל בשנת 202 לפנה"ס כבשו הסלאוקים את קוילה סוריה וארץ ישראל, למעט עזה. אנטיוכוס שב למעונות חורף בסוריה, ואילו המצביא התלמי, סקופס, ניצל את העדרותו וכבש בחורף 201–200 את ארץ ישראל מידי בית סלאוקוס. אנטיוכוס תקף בקיץ וכך נפגשו הצבאות בקרב באזור בניאס.
בראש הצבא הסלאוקי עמד המלך, אנטיוכוס השלישי, ושני בניו הצעירים. מצביא התלמיים היה סטרטגוס סקופאס (יוונית: Σκόπας) מאטוליה. לא ידוע רבות על הקרב, אך ידוע ששימוש בקטפרקטים היה גורם מכריע בניצחון הסלאוקים. הקטפרקטים הסלאוקים הבריחו את הפרשים המצריים על ידי תקיפה מן הצד, ולאחר מכן הם תקפו את הגוף העיקרי של הצבא המצרי מאחור וניצחוהו. 
ניצחון הסלאוקים הביא את הקץ על שלטון של כמאה שנה של בית תלמי בקוילה-סוריה ובארץ ישראל.
לה גולו

לָה גוּלוּ (בצרפתית: La Goulue, מילולית: "הגרגרנית"; שם הבמה של לואיז ובר (Louise Weber; ‏ 12 ביולי 1866 - 29 בינואר 1929) הייתה רקדנית ודוגמנית יהודיה במולן רוז' בפריז. הייתה מיודדת עם הציירים סרה, רנואר ובפרט טולוז לוטראק. נודעה כ"מלכת מונמארטר" ו"מלכת הקברט" וכיוצרת ריקוד הקאן קאן.

תחילת דרכה

לה גולו נולדה כלואיז ובר למשפחה יהודית ענייה מאלזס, שהיגרה לפרבר קלישי, הסמוך לפריז. אמה הייתה כובסת ומנעוריה של לואיז היא עבדה יחד עם אמה. בגיל 16 לערך החלה להתגנב ולרקוד במועדוני פריז, בפרט במולן דה לה גאלט במונמרטר.
עד מהרה הפכה לדמות פופולרית בקרב המבקרים במועדונים ובבתי הקפה, בשל אופיה הפתוח ומנהגיה הפרובוקטיביים, בהם חשיפת ביריותיה בשעת הריקוד, הנפת רגל ישרה תוך בעיטה שהעיפה כובעו של צופה היישוב סמוך לבמה ולגימה מהירה של כוסות משקה המוצבות על שולחות הצופים, שהיא אשר זיכתה אותה בכינוי הבמה שלה. כבר בתחילת דרכה הכירה את רנואר והחלה לדגמן עבורו כמו גם את הצלם אשיל דלמה (Achille Delmaet), שצילם צילומי עירום שלה.

מולין רוז'

כאשר נפתח מועדון המולין רוז' ב-1889 הייתה לה גולו, בת ה-23, הכוכבת הראשית שלו. היא נהגה להופיע בריקוד שנקרא chahut ("מְהוּמָה") ממנו התפתח ריקוד הקאן-קאן. בן זוגה הקבוע, אשר לקח לו את שם הבמה ולנטין לה דסוסֶה (Valentin le Désossé), היה בעצם סוחר יין בשם ז'אק רנדואן (Jacques Renaudin) שרקד במועדון להנאתו וללא תשלום. באותה עת הפכה לה גולו לידוענית והצייר אנרי טולוז לוטראק, שהיה לקוח קבוע במועדון, הרבה לציירה, הן עבור כרזות פרסומת והן בציורים אמנותיים. כן דיגמנה עבור הצייר ז'ורז' סרה (לסדרת ציוריו studio per le chahut מ-1889). בין לה גולו לרקדנית הכוכבת השנייה של המועדון, ג'יין אבריל (Jane Avril), התפתחה (או הובערה במתכוון על ידי המועדון) יריבות תוססת.

דעיכה

ב-1895, בשיא הצלחתה הן בפרסום והן ברווחים, החליטה לה לוגו לעזוב את המולין רוז' ולצאת לחיים עצמאיים. היא השקיעה בבניית מופע רביו שנועד לנדוד בין ירידים ואולמות מופעים. אולם, הקהל שנהר לראות אותה במולין רוז' לא פקד את המופעים הללו, דבר שגרם להתרוששותה ולהעלמותה מהעין הציבורית. לה גולו שקעה בדיכאון ובאלכוהוליזם. ב-1928 אותרה במונמרטר בפינת רחוב לא רחוק מהמולין רוז', כשהיא עוסקת במכירת בוטנים, גפרורים וסיגריות. שרידיה הועברו לבית הקברות של מונמארטר.

התייחסויות בתרבות

מלבד הציורים שהותירו הציירים בני תקופתה, הופיעה דמותה של לה גולו במספר סרטים בהם "מולן רוז'" של הבמאי ג'ון יוסטון מ-1952 ו"קאן-קאן צרפתי" של ז'אן רנואר מ-1954 והיא היוותה השראה לדמויות במחזמר ובסרט קאן-קאן מ-1960.
כדורמים באליפויות העולם

כדורמים באליפות העולם הוא טורניר כדורמים בינלאומי שנערך מדי שנתיים, כחלק מאליפות העולם בשחייה.

נבחרת ישראל בכדורמים

נבחרת ישראל בכדורמים השתתפה 3 פעמים בטורניר באליפויות העולם (1973, 1978 וב-1986). בשני הטורנירים הראשונים היא סיימה במקום 16 והאחרון ובטורניר השלישי שבו השתתפה היא סיימה במקום 15 והאחרון.
מכבי רעננה (כדורעף נשים)

קבוצת הנשים

קבוצת הנשים של המועדון משחקת בליגת העל החל משנת 2000, את משחקיה הביתים מארחת הקבוצה באולם הפעמונים. 
העשור הראשון של המאה העשרים ואחת היה תור הזהב של הקבוצה, תקופה זו התאפיינה במאבק צמוד של מועדון כדורעף רעננה מול הפועל עירוני קריית אתא כאשר שתי 
קבוצות אלו הובילו את הליגה ובמשך אותו עשור חלקו ביניהן בלעדית את האליפויות וגביעי המדינה.
הקבוצה מחזיקה ב-5 גביעי מדינה (2000, 2001, 2008, 2009, 2011) ובשלוש אליפויות ( 2005, 2009, 2011) 
בעונת 2008–2009 הקבוצה ניצחה בכל משחקיה וזכתה בדאבל לראשונה בתולדותיה. 
בעונת 2009–2010 שיחקה הקבוצה בגביע האתגר האירופאי (השלישי בחשיבותו ביבשת) ועברה את הסיבוב הראשון ובליגה הישראלית הגיעה שנייה הן באליפות והן בגביע.
בעונת 2010–2011 זכתה הקבוצה בדאבל שני. 
המשבר הכלכלי שאליו נקלע המועדון ב-2012 הביא לשחרור של שחקניות רבות ולבנייה של קבוצה בתקציב מאוזן עם דגש על שחקניות ישראליות.
וירג'יניה המילטון

ילדות ונעורים

המילטון נולדה בשנת 1936 בחווה ביֵלוֹ ספרינגס (״פרחים צהובים״), אוהיו, לקנת׳ ג׳יימס ואטה בל פרי המילטון. משפחת אִמָהּ התגוררה במקום מאז 1850 לערך, עת הסתיימה מלחמת האזרחים. בבית קיבלה עידוד לקריאה וכתיבה, והחלה להתנסות בכתיבה כבר בגיל 10. היא הצטיינה בלימודיה בתיכון וקיבלה מלגה מלאה לקולג׳ ״אנטיוך״ (Antioch College), ובשנת 1956 עברה לאוניברסיטת אוהיו, שם למדה ספרות וכתיבה יוצרת.

קריירה

ב-1958, בגיל 22, המילטון עברה לעיר ניו יורק, שם עבדה בעבודות מזדמנות ולמדה ספרות ב"בית הספר החדש למחקר חברתי". שם גם פגשה את המשורר ארנולד אדוף, ונישאה לו בשנת 1960. בעוד הוא עבד כמורה ופרנס אותם, היא יכלה להקדיש את זמנה לכתיבה, וב-1967 פרסמה את ספרה ״זילי״ (Zeely), שהיה הראשון מבין יותר מארבעים ספרים שכתבה. ב-1969 עברה חזרה לחווה של משפחתה באוהיו והמשיכה בכתיבת ספרים. לצד כתיבתה הענפה, בין 1986 ל-1988 הרצתה במחלקת החינוך בקולג' קווינס, ניו יורק, ובין 1988 ל-1989 באוניברסיטת אוהיו.

ספרים ופרסים בולטים

ב-1967 המילטון פרסמה את ספרה הראשון, ״זילי״ (Zeely), שזכה בפרס איגוד הספריות האמריקאי (ALA). הספר זכה גם בפרס ננסי בלוך. ב-1971 פרסמה את "הכוכב של בראון הקטן" (The Planet of Junior Brown), שזכה בפרס המדף של לואיס קרול.
בשנת 1974 פרסמה את ספרה השביעי, ״מ.סי היגינס, הגדול״ (M.C. Higgins, the great), שזכה במדליית ניוברי - מה שהפך את המילטון לסופרת האפרו-אמריקנית הראשונה שזכתה בפרס זה. נוסף על כך, הספר זכה בפרס הספר הלאומי, בפרס המדף של לואיס קרול, והוא הוגדר על ידי הניו יורק טיימס כספר הילדים הבולט של השנה. בשנת 1992 זכתה בפרס אנדרסן, הפרס היוקרתי ביותר בעולם לספרות ילדים, על כלל ספריה (הפרס לא מוענק כמחווה לספר ספציפי, אלא כהערכה כללית על היצירה). בנוסף, הוענקו לה תעודות כבוד מאוניברסיטאות רבות.
הייחוד של יצירתה הוא בתיאור מציאות החיים המורכבת של כהי עור בארצות הברית. המילטון נהגה לכנות את יצירתה ״ספרות השחרור״. ספריה לא תורגמו לעברית.
הר המיגיטאן

גאוגרפיה

הרכס מתאפיין במורדות תלולים בשיפועים הנעים בין 50 ל-100 אחוזים, החל מגובה של 500 מטרים מעל פני הים ומעלה, והוא עשוי ברובו מאדמת חמרה. האקלים לח משך כל חודשי השנה, אך כמויות המשקעים גדולות במיוחד בחודשים נובמבר ודצמבר.

החי והצומח

חלקו העליון של הרכס מכוסה ביער עננים לח, בעוד שבחלקו הנמוך יותר משתרעים יערות עד. המורדות הנמוכים של הרכס מכוסים בשטחים עשבוניים ובשיחים, וחלק מהם מעובדים על ידי תושבי האזור. עם בעלי החיים החשובים שחיים באזור נמנים העיט הפיליפיני, הקופיף הפיליפיני, חזיר יבלות פיליפיני, אייל פיליפיני, גחן דקלים אסייתי.
הארמייה השביעית (ארצות הברית)

מלחמת העולם השנייה

הארמייה השביעית הייתה הארמייה האמריקאית הראשונה שנכנסה לקרב במלחמת העולם השנייה. היא הוקמה ערב פלישת בעלות הברית לאי סיציליה ביולי 1943 ולקראתה. בראשה הועמד גנרל ג'ורג' פטון. הארמייה נחתה בדרום סיציליה בצוותא עם הארמייה השמינית של הצבא הבריטי ויחידותיה השתתפו בכיבוש האי מידי כוחות הציר, לרבות כיבוש העיר פלרמו. 
לאחר כיבוש סיציליה הוקמה הארמייה החמישית של ארצות הברית, אשר פלשה לאיטליה ביחד עם הארמייה השמינית הבריטית. מפקדת הארמייה השביעית חנתה בחודשים הבאים ללא פעילות בפלרמו ובאלג'יר. במרץ 1944 מונה לוטננט גנרל אלכסנדר פאץ' למפקד הארמייה, והחל לתכנן את נחיתת בעלות הברית בדרום צרפת. ביולי 1944 עברה הארמייה לנאפולי שבאיטליה.
הארמייה השביעית בצוותא עם כוחות צרפתים נחתה בחופה הדרומי של צרפת ב-15 באוגוסט 1944 במבצע דרגון, כפעולה משלימה לנחיתה בנורמנדי. כוחותיה השתתפו בשחרור דרומה של צרפת לרבות הערים מרסיי, טולון וליון, התקדמו למרחק של כ-600 קילומטרים וב-11 בספטמבר פגשו ביחידות הארמייה השלישית של ארצות הברית, שהתקדמו לשם מנורמנדי. 
ב-15 בספטמבר 1944 הוכפפה הארמייה השביעית לפיקודה של קבוצת הארמיות השישית, בגזרה הדרומית של חזית בעלות הברית במערב אירופה. לאחר מכן תקפו כוחותיה את קווי ההגנה הגרמניים בהרי הווז' ובאלזס. בדצמבר 1944 נדרשה הארמייה להאריך את קוויה על מנת לתפוס גזרה שנעזבה על ידי הארמייה השלישית לאחר שזו הופנתה להשתתף בקרב על הבליטה. לאחר מכן עמדה הארמייה השביעית בקרב מר עם הגרמנים, שפתחו נגדה במבצע נורדווינד - התקפת הסחה שנועדה לסייע לכוחותיהם בקרב על הבליטה. 
בפברואר 1945 עברה הארמייה להתקפה, השתתפה בחיסול כיס קולמר, שיחררה את שטרסבורג ופרצה לחבל הסאר. כוחותיה תקפו את קו זיגפריד והגיעו אל נהר הריין בתחילת מרץ. במהלך כיבוש גרמניה צלחה הארמייה את הריין וכבשה את נירנברג ומינכן. בשלהי המלחמה באירופה נכנסו חיילי הארמייה למעבר ברנר ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של ארצות הברית, שהתקדמו שמה מאיטליה.

לאחר מלחמת העולם השנייה

הארמייה השביעית הושבתה בגרמניה במרץ 1946. בשנת 1950 הוקמה מחדש בארצות הברית ונשלחה לשרת בגרמניה, שם הוצבה מפקדתה בקסקרטיני פאץ' בעיר שטוטגרט. ב-1966 הועברה מפקדת הארמייה לעיר היידלברג, ובשלהי אותה שנה מוזגה הארמייה עם מפקדת צבא ארצות הברית באירופה.
גלקסיית ברנרד

היסטוריה

הגלקסיה התגלתה ב-17 באוגוסט 1884 על ידי אדוארד ברנרד שתיאר אותה כערפילית חלשה מאוד וסמוכה לערפילית הפלנטרית GC 4510, שהתגלתה כ-100 שנים קודם לכן על ידי ויליאם הרשל (הוכנסה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 6818). כשנה מאוחר יותר הוא צפה בה שוב וציין שהיא נראית לו גדולה וצפופה יותר ושיער שבהירותה גדלה, שכן היא ו-NGC 6818 קרובות זו לזו ובעלות בהירות דומה כך שלא סביר שב-100 השנים שחלפו מאז גילויה של NGC 6818 אף אחד לא שם לב לערפילית נוספת שנמצאת בסמוך. ג'ון דרייר תיאר אותה כ"חלשה מאוד, גדולה, מאורכת וללא צורה מסודרת" והכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 6822. בשנת 1925 אדווין האבל ערך סקירה של הערפילית ושל ערפיליות קטנות שבסביבתה וניתח את הצורה ואת הספקטרום של הכוכבים ושל הערפיליות. הוא זיהה משתנים קפאידיים בגלקסיה עצמה וצבירים כדוריים וערפיליות פליטה בסביבתה והסיק שמדובר בגלקסיה מהסוג של ענני מגלן, אך קטנה יותר ורחוקה יותר מהם.

מאפיינים

הגלקסיה נמצאת כ-40 דקות קשת מדרום-דרום-מזרח ל-NGC 6818 בחלקה הצפון-מזרחי של קבוצת קשת, כ-9 מעלות ממערב לכוכב β בגדי. כ-4.5 מעלות מדרום-מערב לה נמצאת גלקסיית קשת הלא סדורה הננסית, שלמרות המרחק הזוויתי הקטן ביניהן, מרחקה משביל החלב כפול.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-15.5 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-6,750 שנות אור. מסתה מוערכת בכ-‎3-4×10⁹‎ מסות שמש, כאחוז ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-‎10⁸‎ מסות שמש, כך שלפחות 90% ממסתה היא חומר אפל שטיבו אינו ידוע. עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי ‎9.4×10⁷‎ מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-30% מזאת של השמש. נראה שבעבר הייתה לגלקסיה צורה יותר סדורה והיא כללה מוט מרכזי, ולכן הסיווג המורפולוגי שלה הוא IB(s)m, כלומר גלקסיה לא סדורה עם מוט, ללא טבעת מהסוג של ענני מגלן.
סביב הגלקסיה ניתן להבחין במספר ערפיליות, והאבל בסקירתו משנת 1925 ציין עשר מהן: חמש ערפיליות פליטה שהן למעשה אזורי H II שבהן מתרחשת יצירה של כוכבים חדשים וחמישה צבירים כדוריים המקיפים את הגלקסיה. במאה ה-21 התגלו עוד מספר צבירים כדוריים סביב הגלקסיה כך שמספרם הוא לפחות שמונה, ובאמצעות מדידת מהירות התנועה שלהם סביב הגלקסיה ניתן היה להעריך את מסתה הכוללת. אחת מערפיליות הפליטה היא בצורת טבעת, אך לא מדובר בערפילית פלנטרית מהסוג של ערפילית הטבעת שבשביל החלב ובסמוך אליה יש ערפילית פליטה נוספת שזכתה לכינוי "ערפילית הבועה".
דייזי דאק

מדבבות בעברית

דייזי דאק דובבה עד שנות ה-2000 על ידי הבמאית שפרירה זכאי ואחר כך על ידי הזמרת לימור שפירא. מאז שנת 2009 ממלאת תפקיד זה עדי קוזלובסקי ואחר כך הדר שחף-מעיין משנת 2014.
גרנט ווד

חייו

ווד נולד באנאמוסה שבאיווה, ונודע בעיקר בשל ציוריו המציגים את חיי הכפר של המערב התיכון. עבודתו המפורסמת ביותר היא הציור "אמריקן גות'יק" ('גותיקה אמריקאית'), שצייר בשנת 1930. שתי הדמויות בציור הן אחותו של ווד, נאן ווד גרהאם, ורופא השיניים שלו, ד"ר ביירון מק'קיבי. הבית שברקע ניצב באלדון, איווה.
הציור הוצג לראשונה במכון לאומנות בשיקגו, וזכה בפרס בסך 300 דולר. הסיפור נתפרסם בעיתוני התקופה והציור זכה לתהילה. כיום הוא נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות למגמת ה"אזוריות" (Regionalism) בציור האמריקאי. הציור היה גם מושא לפרודיה ולסאטירה, למשל בסרט "מופע הקולנוע של רוקי".
ווד היה ממייסדי מושבת האמנות של סטון סיטי ב־1933, ליד עיירת הולדתו. הוא לימד אמנות באוניברסיטת איווה, וציור שלו הונצח על צד הערך של מטבע הקוורטר שהוקדש למדינת איווה ב-2004.
שלוש השבועות

שלוש השְׁבוּעוֹת הוא כינוי מקובל לדברי חז"ל בתלמוד הבבלי ועוד, הנדרשים על פסוקים בשיר השירים העוסקים בשבועות שהשביעה הרעיה את הצביים ואיילות השדה, שעל פי הנמשל מיוחסות לשבועות שהשביע ה' את ישראל ואת אומות העולם. לפי חלק מהפרשנויות, השבועות אוסרות על עם ישראל לעלות בצורה מאורגנת לארץ ישראל. המושג עומד בלב המחלוקת הדתית בין קבוצות דתיות אנטי ציוניות, כגון חסידות סאטמר, הנוהגות להציג את המדרש כראיה תאולוגית כנגד הציונות והקמת מדינת ישראל, לבין קבוצות דתיות-ציוניות הסבורות שאין כיום לשבועות תוקף מחייב.

השבועה – לא להרחיק את הקץ

הגמרא שם מביאה את דעת לוי הסובר שיש שבועה נוספת: "שלא ירחיקו את הקץ", דהיינו להימנע ממעשים שיגרמו לגאולה להתרחק. רש"י פירש: שלא ירחקו את הקץ בעוונם. בעל אם הבנים שמחה הקשה שעוונות אסורים כבר מהתורה. לכן הסביר שכוונת רש"י לעוון שנוגע בקץ עצמו, כמו שכתב המהרש"א שבימי עזרא הייתה ראויה לבוא גאולה נצחית, אלא שלא עלו כולם, ועל זה באה שבועה זו, שאם תימצא שעת הכושר לעלות ברישיון המלכים, יעלו כולם.