הפרפר ופעמון הצלילה

עלילת הסרט

השליש הראשון של הסרט מסופר מנקודת המבט של הדמות הראשית, בובי, או כמו שחבריו מכנים אותו - ז'אן-דו.
הסרט נפתח כשבובי מתעורר מתרדמת של שלושה שבועות, בבית החולים בארק-סור-מר בצרפת.
לאחר ניתוח ראשוני ואופטימי של המצב על ידי הרופא, נכנס נוירולוג ומסביר שבובי לקה ב"תסמונת הכליאה", מצב מאוד נדיר שבו המטופל כמעט משותק לגמרי מבחינה גופנית, אבל נשאר צלול לגמרי מבחינה מנטלית.
בהתחלה הצופה שומע את מחשבותיו של בובי, אשר נראות לו בעצמו כדיבור, אך מתגלות כמחשבות בלבד ובלתי נגישות לסובבים אותו, אשר נראים דרך עינו האחת.
מרפאה בעיסוק וקלינאית תקשורת מנסות לעזור לבובי לתפקד במידת האפשר. בובי אינו יכול לדבר, אבל הוא מפתח יחד עם קלינאית התקשורת שלו דרך תקשורת חדשה, על ידי מצמוץ בעינו השמאלית, כשהיא קוראת רשימה של אותיות כדי לאיית את דבריו, אות אחר אות.
במהלך הסרט אנו נחשפים לנקודות מבט חיצוניות על מצבו של בובי, בנוסף לחוויותיו מן העבר, כמו גם לפנטזיות שלו על חופים, על הרים, ועל ארוחה רומנטית עם המטפלת שלו.
בהמשך מתגלה שבובי היה העורך של מגזין האופנה הצרפתי "Elle", ושקיבל הצעה לכתוב ספר האמור להתבסס על הספר "הרוזן ממונטה קריסטו" מנקודת מבט נשית.
הוא מחליט לכתוב ספר אחר, למרות מצבו, תוך כדי שימוש איטי ומעייף בשיטת התקשורת החדשה שלו.
בובי חותם על חוזה עם הוצאה לאור, ואישה מההוצאה מגיעה לבית החולים לצורך ההכתבה של הספר החדש.
הספר החדש מתאר איך זה להיות עצמו, כלוא בתוך הגוף שלו, כלוא בתוך "פעמון צלילה" (צרפתית: scaphandre) על פי בובי, חליפת צלילה ישנה עם קסדת פליז. לעומת זאת, אנשים סביבו רואים את נשמתו, עדיין חיה, כפרפר.
כתיבתו של בובי על מצבו וזכרונותיו מתקדמים זה לצד זה עד רגע השבץ. בדרך אנחנו פוגשים את אם ילדיו (אשר לא נישא לה מעולם), את ילדיו, פילגשו, חבריו ואביו.
הוא פוגש חברים שחוו מצבים דומים ל"מלכודת" שלו: חבר שנחטף בביירות והוחזק בבידוד ארבע שנים, ואביו בן ה-92, שהיה לכוד בדירתו כי היה חלש מדי לרדת ארבעה גרמי מדרגות.
לבסוף בובי גומר לכתוב את זכרונותיו וזוכה לשמוע את תגובות המבקרים.
עשרה ימים אחרי הוצאת הספר, בובי מת מדלקת ריאות.

הפקה

אף על פי שהסרט צולם בצרפת עם צוות שחקנים דוברי צרפתית, הסרט היה מיועד לצאת בארצות הברית על ידי סרטי יוניברסל והתסריט היה במקור באנגלית, בכיכובו של ג'וני דפ בתור בובי.
לדבריו של התסריטאי רונאלד הארווד, הבחירה בשנאבל כבמאי הייתה בהמלצתו של דפ.
עם זאת, סרטי יוניברסל נסוגו, ופאטה (Pathé) לקחו את הפרויקט כעבור שנתיים. דפ עזב את הפרויקט בשל התנגשויות עם לוחות הזמנים של "ששודדי הקאריביים".
לבסוף הסרט הופק על ידי פאטה ו-France 3 Cinéma בשיתוף עם Banque Populaire Images 7 וחברת ההפקה האמריקנית קנדי/מרשל, ובהשתתפות Canal+ ו-Ciné Cinémas.
שנאבל מספר שהשפעתו על הסרט נובעת מחוויותיו האישיות. "אבי חלה וגסס. הוא היה מבועת מהמוות ולא חלה מימיו. הוא היה במיטה בביתי, היה איתי, כשקבלתי את התסריט של "הפרפר ופעמון הצלילה". בזמן שאבי גסס, אני קראתי את תסריטו של רונאלד הארווד. זה נתן לי המון מאפיינים שיכולים לתת לסרט מבנה אחר לגמרי.
כצייר, כמישהו שלא רוצה לצייר ציור שנראה כמו הציור האחרון שלו, חשבתי שזו פלטה מצוינת. אז באופן אישי ואומנותי הכל התחבר יחד".
על פי העיתון "ניו יורק סאן", שנאבל התעקש שהסרט יצולם בצרפת, והתנגד ללחצים של חברות ההפקה לעשות אותו באנגלית, מתוך אמונה שהשפה העשירה של הספר המקורי תעבוד טוב יותר, ואפילו למד צרפתית בעצמו בשביל לעשות את הסרט הזה.
הארווד מספר סיפור קצת שונה: פאטה רצו לעשות את הסרט גם באנגלית וגם בצרפתית, ולכן לוהק לשחקנים דוברי שתי השפות. "כולם ידעו בסתר ששתי גרסאות יהיו יקרות יותר מדי".
כמה אספקטים על חייו האישיים של בובי הם פרי דמיונו של שנאבל, בהם יחסיו עם אם ילדיו וחברתו.

ביקורת

נכון ל-26 ביולי 2008, מאגר הביקורות rottentomatoes.com מדווח ש-94% מהמבקרים נתנו ביקורות טובות, בהתבסס על 142 ביקורות. מאגר הביקורות Metacritic מדווח שמתוך 36 ביקורות, הניקוד הממוצע של הסרט הוא 92 (מתוך 100).
הסרט הוזכר אצל 23 מבקרי סרטים ברשימת עשרת המקומות הראשונים של 'הסרט הטוב ביותר לשנת 2007'. ממקום ראשון עד מקום שביעי, 9 מבקרים מיקמו אותו במקום הראשון.

אודות הספר

בובי כתב את הספר במשך 10 חודשים, 4 שעות בכל יום. כאמור, הוא איית את הספר אות אחר אות, על פני 200,000 מצמוצים לערך, בשיעור של 2 דקות למילה בממוצע.
הספר יצא לאור בצרפת ב-6 במרץ 1997, ונמכר ב-25,000 עותקים באותו יום, ו-150,000 בשבוע.
במהרה הספר הפך לרב מכר מספר אחד ברחבי אירופה, וכעת מספר המכירות עומד על מיליונים.
בובי זכה לשמוע את הביקורות, כמו שמתואר גם בסרט, אך מת רק יומיים אחרי הוצאת הספר לאור.
בעודו בחיים, צולם בובי לסרט קצר, "מעצר בית", באורך 25 דקות של הבמאי הצרפתי ז'אן ז'אק בייני.
הסרט מתעד את בובי במצבו המשותק, ומתעד את כתיבת הספר.
הספר היה ההשראה של הלהקה UK States לשיר "אין לי רגליים" ("I Have No Legs").