google/wiki40b huggingface dataset:
שיר לשלום

היסטוריה

במקור יועד השיר ללהקת חיל הים, אלא שרוזנבלום, שהלחין את השיר ושלח אותו ללהקה ממקום מושבו בלונדון, התעקש לעבד אותו בעצמו. המנהל המוזיקלי של להקת חיל הים, בני נגרי, דחה את הדרישה, ורוזנבלום העביר את השיר ללהקת הנח"ל, עימה עבד זמן רב קודם לכן. 
במקור נכתב באחת השורות בשיר "שירו שיר לאהבה ולא לניצחונות". שורה זו רצתה לבטא יותר מכל את הצורך להלל ולייחל לאהבה ולפיוס ולא לחשב ניצחונות וכיבושים, כי אלה עולים בדם של שני הצדדים. כיוון שהשיר יועד ללהקה צבאית, ראשי אגפי החינוך בצה"ל דרשו להשמיט שורה זו מהשיר בטענה שחיילים לא יכולים להופיע מול חיילים אחרים בשיר שיש בו פגיעה מורלית שכזו. לבסוף הוסכם על החלפת המילה, והשיר הוקלט ופורסם עם המשפט "שירו שיר לאהבה ולא למלחמות".

אופי השיר

השיר מבטא כמיהה לשלום, מבכה את הרעים שנפלו בקרבות, ומדבר לכאורה בשם הנופלים. השיר מערער על תרבות השכול והאדרת המלחמה הקיימת לכאורה בארץ, וקורא לנותרים בחיים לשאוף לשלום. בין השאר מבטלות מילות השיר, לדוגמה, את הנוהג לאמירת תפילת קדיש על הקבר: "הַזַּכָּה שֶבַּתְּפִלּוֹת אותנו לא תחזיר". כמו כן מתעמתות מילות השיר עם האתוסים של הנצחת החיילים שנפלו, לדוגמה: "תנו לשמש לחדור מבעד לפרחים" (- שעל הקבר); וכן עושות שימוש במושגים מתחום המלחמה, ומייתרות אותם, לדוגמה: "שאו עיניים בתקווה, לא דרך כוונות" (- כוונות הרובה)". מילות השיר מתנגדות ל"שירי מלחמות" המאדירים את תרבות המלחמה (כדוגמת מגש הכסף, גבעת התחמושת ובלדה לחובש), וקוראות לשיר במקומם שירים לאהבה: "שירו שיר לאהבה, ולא למלחמות".
השיר נושא אפיונים של המנון, בקצבו ובמילותיו, ומילותיו מתייחסות אל ההמון, וקוראות לפעולה, בציווי, בלשון רבים ("ובכל הכיכרות / הריעו רק 
שלום"). השיר הושפע כנראה מרוח התקופה, שבשיאה "תרבות הנגד" של ההיפים.

מעמדו המיוחד של השיר

כבר מהימים הראשונים להשמעתו עורר השיר מחלוקת עזה. רבים הזדהו עם מסר השלום העולה משורותיו, דווקא בימים בהם הייתה בשיאה מה שנתפס על ידי חלק מהציבור כ"כוחניות הישראלית" שלאחר מלחמת ששת הימים, ובטרם עבר הציבור הישראלי את הטראומה של מלחמת יום הכיפורים. יש הרואים בו הדים ל"נאום הר הצופים" שנשא הרמטכ"ל יצחק רבין, בו העלה על נס את הקורבן האישי של הנופלים, כמו גם את המחיר ששילם האויב, מעבר לניצחון הגדול במלחמה.  
לעומתם, היו שראו בו שיר תבוסתני, וראו בביקורת שמותח השיר על נושאים כתרבות השכול, משום חילול הקודש. בשנת 1970 אלוף פיקוד המרכז דאז, רחבעם זאבי, טען שהשיר גורם לדה-מורליזציה בקרב החיילים ופוגע ברגשותיהם של המשפחות השכולות, לכן ואסר על השמעתו בפיקוד המרכז כמו מקבילו אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון. 
במרוצת השנים הפך השיר להימנון פוליטי, בלתי רשמי, של תנועות השלום הישראליות (כגון "שלום עכשיו") והושר בעצרות ובהפגנות, לעיתים בלווי גרסה בשפה הערבית. תנועת מרצ יצרה מהשורה הראשונה בשיר, "תנו לשמש לעלות", סיסמת בחירות: "תנו למרצ לעלות".
השיר הושר בתום העצרת למען השלום ב-4 בנובמבר 1995 בביצוע מירי אלוני, יצחק רבין, שמעון פרס, הגבעטרון והאירוסים. בתום אותה עצרת נרצח יצחק רבין, והדף עם מילות השיר, שהיה בכיס חולצתו, נתגלה מוכתם בדמו. "שיר לשלום" הפך מאז לאחד מסמלי הזיכרון לרבין, ולאחד ממייצגי מורשתו.
אישיות

אישיות (בלטינית: Persona) או אופי הוא מכלול התכונות הנפשיות הנרכשות והמולדות המכתיבות את ההתנהגות, המחשבות והתחושות של הפרט במצבים בהם פרטים אחרים לא בהכרח יתנהגו, יחשבו ויחושו כמותו.
את האישיות ניתן להגדיר גם כקבוצה גמישה ומאורגנת של מאפיינים ייחודיים לאדם מסוים המשפיעים על הכרתו, דחפיו והתנהגותו במצבים שונים (Ryckman, 2004).

התפתחות המושג ומקור השם

המילה "פרסונה" תיארה לראשונה "אישיות" בשפה הלטינית. מילה זו הושאלה מיוונית שבה היא תארה תחילה מסכת תיאטרון ומאוחר יותר גם את המסכה וגם את תכונות הנפש המוחצנות שעל השחקן להפגין כאשר הוא מרכיב אותה על פניו. הרומאים השתמשו במילה "פרסונה" כדי לתאר גם את תכונות האופי שהשחקן או אדם שאינו שחקן מפגין כאשר אינו מרכיב כל מסכה – דהיינו תדמית. מאוחר יותר תיארה המילה גם את תדמיתו החיצונית המופגנת של אדם וגם את תכונותיו האמתיות המוכרות רק למעטים – המשמעות המקובלת בתקופה המודרנית למונח ל-"אישיות". לאחר פרסום תורתו של זיגמונד פרויד, החל שימוש במושג "אישיות" גם לתיאור מכלול המנגנונים הנפשיים המניעים כל פרט שהוא להתנהגות, מחשבות ורגשות כל שהם – המבנה הכללי של נפשו של כל אדם ובהשאלה גם המבנה הכללי של נפשו של כל פרט ממין כל שהוא.

הגדרות של אישיות

עיון בהגדרות השונות שניתנו למושג "אישיות" על ידי פסיכולוגים מובילים, מגלה שונות גדולה. קרל רוג'רס מתייחס למושג אישיות באמצעות המונח "עצמי", שבו הוא רואה ישות מאורגנת סובייקטיבית המשפיעה על כל ההתנסויות של האדם ומעצבת אותן. אריק אריקסון רואה באישיות תוצר של תוצאות משברים, שכל אדם מתנסה בהם במהלך חייו. זיגמונד פרויד תיאר את מבנה האישיות כמורכב משלושה מרכיבים - הסתמי, האני והאני העליון.

פסיכולוגיה של האישיות

הפסיכולוגיה של האישיות היא ענף בפסיכולוגיה החוקר את אישיות האדם וההבדלים הבין-אישיים. דגש אחד בתחום הוא על הרכבת דיוקן ברור של אדם וההליכים הפסיכולוגיים העיקריים שלו. גישה אחרת מגדירה את האישיות כהבדלים בסיסיים בפרט ובאה לחקור הבדלים אלו. גישה שלישית בוחנת את האופי האנושי וכיצד בני האדם דומים אחד לשני. שלוש הגישות משתלבות יחדיו בחקר האישיות. לשם הערכת האישיות ומדידתה, נוהגים להשתמש במבחני אישיות שונים.
הפסיכולוג האמריקאי החלוץ גורדון אולפורט הגדיר כבר בשנות הארבעים של המאה העשרים שתי גישות עיקריות לחקר האישיות - הגישה האידיוגרפית והגישה הנומותטית. המחקר הנומותטי מחפש להגדיר חוקים כלליים אותם ניתן ליישם על ציבור רחב, כדוגמת עקרון המימוש העצמי או תכונת המוחצנות. המחקר האידיוגרפי מנסה להבין את ההיבטים הייחודיים של הפרט.
קיים פולמוס פסיכולוגי ארוך שנים סביב השאלה האם האישיות קיימת כמבנה ארגוני יציב, או שמא תגובותיו של האדם הן מצביות או מורכבות בהרבה מכדי שניתן יהיה לארגנן במסגרות של הגדרת אישיות ספציפית. תאוריות פסיכולוגיות שתקפו את הפסיכולוגיה של האישיות הצביעו על כך שטווח השינוי של ההתנהגות האנושית הוא רחב כל כך, עד כי היכולת לדון במבנה מאפיין עקבי הופכת להיות בלתי תקפה לאורך החיים; בנוסף, כיוון שהפסיכולוגיה של האישיות משתמשת לעיתים קרובות בממצאים אמפיריים להוכחת טענותיה במקום במבנים תאורטיים, התעוררה ביקורת כנגד המתודולוגיה המחקרית השכיחה בשיטה.
ארדנגו סופיצ'י

ביוגרפיה

סופיצ'י נולד בריניינו סול'ארנו הסמוכה לפירנצה. 
לאחר שלמד באקדמיה לאמנויות בפירנצה, עבר בשנת 1900 לפריז, שם נעשה מיודד עם פיקאסו, בראק, דרן, גריס ואפולינר. ימי שהותו של סופיצ'י בבירת צרפת הטביעו את חותמם בשירתו: בשיריו שזורים משפטים בצרפתית ושמות עיתונים פריזאיים.
ב-1907 שב לאיטליה והשתקע בפוג'ו א קאיאנו שבמחוז טוסקנה. סופיצ'י מילא תפקיד חשוב בהפצת התרבות הצרפתית באיטליה כשפרסם בעיתון La Voce מאמרים על אמנות מודרנית, למשל על הקוביזם ושירת רמבו.
לאחר ביקור בתערוכה פוטוריסטית במילאנו, פרסם סופיצ'י ביקורת חריפה ב-La Voce. פגועים מדברי הביקורת, עלו האמנים הפוטוריסטים מארינטי, בוצ'וני וקרה על רכבת לפירנצה ותקפו את סופיצ'י וחבריו לעיתון בבית קפה בעיר. בשנת 1912 הצהיר במאמרו על תנועת הפוטוריזם שלמרות מגרעותיה הריהי תנועה חדשנית.
בשנת 1913 ייסד יחד עם ג'ובאני פאפיני את כתב העת השבועי Lacerba שהתמקד באמנות והיה מזוהה עם הפוטוריזם. ציוריו מהעת ההיא נטו מן הקוביזם אל הפוטוריזם. 
מאוחר יותר פרשה קבוצת Lacerba מן הפוטוריזם בעקבות חילוקי דעות אמנותיים עם הזרם הראשי ממילאנו. סופיצ'י ניסה לעבד דוקטרינה פוטוריסטית עצמאית משלו.
אחרי ששירת במלחמת העולם הראשונה נשא סופיצ'י לאישה את מריה סדירגוטי. לזוג נולדו שלושה ילדים. בשנים שלאחר המלחמה, ובעקבות גילוים המחודש של נופי טוסקנה, דחה את האוונגארד ושינה את סגנונו. ציוריו הפכו נטורליסטיים והתמקדו בנוף. 
ב-1925, כשמוסוליני בשלטון, חתם סופיצ'י על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים וב-1938 תמך בחוקי הגזע באיטליה. בתום מלחמת העולם השנייה ישב בשבי הבריטי כאסיר מלחמה למספר חודשים, ומצבו הבריאותי התדרדר. יחד עם אמנים אחרים שהואשמו בתמיכה בפשיזם, צייר וכתב מחזות במחנה המעצר. כששוחרר מחוסר ראיות שב לביתו בפוג'ו א קאיאנו, שם חי עד מותו.
ארדנגו סופיצ'י מת ב-12 באוגוסט 1964.
כתלה חריפה

מאפיינים

שיח זה הוא מאפיין של צומח הכתלים והסלעים בארץ ישראל, ומכאן שמו העברי, הרומז למילה 'כותל'. מאפיין בולט של השיח הוא ריחו החריף והנעים המזכיר ריח מנטה, המעיד על תכולה של שמן אתרי. עליו מכוסים בשערות פשוטות ונעימות למגע ובשערות בלוטיות. בקיץ השערות נעלמות והגבעולים כמעט קרחים כדי למנוע התנדפות מים מיותרת. התפרחת היא בצורת חרוט הפוך. כל הפרחים צינוריים. השיח פורח בתקופת הסתיו, בין החודשים ספטמבר ודצמבר.
ניתן להכין תה מן הצמח אך בשל השמן האתרי שבתוכו יש להכניס את הצמח רק כאשר המים רותחים.
הצמח גדל באזורים שונים בארץ ישראל, בעיקר על משטחי סלע. הוא נפוץ במיוחד באזורים הסובלים מרעיית יתר, שכן הצאן אינם אוכלים את השיח, כנראה בגלל ריחו.
מחקרים אתנו-בוטניים הצביעו על השימוש בכתלה כנגד חרקים מזיקים, כמו עש הבגדים וחרקים במזון.
טיל (משקע)

טיל (Till), טיל קרחוני (glacial till) או מִרְבַּץ מוֹרֵנָה הוא משקע בלתי ממויין. הוא חלק מהסחופת הקרחונית והוא מושקע על ידי קרחון. הרכבו משתנה בין חרסיות, לתערובת של חרסיות, חול, חצץ ובולדרים. חומרים אלה הם תוצאה של ההסעה הקרחונית. סלע הקרקעית נתון לשחיקה של הקרחון, שימשיך לסחוף את החומר הלאה. הטיל מושקע במורנות השונות, אם בתת-הקרחון, המורנה הצידית או מורנת הקצה.
עם הפשרת הקרחון, יוסעו משקעי הטיל (הקלים דים להסחף במי הפשרת הקרח), הלאה. באגמים קרחוניים, יושקעו כוורוות {varves). הטיל עשוי להכיל גם מינרלים בעלי ערך שנסחפו על ידי הקרחון, כמו אבני חן ואף יהלומים (יהלומים נמצאו בטיל קרחוני בצפון אמריקה -בקנדה ובארצות הברית -במדינות וויסקונסין ואינדיאנה).
ברלה חגי

קורות חיים

חגי נולד ב-1892 בדגדה שבאימפריה הרוסית (כיום בלטביה) למשפחת חזנים, ומגיל צעיר השתתף בתפילות בבית הכנסת. כנער נסע לריגה ללמוד, ובגיל 17 נתמנה לחזן בסמולנסק. כדי להמלט מחובת הגיוס לצבא, הצליח חגי להגר לארצות הברית, שם המשיך בלימודי חזנות ומוזיקה. בארצות הברית כיהן כחזן בניו יורק, דטרויט ובוסטון. בשנת 1932 נתמנה לחזן ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שם ביסס את מעמדו כאחד מגדולי החזנים שכיהנו בדרום אפריקה.
בשנת 1941, לאחר פטירת החזן מרדכי הרשמן, הוזמן לכהן בבית הכנסת בית אל ישראל הצעיר בבורו פארק שבברוקלין. בעקבות התדרדרות מצבו הבריאותי, פרש חגי מהתפקיד, ועבר להתגורר בניוארק שבניו ג'רזי. בשביעי של פסח בשנת 1954, בעודו משתתף בתפילת החג, נפטר.
חגי ניחן בקול טנור גבוה, ובפלסט. הלחין והקליט מספר רב של פרקי תפילה.
כל ילדיו, יונה, פרידה שפירא וגדעון, עסקו במוזיקה.
תיאודור דנקר

תיאודור דנקר או דאנקר (בגרמנית: Theodor Dannecker) ‏ (27 במרץ 1913 טיבינגן - 10 בדצמבר 1945 באד טולץ) היה קצין אס אס בדרגת האופטשטורמפיהרר ששימש כקצין מיוחד (רפרנט) לענייני יהודים (Judenreferent או Judenberater) בצרפת תחת פיקודו של אדולף אייכמן. נחשב אחד המומחים וראשי המבצעים של "פתרון הבעיה היהודית".
דנקר סיים לימודים בבית ספר תיכון מקצועי למסחר, עבד במסחר טקסטיל והצטרף למפלגה הנאצית ב-1932. ב-1934 הצטרף לזרוע הצבאית SS-Verfügungstruppe, הגוף שממנו צמח מאוחר יותר הואפן אס אס. הוא שירת בסגל בית המעצר קולומביה האוס בברלין. ב-1935 הצטרף לאס דה בו שובץ למחלקה היהודית (Judenreferat) והיה פעיל בארגון הכפוי של היהודים בווינה.
מספטמבר 1940 ועד יולי 1942 היה דנקר ראש המחלקה היהודית של האס דה בפריז. בתפקידו זה יזם את הקמת הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים ואת האוז'י"ף, והיה מעורב בגירוש יהודי פריז להשמדה. ממלא מקומו ומי שהחליף אותו בתפקיד היה היינץ רוטקה (Heinz Röthke).
בפברואר 1942 חזר דנקר לברלין ומונה כקצין הבכיר הממונה על הפתרון הסופי בבולגריה, כולל המחוזות שסופחו לבולגריה מיוון ויוגוסלביה. דנקר היה אחראי לשילוחם של יהודי איטליה בין ספטמבר 1943 לינואר 1944 ויהודי הונגריה במהלך 1944.
בדצמבר 1945 נתפס דנקר על ידי כוחות צבא ארצות הברית, ולמחרת התאבד.
סאב וופר

סאבּ ווּפֶר (מאנגלית: Subwoofer, בתרגום מילולי "נובח עמוק") הוא סוג של רמקול המיועד להשמעת צלילים בתדר נמוך (בָּאס נמוך), ובעוצמה גבוהה. סאבוופר נבדל מווּפֶר ("נובח") בכך שהוא מתמחה בתחום הצלילים הנמוכים מאד.
תחום התדרים שהאוזן האנושית מסוגלת להבחין בו נע בין 20 הרץ (באס - צליל נמוך מאד) לבין 20 קילו הרץ ("טְרֶיְבְּל"- צלילים גבוהים). סאבוופר מיועד להשמיע את הצלילים בקצה התחתון של תחום זה - בין 20 ל-200 הרץ, להבדיל מוופר שמיועד לכסות תחום רחב יותר - לרוב מ-50 עד 800 הרץ. בתדרים כה נמוכים מורגשים הצלילים כתחושה פיזית של ממש, כתוצאה מהזזת נפח גדול של אוויר. האפקט המתקבל מכונה בסלנג "בעיטה בבטן".
הסאב וופר בנוי מתיבת תהודה גדולה יחסית וממברנה  גדולה (לרוב בקוטר 8 אינץ' ומעלה) ומאפשר הפקת צלילים בתדר נמוך מאד ובנפח גבוה.
ערוץ הבאס-הנמוך-מאד נוצר מהפרדת צלילי הבס משאר הערוצים בהתקן קרוסאובר שלרוב מהווה חלק מהמגבר, והשמעתו על ידי הסאבוופר לשם קבלת צלילי בס עמוקים יותר וחזקים יותר. עוצמת הסאבוופר תלויה, בנוסף למאפיינים חשמליים, בשטח הממברנה ובגודל תיבת התהודה, על כן סאבוופר איכותי ועצמתי דורש גודל פיזי ניכר.
מאז הופעת המוזיקה האלקטרונית נעשה שימוש בצלילי באס בעוצמה שאינה קיימת בכלי נגינה מסורתיים. בנוסף, במערכות קולנוע משמש הסאב-וופר למתן נפח ועוצמה לאפקטים כגון פיצוצים ומעברי ספינות חלל.
שימוש נוסף הוא במערכות שמע המנצלות את העובדה שהאוזן האנושית אינה מבחינה בכיוון של צלילים בתדר נמוך. כך מתאפשר למקם רמקולים זעירים ("סטלייט") לקבלת אפקט הסטראו או הצליל ההיקפי, בעוד הצלילים הנמוכים מופקים בסאב-וופר יחיד, שלעיתים משולבים בו שני רמקולים- וופר וסאבוופר.
יעקב עשהאל

קורות חייו

עשהאל נולד ב-24 בדצמבר 1924 בסלוניקי, והתחנך באיסטנבול שבטורקיה, לאחר שמשפחתו ברחה מהנאצים עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עשהאל התגייס לצבא הטורקי.
הוא עלה לישראל בגפו במסגרת עליית הנוער בשנת 1949 בגיל 25, זמן קצר לאחר קום המדינה.
חודשים ספורים לאחר עלייתו התגייס לגדוד 79 של חיל השריון. 
הוא לקח חלק במבצע קדש, במהלכו שימש כרב-סמל פלוגתי של סיירת חטיבה 7.
בשנותיו הראשונות בצה"ל שירת עשהאל גם במפקדת חטיבה 7.
מיד לאחר מבצע קדש קיבל על עצמו את תפקיד רס"ר בית הספר לשריון. הוא מילא את התפקיד קרוב לשלושים שנה, מ-1957 ועד ליציאתו לגמלאות ב-1985 בגיל 61. בשנה זו עבר בסיס ההכשרות של החיל למחנה סיירים שבדרום.

מורשת

עשהאל היה בשירות קבע במרבית מלחמות ישראל - במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, ביום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
הוא זכה כבר בשנות החמישים לכינוי "הסוס הלבן", בשל צבע שערו והליכתו הזקופה והאצילית. אולם אסור היה להשמיע כינוי זה בנוכחותו.
דורות של לוחמים וקצינים עברו תחת עשהאל, ורבים מהם טיפסו אחר כך לדרגות הקצונה הבכירות.
בבסיסו בוצעו כל ההכשרות של חיל השריון, שכללו פרק הטירונות, מקצועות טנקים, קורס מפקדי הטנקים, קורס קציני השריון וקורסים מקצועיים נוספים.
כרס"ר הבסיס, היה מסמליו הבולטים של המחנה.
רבים מבוגרי חיל השריון רואים בו כמעצבה הגדול של המשמעת השריונאית.
הוא ידוע היה במשמעת הקפדנית שהוביל, לצד האהבה והדאגה הרבה שהפגין כלפי החיילים הרבים שעברו תחת פיקודו.
עשהאל ראה בכאב רב את האובדן הגדול של חיל השריון במלחמת יום הכיפורים, ונפילת רבים אותם הכיר אישית.
יום הולדתו ה-80 נחגג על ידי צה"ל ובכיריו באירוע לכבודו באנדרטת השריון בלטרון.
עשהאל התגורר באשקלון. היה אב לבן ובת, שהלכו בעקבותיו והיו לקצינים בחיל השריון.
עשהאל נפטר בט"ז בתשרי ה'תשע"ג (2 באוקטובר 2012), ונטמן בבית העלמין אשקלון.
פרדוקס התאומים

פרדוקס התאומים הוא ניסוי מחשבתי בתורת היחסות הפרטית שבו נוצר הפרש גילים בין זוג תאומים: התאום הראשון טס לחלל במהירות גבוהה מאוד וחוזר לכדור הארץ, ואילו השני נשאר בכדור הארץ. כאשר ייפגשו יהיה התאום שטס צעיר מאחיו. תפיסת הזמן האינטואיטיבית, שלפיה הזמן חולף באותו אופן לכולם, גורמת למשפט "יש שני תאומים, ואחד מהם מבוגר משמעותית מהאחר" להישמע כפרדוקס. אלמנט פרדוקסלי נוסף הוא ההבדל שנוצר בין התאומים, אף־על־פי שבמבט ראשון לא ברור מה ההבדל בין מצבו של האחד למצבו של אחיו.

מהות הפרדוקס

הפרדוקס־לכאורה נעוץ בסימטרייה הנדמית בין שני התאומים: הם התחילו את המסע יחד, והמהירות של כל אחד מהם יחסית לאחר היא אותה מהירות. אם כך מדוע יש הבדל ביניהם, ודווקא זה ש"עזב" הוא שיישאר צעיר יותר?
למעשה אין סימטרייה בין השניים. התאום שנשאר בכדור הארץ נע במהירות קבועה לאורך כל הניסוי. לפיכך מערכת הייחוס שלו היא מערכת אינרציאלית. אחיו נוסע במהירות מסוימת, ולאחר מכן הופך את כיוון תנועתו כדי לחזור. כאשר הוא משנה את כיוונה של מהירותו, הוא מאיץ. יש הבדל אובייקטיבי בין התאומים, כי כל אחד מהם יכול לדעת מי הוא שהאיץ, מכיוון שתופעות הקשורות לנוכחות במערכת מואצת יתרחשו רק בסביבתו הקרובה של האחד ולא בסביבתו של האחר.
הסיבה לפרק הזמן השונה שעבר על שני התאומים היא שאומנם הם היו בשני מאורעות יחדיו: היציאה למסע והפגישה בסופו – אך הם עברו מסלולים שונים במרחב־זמן בין שני המאורעות הללו. הזמן העצמי בין שני מאורעות תלוי במסלול שמחבר אותם. על־כן כל אחד מהם מודד זמן עצמי אחר. פרדוקס התאומים נפתר לחלוטין בתורת היחסות הפרטית, ואין צורך בתורת היחסות הכללית כדי להסביר אותו.
פרנאן לז'ה

ביוגרפיה

לז'ה נולד בארז'נטן שבמחוז אורן, חבל נורמנדי תחתית שבצרפת. בשנת 1899 סיים את הכשרתו באדריכלות. בשנת 1900 עבר להתגורר בפריז ועבד במשרד אדריכלים. לאחר שירות צבאי בוורסאי בשנים 1902-1903, ניסה להתקבל לבית הספר לאמנויות היפות בפריז, אך נדחה, והחל ללמוד ציור באקדמיות פרטיות. בתקופה זו, בין השנים 1912-1905, הרבה לצייר רישומי עירום בדיו. ב-1909 עבר למונפרנס והמשיך לצייר שם. 
בשנת 1914 התגייס לז'ה לצבא צרפת ולחם במלחמת העולם הראשונה בארניון. במהלך המלחמה נהג לצייר רישומים מהירים של חיילים. ב-1917 נפצע מגזים רעילים, אושפז ושוחרר מהשירות הצבאי.
ב-1922 יצר את הכרזה לסרט "הגלגל", ממנו הושפע, ובעקבותיו יצר סרט משלו, "הבלט המכני", ב-1924. בשנה זו יצר גם את ציורו "הסיפון". 
ב-1931 ביקר בניו יורק וצייר עבור דירתו של נלסון רוקפלר. ב-1935 הציג תערוכה מיצירותיו במוזיאון הנודע "מומה" בעיר. במהלך מלחמת העולם השנייה התגורר בארצות הברית.
פאי רועים

היסטוריה

מאפי בשר היו פופולריים במטבח האנגלי כבר בימי הביניים. הבאת תפוחי האדמה לאנגליה בראשית המאה ה-18 הביאה ליצירת פאי הרועים. מקורו של הפאי ככל הנראה בצפונה של אנגליה או בדרומה של סקוטלנד.
המתכון להכנת המאפה פורסם לראשונה בספר בישול משנת 1791. מאכל זה היה מאכל פשוט, בשל מחירם הזול של מרכיביו ולכן כונה "פאי קוטג'" - שכן נאכל בבתיהם של הכפריים (הקוטג'ים) ולא בבתי האחוזה של האצילים.
המאפה עשה שימוש חוזר בבשר מבושל ובמחית תפוחי אדמה, וכך איפשר ניצולם החוזר בהיעדר קירור.
השם "פאי רועים" הופיע לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19, וכך מוכר המאפה כיום ברחבי העולם.

גרסאות של המתכון

למאפה מספר גרסאות. "פאי קמברלנד" (cumberland pie) הוא גרסה הכוללת פרורי לחם על המאפה. גרסאות צמחוניות של המאפה כוללות תחליף בשר (כגון סויה), או גולאש בבסיס הפאי.
ז'ול ורן

תולדות חייו

ז'ול ורן נולד ב־8 בפברואר 1828 בעיר נאנט שבצרפת. הוא היה הבכור בין חמישה ילדים. ילדותו עברה עליו עם משפחתו על אי בנהר הלואר. בדידות זו חיזקה את דמיונו, ואת קשריו עם אחיו פול. בגיל 9 נשלחו ז'ול ורן ואחיו לבית ספר, שבו למד ורן לטינית (הוא השתמש בשפה זו באחד מסיפוריו הקצרים).
האגדה מספרת כי בשנת 1839, בגיל 11, ורן השיג בחשאי מקום כנער סיפון על ספינת סוחר מסוג מפרשית תלת-תרנית בשם קוראלי, תוך שהוא מתכוון להפליג להודו ולחזור עם שרשרת אלמוגים לבת דודתו קרולין. הספינה הייתה אמורה לצאת להודו באותו ערב, אבל עצרה תחילה בנמל Paimboeuf, אליו פייר ורן הגיע בדיוק בזמן כדי לתפוס את בנו ולגרום לו להבטיח שאת מסעותיו הבאים יערוך רק בדמיונו. כיום ידוע כי האגדה היא סיפור מוגזם (אם כי יכול להיות מבוסס על מקרה אמיתי) שהומצא על ידי אחייניתו של ורן, מרגריט, שכתבה את הביוגרפיה שלו.
בתום לימודים אלה עבר ורן לפריז, כדי ללמוד משפטים. בשנת 1848 החל לכתוב תמלילים לאופרטות, וכעבור זמן מה גילה את כשרונו הגדול: כתיבת סיפורי מסעות והרפתקאות, שהכנה מדעית וגאוגרפית מפורטת העניקו להם אמינות.
כאשר גילה אביו שז'ול עוסק בכתיבה ואינו לומד משפטים, הפסיק לתמוך בו כלכלית. ורן נאלץ לפרנס עצמו מכתיבה, וגילה שאין זה פשוט. בתקופה זו פגש את הסופרים אלכסנדר דיומא וויקטור הוגו, שהעניקו לו מניסיונם.
ורן נישא להונורין דוויאן, אלמנה עם שתי בנות. בעצת אביו מצא עבודה כברוקר, אך בעידודה של אשתו המשיך לכתוב. בשנת 1861 נולד לו בן, מישל ז'אן פייר.
פגישה עם טייס כדור פורח והאזנה לסיפוריו הניבו את הרעיון לספר על מסע בכדור פורח באפריקה. אולם הספר נדחתה על ידי מו"לים אחרים בטענה שהסיפור "מדעי יתר על המידה". מצבו של ורן השתפר כאשר פגש את המו"ל ז'ול הצל, שהיה, בין השאר, המו"ל של ויקטור הוגו ושל ז'ורז' סנד. בסיועו של הצל שיכתב ורן את הסיפור, ובשנת 1863 הוציאו לאור סיפור בשם "חמישה שבועות בכדור פורח". הסיפור זכה להצלחה רבה ותורגם לשפות אחדות. ורן נעשה עשיר ומפורסם.
משלב זה ואילך, במשך קרוב ל־25 שנה, פורסמו סיפוריו של ורן בהמשכים דו־שבועיים במגזין של הצל ועם תום השנה הוצאו לאור כספר. במשך אותה תקופה, לא חלפה שנה מבלי שהצל פרסם ספר מאת ז'ול ורן. המצליחים ביותר שבהם כללו את "מסע לבטן האדמה" (1864), "מהארץ לירח" (1865), "עשרים אלף מיל מתחת למים" (1869) ו"מסביב לעולם בשמונים יום" (1872).
כמו סופרים רבים מתקופתו שהתחנכו בחברה הקתולית הבורגנית, ורן נקט לעיתים בטון אנטישמי בספריו. סיווגו כאנטישמי נובע בעיקר מתיאור דמותו של היהודי יצחק החבוט מהספר "הארץ שנתלשה", אם כי בזמנו מדובר היה באנטישמיות מסורתית, ולא באנטישמיות מודרנית והמשמעות שקיבל המושג לאחר השואה.
ז'ול ורן נפטר בעקבות מחלת הסכרת ממנה סבל, באמיין, אליה עבר ב־1872, ב־24 במרץ 1905 והוא בן 77. שמו של הרחוב שהוא גר בו הוסב לשמו. בנו, מישל, המשיך לכתוב חלק מספריו שלא ראו אור טרם מותו, תוך שהוא משכתבם. כתביו המקוריים של ורן, אשר לא ראו אור, פורסמו בסוף המאה ה־20.
אברהם בורנשטיין

שנותיו הראשונות

נולד בבנדין שבפולין, לדובריש ולרב זאב נחום, מחבר הספר "אגודת אזוב", בנו של רבי אהרון בורנשטיין משצ'קוצ'ין. היה מצאצאי הרמ"א הש"ך והמעשה רוקח. בילדותו עברה משפחתו לגור באולקוש, שם מונה אביו לרב ולאחר מכן אף כיהן ברבנות ביאלה פודולסק.
בפתח ספרו הוא מספר כי כילד "לימדני אבי מורי ורבי זצ"ל את דרכי הפלפול, וכד הוינא בן עשר, חידושים חידשתי".
לאחר ניסיון שידוך עם בתו של הרב חיים הלברשטאם מצאנז שלא צלח, הוא נישא בגיל שלש עשרה לשרה צינא, בתו של רבי מנחם מנדל מקוצק, שאביו היה מחסידיו. התגורר בבית חותנו עד אחרי פטירתו בשנת ה'תרי"ט (1859).

בחותנו ראה את רבו המובהק. למרות שהגיע לקוצק בתקופה שחותנו הסתגר בחדרו, בפניו הייתה דלתו פתוחה. בהקדמת ספרו אגלי טל הוא מעיד: 
"אחר כך נכנסתי לפני ולפנים לבית חמי אדמו"ר זצ"ל מקוצק, מקור החכמה והתבונה, ממנו דרכי העיון למדתי, וממנו נתוודעתי מה יקרא חידושי תורה באמת, כי לא כל הפלפולים חידושים המה, ולא יאומן כי יסופר השגחה הגדולה אשר השגיח עלי בעינא פקיחא, גם בעניין סדר הלימוד וחידושים".

רב ואדמו"ר

כעבור 4 שנים מפטירת חותנו, בשנת ה'תרכ"ג נתמנה לרבה של פרצ'ב, שם שהה מספר שנים, שבהם סבל מרדיפות של חסידי רבי דוד, בנו של רבי מנחם מנדל מקוצק, משום שלא קיבל את מרות רבם ותחת זאת היה חסיד של רבי יצחק מאיר אלתר מגור. בסופו של דבר מונה תחתיו רבי דוד, והוא עבר לכהן כרב בקרושנוביץ. בשנים אלו נסע לרבותיו, ממלאי מקום חותנו, רבי יצחק מאיר אלתר מגור ורבי חנוך העניך מאלכסנדר.
ב-1870 אחר פטירת רבי חנוך העניך החל לכהן כאדמו"ר. ב-1876 עבר לכהן ברבנות נשלסק. גם שם בעלי הבתים לא ראו בעין יפה את ניהול החצר במקביל לתפקיד הרבנות, ולכן עזב את העיר, וב-1883 עבר לכהן כרב העיר סוכטשוב, שבה הקים ישיבה במקביל לחצר החסידית בראשותו. לאחר מספר שנים עזב את רבנות העיר ושימש כאדמו"ר בלבד.

פעילות למען ארץ ישראל

רבי אברהם תמך בעלייה לארץ ישראל, וכך כתב בספרו "אבני נזר": 
מצווה גדולה להשתדל אצל הממשלה ליתן רשות לקיבוץ אנשים לעלות שזה ודאי בכמה עניינים: א. לגוף העלייה שתהיה חופשית. ב. הישיבה שמה לקיום המצוות בכלל, ובייחוד למצוות התלויות בארץ כי לא הורגלו בהם, ואם יהיו הרבה מישראל הכשרים, איש את רעהו יעזורו וגו'. ג. לעניין קדושת הארץ וברכותיה, כי על ידי קיום המצוות בא"י תתרבה קדושתה... ואפילו להאנשים היושבים בחו"ל הוא מצווה גדולה לקנות נחלה בא"י, ובפרט אם יהיה מזה פרנסה, אף אם ישבו בחו"ל - נחשב קצת כאילו יושבים בארץ ישראל.
 רבי אברהם אף שלח את בנו ואחיו-חתנו לארץ ישראל בשנת ה'תרנ"א (1891), על מנת לקנות שטח אדמה להקמת יישוב דתי בה. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל עקב גזירה של הסולטאן הטורקי.
נפטר בי"א באדר א' ה'תר"ע. אחריו כיהן כאדמו"ר בנו רבי שמואל.
ספרי ניב

היסטוריה

ההוצאה נוסדה בשנת 2013 על ידי יהודה ניב, בעקבות הקושי שנתקל בו למצוא הוצאת ספרים עבור ספר הביכורים שלו - "רעם אילם". ניב הוא המנכ"ל ומנהל השיווק.
בשנת 2015 הצטרף כשותף להוצאה לאור ניב עבדת, מאייר וגרפיקאי, שהוציא לאור שני ספרי ילדים - "המדריך לנסיך המתחיל" ו"דוקטור פנצ'ר".
ההוצאה עוסקת בהפקה והוצאה לאור של ספרים במימון מלא של הסופרים. ההוצאה מפיקה ספרות מקור, לרבות סיפורים קצרים, סיפורת, עיון, שירה, ספרי בישול, ספרי ילדים ועוד. ההוצאה עוסקת גם במתן שירותים שונים של הפקה לגופים מוסדיים וממשלתיים כגון משרד הבריאות, משרד הביטחון, אוניברסיטת אריאל ומגן דוד אדום.
אימפריית השחיתות

פיתוח

ב-20 ביוני 2017 הודיעה Eclipse Global Entertainment על רון סקאלפלו כבמאי הסרט באתר האינטרנט שלהם.

ליהוק

ב-5 בפברואר 2018 הוכרז כי שחקן משחקי הרעב, סם קלפלין, הצטרף לקאסט לצד טימותי ספאל. יו בונוויל, דייוויד היימן ונעמי אקי התווספו גם הם לצוות.  ב-16 במרץ 2018 נואל קלארק הצטרף כבלש משטרתי.

צילומים

צילומי הסרט החלו ב-16 במרץ 2018 במקומות שונים ברחבי לונדון, בריטניה.

שחרור

הסרט יצא לאקרנים ב-10 במאי 2019 והופץ באופן מקומי בבריטניה על ידי Entertainment Film Distributors. הטריילר והפוסטר הרשמי פורסמו ב-5 באפריל 2019. 
בישראל הסרט יצא לאקרנים ב-12 בספטמבר 2019.
סמל מוזמביק

סמל מוזמביק אומץ בשנת 1990.
מבנה הסמל מבוסס על סמל ברית המועצות ומייצג הזדהות עם עקרונות הסוציאליזם. הוא כולל גלגל הילוכים וגבעולי תירס סביבו. במרכז ניתן לראות את השמש האדומה מעל ההרים, רובה AK-47, מעדר וספר. הזר קשור בסרט אדום עם שם המדינה.
גבעול התירס וקנה הסוכר מייצגים את החקלאות והטבע.
גלגל ההילוכים מייצג את כח העבודה.
המעדר מייצג את החקלאים.
הרובה מייצג את הלחימה לעצמאות המדינה.
הצבע האדום מייצג את השאיפה לסוציאליזם.
השמש האדומה מייצגת את דרום אפריקה ותקווה לחיים טובים יותר.