google/wiki40b huggingface dataset:
יובנק

היסטוריה

הבנק הוקם בשנת 1934 בבית לוין שבשדרות רוטשילד, תחת השם "בנק א"י לתועלת האשראי בע"מ". בשנת 1965 נרכש על ידי הבנקאי אדמונד אדולף דה רוטשילד , נכדו של הנדיב הידוע, ושמו נקבע ל"בנק כללי לישראל בע"מ". ב-1978 הבנק הונפק בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 1996 הבנק נרכש על ידי קבוצת הבנקאות אינווסטק מדרום אפריקה, ולאחר זמן מה שונה שמו ל"בנק אינווסטק (ישראל) בע"מ". בדצמבר 2004 רכש הבנק הבינלאומי את השליטה בבנק, וגם את מניות הציבור במסגרת הצעת רכש מלאה. לאחר מכן שונה שוב שם הבנק ל"יובנק בע"מ".
בראשית שנת 2013 התארגנו עובדי הבנק במסגרת ההסתדרות ופתחו במשא ומתן להסדרת יחסי עבודה קיבוציים.
ביוני 2015 פורסמה הודעה לתקשורת על כך שדירקטוריון הבנק הבינלאומי אישר את מיזוג הבנק אל תוך הבנק הבינלאומי, שבוצע ב-30 בספטמבר 2015, ובכך חדל הבנק להתקיים כישות משפטית נפרדת והפך לשלוחה של הבנק הבינלאומי המתמקדת בבנקאות אישית ושוק ההון.

תחומי הפעילות

הבנק עסק בבנקאות אישית, המתמחה בלקוחות בעלי עושר פיננסי. כמו כן הבנק עסק בתחומי שוק ההון, ונחשב לאחד מחמשת הגופים המובילים בפעילות בניירות ערך בארץ.
חברות הבנות של הבנק הפעילו קרנות נאמנות, עסקו בחיתום, וכן סיפקו באמצעות אחת מהחברות הבנות שירותי נאמנות לכ-460 קרנות נאמנות המהוות 42% מענף קרנות הנאמנות בישראל.
אמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה

ביוגרפיה

אמליה אוגוסטה נולדה ב-13 בנובמבר 1801 במינכן, למקסימיליאן הראשון, מלך בוואריה ואשתו קרולינה מבאדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט. היא הייתה תאומה זהה של המלכה אליזבת מפרוסיה (אשתו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה) ואחותה של סופי, נסיכת בוואריה, אמם של הקיסרים פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה ומקסימיליאן הראשון ממקסיקו.
ב-21 בנובמבר 1822 התחתנה אמליה אוגוסטה עם יוהאן, נסיך סקסוניה, ממנו היו לה 9 ילדים. בשנת 1851 מונתה אמליה אוגוסטה ליו"ר "אגודת נשי דרזדן", ארגון שהוקם על ידי אחותה מריה אנה, מלכת סקסוניה, אשתו של פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה. בשנת 1854 מת גיסה פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כיוהאן, מלך סקסוניה. בשנת 1873 מת בעלה יוהאן, ובנה אלברט, מלך סקסוניה עלה לשלטון במקומו, וב-8 בנובמבר 1877 מתה אמליה אוגוסטה בביתה בדרזדן.
צבי לבנון

ביוגרפיה

נולד בוורשה, פולין, ועלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1938. אביו, יעקב, היה מראשי התנועה הציונית בפולין, ואמו, צילה, סופרת יידיש.
גדל בתל אביב. היה תלמיד בית הספר העממי "כרמל" והגימנסיה העברית "הרצליה" (במגמה חקלאית), שנוהלה אז על ידי ד"ר חיים בוגר (בוגרשוב).
היה חניך "הצופים הקשישים" בתל אביב. בגיל 14 הצטרף ל"הגנה" במסגרת הגדנ"ע. נמנה עם "גיוס הילדים" – ילידי 1931, שבהוראת הממשלה הזמנית גויסו לצה"ל עוד בהיותם בכיתה י"א, בעיצומה של מלחמת העצמאות.
היה בין מקימי הנח"ל, והשתייך לגרעין המייסד של קיבוץ תל קציר שבעמק הירדן. ב-1954 מונה למפקד סיירת הנח"ל, שפעלה בנגב בעקבות רצח נוסעי האוטובוס לאילת במעלה עקרבים. בשנים 1955 - 1956 השתתף בפעולות התגמול במסגרת הצנחנים ולקח חלק בפעולת א-צבח'ה בה הוביל את פלוגת קורס המ"כים של הנח"ל בפיקודו. לאחר סיום לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, מונה למפקד גדוד 51 בחטיבת גולני. ב-1966 מונה לסגן מפקד הנח"ל.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד מילואים 54 של חטיבה 11, שהשתתף בכיבוש מוצבי עזה והעיר עזה. נפצע במהלך הלחימה. לאחר המלחמה מונה למפקד מרחב שלמה (שארם א-שייח'). ב-1969 מונה למפקד פיקוד הנח"ל. ב-1972 עבר לפקד על פיקוד ההדרכה, ובמלחמת יום הכיפורים פיקד על אוגדת ההונאה שפעלה בחזית הצפון. השתחרר מן הצבא ב-1976 בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1976–1979 שימש שליח עלייה בקנדה מטעם הסוכנות היהודית. עם שובו לישראל מונה למנכ"ל הקריה לחינוך ומדע בשדה בוקר שבנגב. בין התפקידים שמילא: מנהל הרשות לחינוך רעיוני של ההסתדרות ומנהל המחלקה לחינוך משלים במכללת בית ברל; מנהל פרויקט שיקום שכונות בבית דגן; חבר הנהלת האגודה למען החייל; חבר הנהלת הקרן למען ביטחון ישראל (לב"י) ובעל עיטור "יקיר לב"י זהב" שהוענק לו על ידי נשיא המדינה. כן עסק בארגון והדרכת משלחות נוער ומבוגרים לסיורים ללימוד השואה בפולין.
היה בין מדליקי שתים-עשרה המשואות בטקס המרכזי לציון יום העצמאות ה-62 למדינת ישראל, שהתקיים בהר הרצל בירושלים ב-2010.
חתן פרס יקיר הצופים לשנת 2013.
בעל תואר ראשון ותואר שני בחינוך מאוניברסיטת בר-אילן.
כיהן עד יומו האחרון כיו"ר הארגון הארצי של חברי "ההגנה". בתפקיד זה עסק בין היתר בייזום וארגון שורת פעולות ואירועים לציון 90 שנה להקמת "ההגנה" (שנוסדה ב-1920), בהם שחזור העלייה לביריה (1946) בהשתתפות ותיקי "ההגנה" ואלפי בני נוער, וכנס חניכי הקורסים למ"מים של "ההגנה", שהתקיים בג'וערה ב-2010.
נפטר בעקבות אירוע מוחי ב-20 באוקטובר 2014.
היה נשוי לתמימה (לבית מילשטיין), ואב לשלושה.
יחסי לוב–תימן

היסטוריה

בשנות השבעים, התחרש הסכסוך בין הרפובליקה הערבית התימנית (צפון תימן) לבין הרפובליקה העממית הדמוקרטית של תימן (דרום תימן). במהלך העימות, תמכה לוב בדרום תימן. על פי דיווחים בתקשורת, לוב מסרה 12 מיליון מוקשים למורדים בצפון תימן. ב-1979 התנגדה ג'מאהירייה הלובית לנשיא הרפובליקה הערבית התימנית, עלי עבדאללה סאלח.
לאחר איחוד תימן למדינה אחת, נבחר עבדאללה סאלח לנשיא. היחסים בין תימן ללוב היו מתוחים מאוד. נשיא תימן האשים את לוב בתמיכה בטרורויסטים והרג עשרות אלפי אזרחים. כתוצאה מהפיצוץ של מוקשים לוביים מתו 50 אלף תימנים, 96% מהם היו ילדים.
בשנת 2007, הגיש עורך דין תימני תביעה נגד מנהיג לוב, מועמר קדאפי, וציין כי הוא האחראי להחלטת על אספקת מכרות אנטי-תימניים לתימן הדרומית בשנות השבעים והשמונים. עורך הדין הגיש תובענה ייצוגית בשם 180 משפחות מהמתים.
מערכת הפצה גלובלית

מערכת הפצה גלובלית (באנגלית: global distribution system או בראשי תיבות: GDS) היא מערכת מחשוב רשתית המאפשרת לבצע עסקאות בין ספקי שירותים בתחום התיירות, כמו חברות תעופה, חברות להשכרת רכב, בתי מלון וחברות המפעילות רכבות, לבין סוכנויות נסיעות או ישירות מול לקוחות הקצה.
בדרך כלל, לכל חברת תעופה בנפרד יש "מערכת ממוחשבת לביצוע הזמנות", (Computerized Reservation System ובראשי תיבות CRS), מערכת זו מתופעלת על ידי חברת התעופה והיא מכילה נתונים מפורטים על הטיסות, מושבים פנויים, קבוצות תעריף במחלקות השונות, מחירים וכדומה.
לחברות התעופה יש אינטרס לאפשר תמחור שונה, לכל סוכנות נסיעות בנפרד, לכל עיר או מדינה בנפרד, לפי פרמטרים שונים הנוגעים לאפיון הנוסע וכדומה. ה-GDS, בהתאם, מצד אחד, מקושר לכל ה-CRS-ים של כל חברה ומצידו השני, הוא מחובר לסוכנויות הנסיעות. בשנים האחרונות, ייתכנו גם מצבים בהם הנוסעים, לקוחות הקצה, מזמינים כרטיסי טיסה ישירות מה-CRS של חברת התעופה באמצעות האינטרנט. ה-GDS צריך, בכל נקודת זמן להחזיק את "מלאי המושבים הפנויים" בכל טיסה, את התעריפים ואת פרטי הטיסות, כך שגם חברות התעופה וגם סוכנויות הנסיעות יכירו את "אותה תמונה" כדי למנוע מצב שבו מוכרים פעמיים כרטיס לאותו מושב למשל.
במקרה של "טיסות המשך", ה-GDS יכול להחזיק את כל תוכנית המסע ואילו ה-CRS של חברת התעופה, יקבל רק את קטע הטיסה המבוצע על ידי אותה חברה מסוימת ואת זמני הנחיתה וההמראה בהתאמה של קטע הטיסה הקודם או המאוחר יותר.
ה-GDS לכן, מחזיק "בסיס נתונים" לגבי כל חברות התעופה, סוכנויות הנסיעות והנוסעים שאותם הוא משרת (רשומות שמות הנוסעים נקראות Passenger name record)

דוגמה

אם, לצורך הדוגמה, נוסע מזמין "תוכנית מסע" ולפיה הוא טס עם חברת KLM מאמסטרדם ללונדון, אחר כך, הוא טס מלונדון לניו יורק עם חברת "בריטיש איירווייז", אחר כך מניו יורק לפרנקפורט עם חברת "לופטהנזה" - כאשר ההזמנה מתבצעת באמצעות סוכנות נסיעות שעובדת עם GDS של חברת "אמדאוס".
ה-GDS יחזיק כרשומת מחשוב את כל "תוכנית המסע". ה CRS של חברת KLM יחזיק את המקטע הרלוונטי לטיסה מאמסטרדם ללונדון ופרטי מידע חלקיים בנוגע לטיסת ההמשך בלבד (הטיסה מלונדון לניו יורק).
ה CRS של חברת בריטיש איירווייז יחזיק את פרטי המידע הקשורים לקטע הטיסה מלונדון לניו יורק ופרטי מידע חלקיים על הטיסה מאמסטרדם ללונדון (הטיסה הקודמת למקטע) ועל הטיסה מניו יורק לפרנקפורט, שהיא טיסת ההמשך ב"תוכנית המסע".
ה- CRS של חברת לופטהנזה יחזיק את רשומת המחשב בנוגע לטיסה מניו יורק לפרנקפורט ופרטי מידע חלקיים לגבי הטיסה מלונדון לניו יורק, שהיא הטיסה הקודמת ב"תוכנית המסע".

ספקים עיקריים

החברות העיקריות הפועלות בשוק ה-GDS הן: Amadeus, Sabre Corporation, Travelport, חברות קטנות יותר הן: Galileo, Worldspan, Apollo ולמעשה, חברות אלו מחזיקות ברוב גדול של השוק העולמי.
חברות נוספות הן KIU הפועלת מאמריקה הלטינית וחברת Travelsky הפועלת מסין.

מגמות עתידיות

ככל שיש יותר חברות המאפשרות ללקוח הקצה, הנוסע, להזמין טיסות בצורה ישירה מהחברה דרך האינטרנט, ל-GDS נועד פחות משקל יחסי ובהתאם, יש פרשנים הגורסים שמערכות אלו, ביחד עם החברות שמפתחות ומחזיקות אותן, ייעלמו לאט לאט מהשוק.
חברת "לופטהנזה" לדוגמה, החליטה כבר ב 2015 להטיל עמלה על הזמנות שמתבצעות דרך סוכנויות נסיעות.
סם פקינפה

חייו

פקינפה נולד בפרזנו שבקליפורניה ב-1925, בן משפחת חואים שכללה שופטים, עורכי-דין וחברי הפרלמנט המקומי. אביו, דייוויד, היה שופט מדיני, שהשפעתו עליו הייתה מן המובהקות בחייו. ב-1943 התגייס לצבא האמריקאי ושירת בסין במלחמת העולם השנייה. בתקופת המלחמה היה עד לכמה מראות זוועה, שהסעירו מאוד את רגשותיו. יש הטוענים, שהשפעתם של ניסיונות אלה ניכרת בתיאורי האלימות והברוטליות בסרטיו.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטת דרום קליפורניה וקיבל תואר ב-1950. הוא התחיל לעבוד כבמאי תיאטרון ואחר-כך כתסריטאי ובמאי טלוויזיה.
הוא כתב וביים כמה מן השידורים המצליחים ביותר של אותה תקופה, כולל "Gunsmoke"ו- "Rifleman", ולבסוף יצר שידור משלו, "איש המערב", שכשל לגמרי, אם כי המבקרים התלהבו ממנו.
הצלחתו של פקינפה בטלוויזיה הובילה אותו לתעשיית הקולנוע ואל הקריירה האגדית שלו. הוא ביים ארבעה-עשר סרטים במשך הקריירה שלו, כולל כמה מן הסרטים האמריקאים הבולטים ביותר של שנות ה-60' וה-70'. סרטיו, כמו למשל חבורת הפראים, כלבי הקש, הבריחה, ופט גרט ובילי הנער היו שנויים במחלוקת, אלימים ומהפכניים. הם שינו לנצח את הגבולות המקובלים בקולנוע לגבי תיאורי אלימות, סגנונות עריכה והאפשרות לגלם דמויות לא-סימפתיות ובעייתיות. כיום נתפסים סרטים אלה, על ידי רוב המבקרים, כיצירות מופת וודאיות.
השם שיצא לו כבריון קשוח העיב, במובנים רבים, על מורשתו המקצועית. חבריו טוענים, כי יש בכך משום עוול לאיש, שהיה בעל אישיות מורכבת מעבר למה שמייחסים לו. הוא סבל במשך כל חייו מאלכוהוליזם, היה מכור לסמים ויש טוענים, שהיה חולה נפש ממש (הפרעה דו-קוטבית או פאראנויה). הוא התחתן שלוש פעמים, בכולן ללא הצלחה. הפרעתו הנפשית עולה מתיאורי פקינפה כאיש רגוע, נוח לבריות ואמנותי עד שהיה נתקף בחמת זעם ואלימות כלפי עצמו וכלפי אחרים. פקינפה היה בעל אובססייה לכלי נשק ובהתקפי השיגעון היה יורה במראות שבביתו. הדמות הזאת מופיעה כמה פעמים בסרטיו. על אף השם שיצא לו לשמצה, היה בפקינפה משהו, שעורר רגשות כבוד ונאמנות מובהקים אצל חבריו ושותפיו לעבודה, וכמה מהם עמדו לצדו עד סוף חייו.
פקינפה גר במקסיקו במשך זמן רב, ואחת מנשותיו הייתה מקסיקנית. אהבתו למקסיקו ותרבותה הייתה גלויה ועזה באופן יוצא מן הכלל, כפי שהיא באה לביטוי רומנטי וסנטימנטלי בסרטיו.
פקינפה היה חולה מאוד בשנים האחרונות לחייו. הוא מת ב-1984, בגיל 59. הוא המשיך לעבוד עד מותו.

סגנון

פקינפה התפרסם ביותר בסצנות הפעולה שלו. הוא השתמש בכלים כמו הילוך איטי, עריכה מהירה, וצילום בעדשות טלפוטו. רוב מבקרי קולנוע תופסים אותו כיוצר הסוגה של סרט הפעולה המודרני.
פקינפה גם נתפס כאחד מבמאי מערבונים החשובים ביותר. הוא הביא ריאליזם חדש לסרטי מערבון, והחיה את המרכיבים הישנים והנדושים של הסוגה.

נושאי סרטיו

רוב סרטיו של פקינפה עוסקים בשאלות הכבוד והצדק בעולם אלים וחסר משמעות. הדמויות הראשיות בו הם גברים, החותרים לחיים של כבוד וצדק, אלא שאינם מסוגלים להחזיק מעמד בעולם המושחת שבו הם חיים.
בניגוד לטענת מתנגדיו, פקינפה לא תפש את העולם כברברי ולא-אנושי. הוא ראה את האלימות כתוצר של החברה האנושית. הוא מציג בכל סרטיו סתירה בין העולם הטבעי והטהור לבין העולם החברתי, האלים והמושחת, שהוא יציר האדם.
פקינפה גילה עניין גם בסוגיית חורבנו של העולם הישן בידי החברה התעשייתית המודרנית. בניגוד לרוב המערבונים שקדמו לו, סרטיו ממוקמים בתחילת המאה ה-20 ולא בסוף המאה ה-19. הוא מציג את גיבור המערבון כמי שנלכד בין העולם המודרני, שהוא מנסה למצוא בו את מקומו על אף הקשיים והניכור, לבין העולם הישן והגווע שלו. הנושא הזה משווה לסרטיו נופך טרגי, שלא נמצא ברוב המערבונים שקדמו לשלו.
אות הזהב המפלגתי

אות הזהב המפלגתי (בגרמנית: Goldenes Parteiabzeichen) הוא אות של המפלגה הנאצית שאושר בצו על ידי אדולף היטלר באוקטובר 1933. הוא ניתן ל-100,000 החברים הראשונים במפלגה הנאצית שהיו רשומים במפלגה עד ל-9 בנובמבר 1933 ושחבורתם במפלגה הייתה ללא הפוגות. אותות נוספים ניתנו לחברים אחרים במפלגה שהיטלר חיבב (ראשי התיבות של שמו הוטבעו מאחורי אותות אלה) והחריג עבורם את כלל הענקת האות. עיטור דומה לחלוטין לאות הזהב המפלגתי הוענק מדי 30 בינואר לכל מי שפעל בצורה יוצאת מן הכלל לטובת המפלגה הנאצית או המדינה הנאצית. רק 20,487 גברים ו-1,795 נשים בלבד זכו בעיטור זה (לא כולל האותות עליהם הוטבעו ראשי התיבות של היטלר).
אות הזהב המפלגתי היה האות הבסיסי ביותר של המפלגה הנאצית ואליו התווספה טבעת בצורת זר שהקיפה אותו. האות יוצר בשני גדלים: אות בקוטר 3.05 סנטימטרים לענידה על מדי שירות ואות בקוטר 2.4 סנטימטרים לענידה על בגדי שרד. במידה ובעל העיטור נפטר העיטור היה עובר לחזקת בני משפחתו. אבל מאחר שרק 100,000 החברים הראשונים הרשומים במפלגה הנאצית קיבלו את האות - לאף אדם אחר מלבדם היה אסור לענוד אותו. אות הזהב המפלגתי האישי של היטלר נרשם כאות מספר '1' של המפלגה. הוא העניק אות זה לאשתו של יוזף גבלס, מגדה גבלס, באפריל 1945 והכריז עליה כ"אמא הראשונה של הרייך". האות המדובר נגנב מתצוגה במוזיאון ברוסיה בשנת 2005. השומרים במוזיאון חשבו שחתול הפעיל בטעות את האזעקה במבנה, לא ניגשו לעבר המיצג והגנב ברח עם הפריט ללא מאמץ.
צבי ארד (משורר)

תולדות חייו

צבי ארד (רודניק) נולד בעיר וילנה שבליטא בשנת 1909 למשפחה מסורתית, ונקרא על שם סבו צבי יהודה רודניק. מגיל 10 החל להתרחק מעולמם המסורתי של הוריו. הוא התבלט בכשרונותיו, וכבר בכיתה ג' פרסם את שירו הראשון בעיתון בית הספר. כשרונו לרכישת שפות נתגלה כבר בצעירותו, ובעודו ילד שלט בארבע שפות: יידיש, רוסית, פולנית וגרמנית.
אביו למד בישיבה, אך צבי הצעיר החליט להתכונן לעלייה, והלך ללמוד ראיית חשבון. הוא עבד כמנהל חשבונות בבית חרושת לעיבוד עורות. כאשר עברה משפחתו לגור בבית החרושת, נתגלו גם כשרונותיו המכניים, כשרונות אותם ניצל לאחר שנים, בשנות ישיבתו בארץ בקיבוץ עין שמר, בהן עבד במסגריית הקיבוץ תוך שימוש בכישורים מכניים מובהקים.
הצטרף כנער לתנועת "השומר הצעיר", ונמשך לרעיונותיה המהפכניים, בראשם הגשמת הסוציאליזם בקיבוץ בארץ ישראל. הוא יצא לתקופת הכשרה ממושכת יחסית, בבית הספר המקצועי "אורט", וכן למד נהיגה, דבר שהיה אז יקר המציאות בין המכשירים עצמם לעלייה. לאחר תקופת הכשרה של 3 שנים נפרד צבי ממשפחתו ועלה לארץ, דרך נמל טריאסטה, במסגרת העלייה החמישית, בשנת 1931. בבואו לארץ הצטרף לקיבוץ עין שמר, והיה חבר בו כמעט שלושים שנה.
ארד ניסה לשכנע את הוריו לעלות ארצה, כיוון שענני המלחמה כבר איימו על אירופה, אך הם סירבו. בתום מלחמת העולם השנייה נודע לו כי הנאצים הוציאו את כל בני משפחתו להורג בפונאר, גיא ההריגה הגדול שבסמוך לווילנה.
ארד נקלע לקשיים חברתיים בקיבוצו עין שמר, בעיקר בשל רצונו לקיים חיי יוצר בצד חברותו בקיבוץ. הדברים לא הסתדרו, והוא נאלץ לעזוב את הקיבוץ בשנת 1958, לאחר ששהה בו כמה עשרות שנים. לפרנסתו נטל על עצמו עול כבד של תרגומים ועריכה. 
שיריו הראשונים נדפסו בעיתונות תנועת "השומר הצעיר" בפולין וליטא. ספר שיריו הראשון "בדלוק הסתיו" נדפס בשנת 1939, והיה הספר הראשון של ספרי השירה בהוצאת 'ספרית פועלים'. ספר שיריו השני, "יומן באפר", נכתב לאחר כמה לילות ללא שינה שבהם שמע את עדותה המצמררת של הפרטיזנית רוז'קה קורצ'ק-מרלא על חורבן וילנה היהודית. 
הוא כתב גם כמה רומנים. לשונו השירית קשה במיוחד, יש בה נאולוגיזמים, חידושי מילים, והיא נסמכת כמקור על לשון המשנה והתלמוד. עם עזיבתו את הקיבוץ, בשנת 1958, החל בעבודת תרגום רחבת היקף, ועד פטירתו תרגם למעלה מ־200 ספרים. צבי ארד היה מתרגם מוכשר ורב-לשוני, שתרגם מכמה לשונות ובהן רוסית, צרפתית, פולנית, גרמנית, יידיש, אנגלית ועוד. בעיקר מוכרים תרגומיו לספרים של יצחק בשביס-זינגר. תרגומו האחרון שלא נשלם היה "גיבור זמננו" של הסופר מיכאיל לרמונטוב (ראו רשימת תרגומיו החשובים בהמשך). במשך שנים רבות שימש כעורך "הד החינוך" וכתב העת "החינוך" בהוצאת הסתדרות המורים.
צבי ואשתו מיניה גידלו שלושה ילדים. בנם יואש נפטר ממחלה בגיל צעיר, בעודו סטודנט לפסיכולוגיה, וצבי נשא את אבלו שנים רבות. זמן קצר אחר כך צבי התאלמן. בנם איתי שהיה טייס קרב, חלה במחלת ניוון עצבים סופנית; רצונו לסיים את חייו בכבוד הוביל למהלך בו הותרה לראשונה מיתת חסד בישראל. בתם תלמה אלעזר היא אלמנתו ואם ילדיו של הרמטכ"ל דוד אלעזר (דדו).
שלמה אלמולי

רבי שלמה בן רבי יעקב אלמולי, (1490 - 1542 בערך), נולד בספרד או בפורטוגל. לאחר גירוש ספרד התיישב בטורקיה, פעל בשלוניקי ובקושטא.
עודד הדפסת ספרים, ודאג להדפסתם לראשונה של ספר השרשים לרד"ק ושל איגרת חי בן מקיץ לרבי אברהם אבן עזרא.
איתן בלקינד

ביוגרפיה

בלקינד נולד ב-1897 במושבה ראשון לציון לביל"ויים ומייסדי המושבה שמשון בלקינד ופנינה פריימן (בתו של אהרן מרדכי פריימן שהיה אף הוא ממייסדי המושבה). ב-1904 החל ללמוד בבית הספר חביב המקומי אך במהרה נשלח ללמוד בבית הספר "קריית ספר" שבשפיה. בספטמבר 1906 עבר בלקינד עם בית הספר לבן שמן ובהמשך חזר להשלים את לימודי היסוד במושבה. הוא נשלח ללמוד בגמנסיה העברית הרצליה בתל אביב והתגורר אצל משפחתו ביפו. עם השלמת לימודיו, נסע ב-1912 ללמוד באקדמיה הצבאית הטורקית בקונסטנטינופול.

לאחר המלחמה

עם סיום המלחמה החל בלקינד לשקם את המשק החקלאי של המשפחה ואף רכש קרקעות חקלאיות נוספות. מאחר שלא ראה פרנסה טובה בחקלאות, הקים בראשון לציון אולם מופעים ובית קולנוע לו קרא "תיאטרון - סינמה נעמן" (על שם אחיו). המקום נחנך ב-1927. בלקינד עסק שנים רבות בתחום הקולנוע בארץ ואף היה שותף בסוכנות להפצת סרטי קולנוע בשם "יאיר פילם". 
ב-1931 הצטרף בלקינד לארגון האצ"ל ועסק ברכישת נשק. לאחר פירוק האצ"ל (עם קום המדינה), הצטרף לתנועת החרות בה היה פעיל שנים רבות. כמו כן היה פעיל במועצת ראשון לציון ומילא בה מספר תפקידים.

משפחתו

הוריו, דודיו ודודתיו של איתן נמנים עם מובילי ההתיישבות בארץ ישראל (ביניהם ניתן למנות את יהושע חנקין, אולגה חנקין, ישראל בלקינד, סוניה בלקינד וישראל פיינברג). לאיתן היו 3 אחים ו-3 אחיות (אחד מאחיו הוא נעמן בלקינד שהוצא להורג בדמשק באשמת חברות במחתרת ניל"י).
איתן נשא לאשה את נחמה בת מרדכי ורבקה סגל (מוותיקי המושבה) ולזוג נולדו בן (נעמן - על שם האח) ובת (אולגה - על שם הדודה). נפטר ב-1979 והובא לקבורה בחלקת משפחת בלקינד בבית הקברות הישן בראשון לציון.

‏
היא יושבה לחלון

הִיא יוֹשְׁבָה לַחַלּוֹן הוא שיר אהבה של המשורר חיים נחמן ביאליק.
לשיר לחן שנכתב על ידי דרורה חבקין ובוצע על ידי ליאור ייני ב-1969 (עיבוד מוזיקלי: בני נגרי). לחן ידוע שחובר לשיר על ידי מיקי גבריאלוב, יצא לאור בתקליטו של אריק איינשטיין, "חמוש במשקפיים" ב-1980, ובתקליטו של גבריאלוב "זה היה סיפור של חורף" מ-1990. מאוחר יותר בוצע השיר גם על ידי מוש בן-ארי.

תוכן השיר

השיר מתאר את רגשותיו של האני השר ל"רחל", אישה עימה הוא מקיים קשרי רעות ואהבה הדדיים: "רָחֵלָה לִי הִיא
וְאָנֹכִי לְרָחֵל". הוא מספר כי התנהגותה שנויה במחלוקת בציבור, ועל כן הוא פונה אליו, יחד עם שאר ממועני השיר וסותר את דבריהם: "בְּעֵינֵיכֶם  הִיא פְרוּצָה וּבְעֵינַי הִיא בָרָה", ומביע את תלונתו על שפיטתן של הבריות: "וְהוֹלְכוֹת הֵן רָכִיל". 
הוא מתאר את געגועיו המתמידים אל מושא אהבתו רחל: הוא רואה אותה, במציאות ובדמיונו, יושבת על אדן החלון ומסרקת את שיערה, הוא מתגעגע אליה מבוקר עד ליל, וחסרונה אך מספר שעות מעכיר מאוד את רוחו. באהבתו חסרת הפניות הוא מכנה אותה בכינויים מנוגדים ליחס הציבור; לדעתו רחל היא "בָרָה" - נקיה מכל רבב, וטהורה - "הַנְּשָׁמָה", ולשמה מתווספת בפיו האות ה"א, לציון אהבתו. כוליות אהבתו מופעלת מול כוליות הטבע, כאשר הוא מזכיר את אהובתו לפני שיבולים וגבעולים בשדה; פרט המלמד כי תקופת השיר היא בתחילת הקיץ.
על פי החוקרים זיוה שמיר ואליהו הכהן השיר הוא עיבוד לעברית של שיר אידי עממי.
ספר העובדות העולמי

ספר העובדות העולמי של ה-CIA (באנגלית: CIA World Factbook; או The World Factbook) הוא פרסום שנתי שמוציאה סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (ה-CIA) לשימוש שלטונות ארצות הברית. פרסום זה מכיל מידע בסגנון אלמנך על ארצות העולם - ובכלל זה מדינות ריבוניות, שטחים תלויים ואזורים נוספים המוכרים על ידי ארצות הברית, וכן מידע על חמשת האוקיינוסים ועל כדור הארץ כולו. נכון ל-2018, מופיעות בספר 267 ישויות. המידע על כל ארץ נחלק לסעיפים על הגאוגרפיה, הדמוגרפיה, התקשורת, הממשל, הכלכלה והצבא, ולכל סעיף יש מבנה קבוע של תת-סעיפים. לכל ארץ מוקדשים בסך הכל שניים או שלושה עמודים.
ייעודו הראשוני של ספר העובדות הוא לשמש את עובדי הממשל של ארצות הברית, וסגנונו, מבנהו, היקפו ותוכנו נקבעו למטרה זו ומשקפים את מדיניותה הרשמית של ארצות הברית, החל בשאלות איות וכלה בשאלת הגדרתן של ישויות מדיניות. למשל, צפון קפריסין, שארצות הברית אינה מכירה בה, אינה מופיעה בספר העובדות; לעומתה מופיעה בו סהרה המערבית כיישות נפרדת, כיוון שארצות הברית אינה מכירה בסיפוחה החד-צדדי למרוקו. לצד זאת, הספר מהווה מקור מרוכז של מידע עבור ארגונים ואנשים (למשל סטודנטים) רבים. ככל יצירה של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, הספר הוא ברשות הציבור.

התפתחות ספר העובדות

ב-1943, בתקופת מלחמת העולם השנייה, התעורר הצורך בריכוז המידע המודיעיני העולמי הבסיסי, והוחל בהפקת סקירות מודיעין כלליות ומתואמות בשיתוף זרועות המודיעין של הצי ושל הצבא - Joint Army Navy Intelligence Studies, בראשי תיבות JANIS. בעולם שלאחר המלחמה, שהיה נתון במאבק הבין-גושי, התעצם הצורך במידע מקיף ומפורט, לא רק על הפעילות הצבאית והביטחונית של מדינות אויב, אלא על כלל הפעילות של כל מדינות העולם. 
עם הקמתה של סוכנות הביון המרכזית ב-1947, היא החלה בהפקת סקירת המודיעין הלאומית - National Intelligence Survey, בראשי תיבות: NIS, כתחליף של ימי שלום ל-JANIS. ספר העובדות, ה-National Basic Intelligence Factbook, נוצר כתקציר ועדכון של המידע במחקרים האנציקלופדיים של NIS. ספר העובדות המסווג הראשון יצא ב-1962 והספר הבלתי מסווג הראשון ב-1971. ב-1973 נסגרה תוכנית NIS, אך ספר העובדות ונספחים אחרים המשיכו לצאת. ב-1975 הוחל במכירת ספר העובדות לציבור, באמצעות המדפיס הממשלתי. ב-1981 שונה שם הפרסום לשמו הנוכחי, The World Factbook. ב-1997 עלה ספר העובדות לרשת האינטרנט.

האתר, תדירות ההוצאה והעדכון

מאז נובמבר 2001 מתעדכן אתר האינטרנט של ספר העובדות מדי שבועיים. קודם לכן התעדכן אחת לשנה. מהדורת הדפוס יוצאת לאור מדי שנה, בערך באמצע השנה. מהדורה מודפסת רשמית נמכרת במחירי עלות על ידי המדפיס הממשלתי. כיוון שהספר אינו מוגן בזכויות יוצרים, מוציאים לאור שונים מציעים למכירה מהדורות המבוססות על הספר, בפורמטים שונים.
סרגיי פרוקודין-גורסקי

הטכניקה

בתחום מחקרו המקורי רשם פרוקודין-גורסקי פטנטים לייצור שקופיות סרט צילום צבעוני ולהקרנת סרטי קולנוע צבעוניים. בסביבות 1905 הוא חזה וגיבש תוכנית להשתמש בפריצות הדרך הטכנולוגיות שנעשו בטכנולוגיית הצילום לשם תיעוד שיטתי של האימפריה הרוסית. מטרתו הסופית במיזם שאפתני זה הייתה להשכיל את התלמידים הרוסים, באמצעות "ההשתקפויות האופטיות הצבעוניות" שלו, אודות ההיסטוריה, התרבות והמודרניזציה הנרחבות והמגוונות של האימפריה.
בתהליך הצילום הוא השתמש במצלמה שצילמה שלוש תמונות מונוכרומטיות ברצף מהיר, כל אחת מהן דרך מסנן אופטי בצבע שונה. תשלילי לוחות הזכוכית פותחו כשלישיית תצלומי שחור-לבן על שקופית זכוכית. על ידי הקרנת שלוש התמונות המונוכרומטיות באמצעות אור רגיל, במקרנה מיוחדת בעלת שלושה מסננים תואמים בצבעם למסנני המצלמה, ניתן היה לבנות מחדש את הסצנה הצבעונית המקורית על מסך ההקרנה.
רוב התמונות ששרדו מהאוסף של פרוקודין-גורסקי מצויות כשלישיות תשלילי שחור-לבן. הוא ערך אמנם ניסויים מוצלחים בהכנת הדפסי צבע של הצילומים, אך התהליך היה מורכב ואיטי. הכנת עותק מודפס אחד דרשה כשניים-שלושה ימי עבודה.
כל תנועה מקרית בשדה הראייה של המצלמה נראתה בהדפסה כ"דמויות רפאים" מוכפלות כיוון שהדמות האדומה, הירוקה והכחולה של העצם המקורי צולמו בהפרשי זמן זעירים. רק לאחר שהומצא עיבוד התמונה הדיגיטלי ניתן היה לאחד את שלוש הדמויות שצילם באופן משביע רצון.

הצילומים

פרוקודין-גורסקי תיעד את האימפריה הרוסית בסביבות השנים 1909-1915, מלווה בקרון רכבת שהיה חדר חושך מצויד, אשר סופק לו על ידי הצאר ניקולאי השני ובשתי אשרות שאיפשרו את כניסתו לאזורים מוגבלים וזיכוהו בשיתוף הפעולה של הביורוקרטיה האימפריאלית. בהמשך הרצה רבות על עבודתו, בליווי הדגמות - הקרנת התמונות שצילם.
תמונותיו מציגות דימוי חי של עולם שאבד - האימפריה הרוסית ערב מלחמת העולם הראשונה ולקראת  המהפכה הרוסית. נושאי הצילום שלו כללו מכנסיות ומנזרים ימי ביניימים של רוסיה הישנה ועד מסילות ברזל ומפעלים של הכוח התעשייתי העולה ואת חיי היום יום והעבודה של האוכלוסייה הרוסית המגוונת.
פרוקודין-גורסקי עזב את רוסיה ב-1918, נסע תחילה לנורווגיה ולאנגליה והשתקע לבסוף בפריז, בה חי עד פטירתו ב-1944. באותה עת, הצאר ומשפחתו כבר הוצאו להורג במהלך מהפכת 1917 והממשל הקומוניסטי שלט על אזורי האימפריה הרוסית לשעבר. דימוייו המיוחדים של רוסיה ערב המהפכה, כפי שתועדו על לוחות זכוכית, נקנו בשנת 1948 על ידי ספריית הקונגרס מידי יורשיו.
ב-2001 הפיקה ספריית הקונגרס תערוכה: "האימפריה שהייתה רוסיה". למען התערוכה נסרקו לוחות הזכוכית, ומהדימויים המונוכרומטיים האדום, ירוק וכחול הסרוקים יצרו באופן דיגיטלי תמונות צבע, באמצעות תהליך המכונה "דיגיכרומטוגרפיה".
ב-2004 חתמה ספריית הקונגרס חוזה להפקת יצירה אוטומטית צבעונית מכל אחד מ-1,902 התשלילים מהקבצים הדיגיטליים בעלי הרזולוציה הגבוהה שנוצרו מתשלילי לוחות הזכוכית.
משה גיורא אלימלך

משה-גיורא אלימלך (כתב בעיקר תחת השם משה גיורא; 12 בדצמבר 1919, סופיה, בולגריה - אוקטובר 1992) היה משורר, עיתונאי, חוקר ספרות, ופעיל בתנועת בית"ר.
אלימלך עלה ארצה בשנת 1924 בגיל 4. למד היסטוריה של עם ישראל וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ולימד לשון וספרות יהודית-ספרדית באוניברסיטת בר-אילן. כבר כנער עסק בעיתונות, ומאוחר יותר היה לחבר במערכות הירדן והבוקר. אלימלך היה בין 15 הפעילים שהשתתפו ב"הועד לגיבוש הנוער העברי", שהפכה מאוחר יותר להכנענים. בשנת 1956 שירת במלחמת סיני. את רשמיו משדה הקרב ביטא בחמשה שירים שחיבר, ושהולחנו על ידי יששכר אמיר. בשנת 1960 מונה לחבר במערכת עיתון הארץ.
חיבר מעל ל-500 מסות ורשימות בכתבי-עת ובמוספים ספרותיים. כמו כן עסק בתרגום לעברית של עשרות רומנסות ושירי-עם ספרדיים שזכו לביצועים רבים. ביניהם "השושנה פורחת", "שחרחורת", "שיר ספנים" וכן חלק ניכר מהשירים שהופיעו באלבום "רומנסה ופיוט" של שלמה ארצי.
שיפ (נהר)

גאוגרפיה

מוצאו של הנהר (50°40′22″N 114°57′26″W), בגובה של 2,100 מטרים מעל פני הים, הוא בשטח הפארק הפרובינציאלי אזור הפרא אלבו-שיפ. הנהר מתאחד עם נהר הייווד, כ- 8 קלומטרים מזרחי לעיירה אוקוטוקס (50°44′24″N 113°51′17″W). גובהו של שפך הנהר - 983 מטרים מעל פני הים. הספקו הממוצע של הנהר הוא 6 מטר מעוקב של מים בשנייה. נהר שיפ מספק מי שתייה לעיירות אוקוטוקס, טרנר ואלי, ובלק דיאמונד.