google/wiki40b huggingface dataset:
חיים אברהם

חיים אברהם (1949 - 5 ביולי 2014) היה סופר ילדים ומשורר ישראלי, אביו של החייל החטוף בני אברהם.

ביוגרפיה

אברהם גדל במושב יגל שליד לוד, ובפרדס כץ. שירת במערך הטכני של חיל האוויר בתפקידי פיקוד והדרכה. 
אברהם כתב את סדרת הספרים "עלילות יופ יופ" בהוצאת דני ספרים, וכן את ספרי השירה "אבא יצאנו מלבנון" בהוצאת גוונים, "השיבה הביתה" בהוצאה עצמית ו"ננעץ בנדנוד" בהוצאת עמדה. שיריו של חיים אברהם עסקו לרוב בכאב השכול של הורה שאיבד את בנו ונאבק להשיבו. בנוסף, כתב אברהם רבות אודות התנהלותה של הנהגת מדינת ישראל.
היה חבר במפלגת העבודה וחבר מטעמה בהנהלת ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1973, שכל אברהם את אחיו, בנימין אברהם, שנהרג במלחמת יום הכיפורים בקרב בחווה הסינית. בנימין הוכרז כנעדר במשך חודשים ארוכים, במהלכם חיים ומשפחתו תרו אחריו בבתי חולים ובסרטי שבויים, עד למפגש עם חייל אשר שירת עם אחיו של חיים, וסיפר לו שבנימין נהרג בקרב. חיים איתר תצ"א של הקרב בחווה הסינית ובסיוע של הלוחם הם איתרו את גופתו של בנימין, לאחר כשמונה חודשים הובא בנימין לקבורה בחלקה הצבאית בקרית שאול בתל אביב. 
בנו של חיים, בני אברהם, נחטף בשנת 2000, כחלק מאירוע חטיפת חיילי צה"ל בהר דב, ב-7 באוקטובר 2000, אשר במהלכו ארב ארגון החיזבאלה לסיור מבצעי לאורך גדר המערכת, והפעיל עליו מטען קלימגור. באירוע נהרגו שלושת חיילי הסיור: בני אברהם, עדי אביטן ועומר סועאד. לוחמי החיזבאלה, מחופשים לחיילי או"מ, חטפו את גופותיהם וברחו ללבנון. באוקטובר 2001 הכריז צה"ל על החיילים כחללי צה"ל שנהרגו במהלך אירוע החטיפה. גופות החיילים הושבו לקבורה בעסקת חילופי שבויים ב-29 בינואר 2004.
רוב רוי (סרט)

תקציר העלילה

השנה 1713, רוברט רוי מקגרגור עומד בראש שבט מקגרגור בהיילנדס סקוטלנד. הוא דואג לאנשיו ומתפרנס מתפיסת גונבי בקר השייך למרקיז של מונטרוז (ג'ון הרט) תמורת דמי חסות. בתחילת הסרט הוא עוקב אחרי הגנבים והורג את מנהיגם סיבאלד (דייוויד היימן).
ארצ'יבלד קנינגהם (טים רות') מגיע מלונדון ומתארח אצל המרקיז של מונטרוז. הוא שומע כי המרקיז הסכים להלוות למקרגור 1000 פאונדס לקניית עדר בקר ולסחור בו. ביחד עם מנהל עסקיו של המרקיז, קילרן, (בריאן קוקס) הוא מתכנן לשדוד את הכסף.
מקגרגור שולח את נאמנו, אלן מקדונלד (אריק סטולץ) לקבל את שטר ההלוואה מקילרן אך זה נותן לו במקום זה שק מטבעות ובדרך חזרה רוצח אותו קנינגהם ומטביע את גופתו באגם.
מונטרוז דורש ממקגרגור את הכסף אבל מציע לו כי יוותר על החוב אם יעיד כי יריבו הדוכס מארגייל שייך ליעקוביטים. מקגרגור מסרב ונמלט. המרקיז מכריז עליו כמבוקש ומורה לקנינגהם להביא אותו אליו חי. מקגרגור בורח להרים אך קנינגהם וחייליו מגיעים לביתו וקנינגהם תוקף את מרי מקגרגור אשתו של רוברט (ג'סיקה לאנג) ואונס אותה. החיילים שורפים את הבתים והורסים את המשק.
למקגרגור נודע על שוד כספו על ידי קילרן וקנינגהם. הוא חוטף את קילרן שלבסוף מחוסל וממשיך בעזרת אנשיו לפגוע ברכושו של המרקיז.
לבסוף נתפס מקגרגור על ידי חייליו של קנינגהם, נקשר לחבל ונגרר עד לפגישתו עם המרקיז. לפני הוצאתו להורג הוא מצליח להימלט כשהוא קופץ לנהר סוער ומתחבא בתוך נבלה של פר.
מרי מקגרגור מגלה לדוכס ארגייל כי בעלה סירב להעיד עליו עדות שקר. הדוכס מגיע להסכם עם מונטרוז כי העניין ייגמר בדו-קרב בין מקגרגור וקנינגהם. אם מקרגור ינצח המרקיז יוותר על החוב ואם הוא יפסיד הדוכס ישלם זאת למרקיז.
מקרגרור וקנינגהם מסכיכים כי הקרב יהיה ללא חמלה. קנינגהם המאומן והמנוסה מצליח לפצוע את מקגרגור מספר פעמים ונראה שהקרב אבוד אבל ברגע האחרון תופס מקרגור את החרב של קנינגהם ביד אחת ובשנייה הוא מנחית עליו בחרבו מכת מוות.
בסיום חוזר מקגרגור למשפחתו ואנשיו. הוא מחבק את מרי למרות שהוא יודע שהיא נושאת ברחמה את צאצאו של קנינגהם.
סיאל

בגאולוגיה, סיאל הוא חלקו העליון של קרום כדור הארץ שסלעיו עשירים בצורן ובאלומיניום. המונח הוא הלחם של Si – סמלו של הצורן, ו-Al – סמלו של האלומיניום. לעיתים קרובות משמש סיאל להגדרה גאוכימית קרום יבשתי, המתאפיין בהרכב זה.

השם

המונח נטבע על ידי הגאולוג האנגלי אדוארד סואס בסוף המאה ה-19 במסגרת הגדרת המאפיינים לחלקי כדור הארץ השונים. הוא טבע מונחים גאוכימיים גם לחלקו התחתון של הקרום: סימה (Sima) – הלחם של צורן ומגנזיום (Ma), ולגלעין כדור הארץ: ניפה (Nife) – הלחם של ניקל (Ni) וברזל (Fe).

תכונות

צפיפותו של הקרום הסיאלי (2,700–2,800 ק"ג למ"ק) נמוכה מזו של הסימה (2,800–3,300 ק"ג למ"ק), בעיקר בשל עושר באלומיניום ודלות במגנזיום. עם זאת, אין גבול מוחלט בין השניים, אלא מעבר הדרגתי מסלעים בצפיפות נמוכה לסלעים בצפיפות גבוהה ככל שמעמיקים.
ויקטור קונרד, סייסמולוג אוסטרי בן המאה ה-19, הגדיר תחום אי רציפות בעומקים של 15-20 ק"מ בקרום יבשתי על פי הבדלים במהירות מעבר גלים סייסמיים. לתחום זה, הנקרא על שמו – תחום אי הרציפות קונרד – קמה התנגדות החל משנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר גאולוגים עירערו על טבעו ועל קביעתו של קונרד. כמו כן, קיומם של אזורי התכה והיווצרות מאגמה בקרום היבשתי עשויים להסביר את ההבדלים במהירות הגלים הסייסמיים אותם תיעד קונראד. במקום תחום אי הרציפות קונרד נקבע בין השניים גבול שרירותי, בצפיפות של 2,800 ק"ג למ"ק.
משה מיכאלשוילי

ביוגרפיה

נולד בעיר קולאשי שבמחוז אימרתי של גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) לציפורה ולחכם שבתי מיכאלשוילי, בנו של החכם אברהם מיכאלשוילי. התחתן עם לאה למשפחת בטוניאשוילי. לזוג שני בנים וארבע בנות.
לאחר מלחמת ששת הימים, בסוף חודש סיוון ה'תשכ"ז, עלה לישראל יחד עם אחיו חכם יעקב וחכם בן ציון. הם היו מהעולים הראשונים מגאורגיה בטרם נפל מסך הברזל והעלייה הגדולה מיהדות זו בשנות השבעים. בי' בתמוז ה'תשכ"ז הם הגיעו לנמל חיפה, והתיישבו בכפר חב"ד.
באדר ה'תשכ"ט, על פי בקשת הרבי מנחם מנדל שניאורסון, התחיל לסייע בקליטת היהודים שעלו מגאורגיה והתיישבו בשכונת נחלת הר חב"ד שבקריית מלאכי, וחצי יום שימש כשוחט בבית שמש. בשנת ה'תשל"א עבר לגור בעצמו בנחלת הר חב"ד, והתחיל לשמש כרב וחזן בבית הכנסת "בית שמואל" לעולי גאורגיה, וכן כמוהל. בשנת ה'תשל"ג היה ממייסדי "וועד עמותת נחלת הר חב"ד", שפעלה לצורכי חסידי חב"ד המתגוררים במקום, כהקמת מוסדות חינוך, והרחבת גבולות השכונה באמצעות רכישת קרקעות והקמת בתים למתיישבים.
יזם יחד עם אחיו חכם בן ציון, את הקמתו של כולל מיוחד להכשרת רבנים בני העדה בעיר לוד. על ידו הוסמכו רבנים רבים, שיצאו מאוחר יותר לכהן בקהילות השונות של יוצאי גאורגיה. כמו כן פעל גם למען העולים במקומות אחרים, לבניית מקווה ועוד. פעילותו החינוכית התרחבה, כאשר הקים תלמודי תורה באשדוד ואשקלון, שפעלו בשעות אחר הצהריים, והעניקו חינוך יהודי תורני לאלפי ילדים מבני העדה.
בשנת ה'תשס"ב הוקם ארגון חב"די - מרכז תורה וחסד שמרכזו באשדוד, ושלוחותיו פזורות ברחבי הארץ. הארגון פועל עם יהודי גאורגיה, והוא התמנה לעמוד בראשו כנשיא של כבוד. הארגון דאג לחיזוק והחדרת המורשת בצעירי העדה, בחינוך, קייטנות קיץ, כולל ערב, וכן סייע בכל הדרוש לבני הקהילה: בתי כנסת, רבני קהילות, ואירועים קהילתיים.
בשנת ה'תשע"א, במהלך אירוע הודיה על רפואת הרב יעקב גאגולשוילי, התקיים טקס שבו הכתירו הנוכחים את הרב מיכאלשוילי לרב הראשי לקהילה הגרוזינית.
בניסן ה'תשע"ד חלה בדלקת ריאות קשה, ובכ"ג באייר נפטר. הלוויתו יצאה מביתו, והשתתפו בה רבים, בהם הרבנים שלמה משה עמאר, ויצחק יוסף. מהלך הלוויה הכתיר הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי, את בנו, חכם שבתאי מנחם מנדל - שכיהן כיו"ר איגוד רבני גאורגיה - למנהיג העדה הגרוזינית בקריית מלאכי. חכם משה נטמן בבית העלמין בהר הזיתים שבירושלים. בסיום השבעה, נערכה עצרת לזכרו בהשתתפות הרבנים הראשיים.
חוק המקרקעין

חוק המקרקעין הוא חוק המסדיר במדינת ישראל את ענייני המשפט האזרחי הנוגעים למקרקעין. החוק נועד להחליף את חוקי הקרקעות העות'מאניים מ-1858 והעבודה עליו נמשכה מ-1949 עד חקיקתו ב-1969. מאז ועד שנת 2008 תוקן החוק 28 פעמים.

חקיקת החוק

טיוטה ראשונה לחוק הוכנה על ידי ועדה בראשות השופט משה לנדוי שכללה מומחים מתחום משפט המקרקעין, בהם ד"ר משה דוכן שחיבר ספרים חשובים בדיני מקרקעין בישראל, השופט יצחק רווה שהתמחה בדיני קרקעות, היה מנהל הטאבו ופקיד הסדר הקרקעות באזור תל אביב וד"ר יעקב טרטקובר שהיה החל משנת 1955 ראש אגף רישום והסדר קרקעות במשרד המשפטים. הוועדה מונתה בסוף שנת 1949 והגישה את המלצותיה בשנת 1959. הוועדה המליצה שלא לתקן עוד את חוקי המקרקעין בדרך של תוספות חקיקה, אלא יש לחוקק חוק חדש מהיסוד והכינה טיוטה לחוק זה. 
החוק הוגש לכנסת על ידי שר המשפטים, דב יוסף, ביוני 1964 ואושרה בקריאה ראשונה ביולי 1964. החוק נדון במשך חמש שנים בוועדת חוקה חוק ומשפט בראשות משה אונא, אושר ביולי 1969 ונכנס לתוקף בתחילת ינואר 1970.

עיקרי החוק

בעלות והחזקה במקרקעין – לפי סעיפים 1, 11, 12 - מקרקעין הם "קרקע, כל הבנוי והנטוע עליה וכל דבר אחר המחובר אליה חיבור של קבע", כאשר בעליו של קרקע הוא גם הבעלים לעומקה של הקרקע וגם של האוויר שמעליה. בנוסף, הבעלות היא גם על הבנוי וגם על הנטוע על הקרקע. 
עסקאות במקרקעין – סעיף 6 לחוק מגדיר כי עסקה במקרקעין היא "הקניה של בעלות או של זכות אחרת במקרקעין לפי רצון המקנה, למעט הורשה על פי צוואה".
דרישת הרישום – סעיף 7 לחוק קובע כי עסקה במקרקעין טעונה רישום, ועסקה שלא נגמרת ברישום מקנה אך ורק זכות חוזית. הרישום צריך להתבצע בפנקסי המקרקעין (טאבו). לפי פרופ' ויסמן, הוראה זו בחוק מהווה תמריץ לרישום. עסקאות במקרקעין שלא מצריכות רישום – ירושה, שכירות קצרה, זיקת הנאה מכוח השנים ושעבוד צף של חברה על מקרקעין (סעיף 169(א) לפקודת החברות).
דרישת הכתב – לפי סעיף 8 לחוק, עסקה של קניית מקרקעין, לקיחת משכנתה על מקרקעין, נאמנות במקרקעין, שכירת מקרקעין מ-5 שנים ומעלה הופכות לבעלות תוקף רק כאשר נעשות בכתב.
עסקאות נוגדות – במקרים בהם ישנן עסקאות סותרות בנוגע למקרקעין, קובע סעיף 9 לחוק כי זכותו של בעל העסקה הראשונה (שטרם נרשמה) עדיפה אלא אם בעל העסקה השנייה עומד במספר תנאים: תום לב, מתן תמורה ורישום בפנקסי המקרקעין בעודו תם לב.
תקנת השוק – לפי סעיף 10 לחוק, מי שרכש זכות במקרקעין מוסדרים בתמורה ובהסתמך בתום-לב על הרישום, יהא כוחה של זכותו יפה אף אם הרישום לא היה נכון. תקנת השוק במקרקעין קובעת כי כאשר מתקיימים התנאים, יהא כוחה של זכות קונה המקרקעין יפה אף אם הרישום בפנקס הזכויות לא היה נכון.
הגנת הבעלות וההחזקה – סעיפים 15-20 לחוק עוסקים בהגנה על הבעלות וההחזקה. עד לחקיקת חוק המקרקעין, ההגנה על המקרקעין הייתה באמצעות עוולות נזיקיות כמו במשפט האנגלי.
שיתוף במקרקעין – סעיפים 27-51 לחוק מגדירים איך נוצרת שותפות במקרקעין, את זכויותיהם וחובותיהם של הצדדים וכן את אופן פירוק השיתוף.
בתים משותפים –  פרק ו' לחוק עוסק בדירות וברכוש משותף. לחוק מצורף כתוספת התקנון המצוי, אשר חל כברירת מחדל על כל בית משותף בישראל.
זכויות במקרקעי הזולת – החוק מגדיר ומפרט לגבי שכירות, משכנתא, זיקת הנאה וזכות קדימה.
בנימין כהן (היסטוריון)

ביוגרפיה

כהן נולד בפולין והיה חבר בתנועת הנוער השומר הצעיר. הוא עלה לארץ ישראל כנער ולמד בכפר הנוער בן שמן. עם תום לימודיו היה ממייסדי קיבוץ להבות הבשן. בראשית שנות ה-50 של המאה שעברה שימש כרכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר. בשנת 1953 סולק מקיבוצו יחד עם קבוצה של חסידי משה סנה בעקבות סירובו לגנות את מאסרו ומשפטו של מרדכי אורן בפראג. היה חבר בתנועות שמאל שונות ובהן מפלגת השמאל הסוציאליסטי ושמאל ישראלי חדש. בראשית שנות השמונים יזם, עם עמיתיו באוניברסיטת תל אביב פרופ' (אלוף במיל.) מתי פלד ופרופ' אברהם עוז את הקמתו של איגוד גג של ארגוני השמאל בישראל, שלא צלח.
בשנת 1951 נשא לאישה את הציירת רות שלוס. בתם היא ההיסטוריונית רעיה כהן. 
כיהן כפרופסור להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב והתמחה בהיסטוריה העתיקה של רומא ויוון.
היה ידיד של ההיסטוריון ופעיל השלום הצרפתי פייר וידאל-נאקה.
טומאות היוצאות מגוף האדם

בהלכה, טומאה היוצאת מן הגוף היא קטגוריה הכוללת שישה מיני טומאות: מצורע, בעל קרי, זב, זבה, נידה, ויולדת. סוג זה של טומאה נגרם לאדם לא מפני שנגע במקור טומאה חיצוני לו, כמו נגיעה במת למשל, אלא כתוצאה מהתרחשות שקרתה בגופו. טומאות אלה מתוארת בתורה בפרשות תזריע-מצורע.
שלום רונלי-ריקליס

קורות חייו

ריקליס נולד בתל אביב. למד בצעירותו לנגן בכינור ובפסנתר, ובעת לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה" גם בחצוצרה ומאוחר יותר בקרן יער שהפכה לכלי הנגינה העיקרי שלו.
עם סיום לימודיו התגייס לבריגדה היהודית ולאחר תקופת שרות בחיל רגלים, הצטרף לתזמורת הבריגדה. זמן קצר לפני שחרורו התמנה למנצח התזמורת. עם שחרורו מהבריגדה סיים את לימודיו באקדמיה למוסיקה במגמת פסנתר וניצוח ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.

שירותו בצה"ל

במלחמת השחרור שירת ריקליס תחילה ביחידה של המשטרה הצבאית ובשנת 1949 הוזמן לנצח על תזמורת צה"ל שהוקמה זמן קצר לפני כן. בתזמורת צה"ל הוא שרת עד שנת 1961 – 16 שנים.

במהלך אותן 16 השנים העלה ריקליס את רמת תזמורת כלי הנשיפה של צה"ל בצורה משמעותית. זו הייתה תזמורת כלי הנשיפה המלאה, הראשונה והיחידה בישראל ותחת שרביטו הפכה להיות לגוף משמעותי בעולם המוזיקה של ישראל. רבים מהנגנים בכלי הנשיפה ובכלי ההקשה היו בין הישראלים הראשונים שהתקבלו לתזמורת הפילהרמונית הישראלית. צה"ל באותה התקופה היה הצבא היחיד בעולם שהיו לו שתי תזמורות: תזמורת סימפונית, שהוקמה על ידי ריקליס, כללה כלי קשת ונשיפה והופיעה במסעות קונצרטים בכל רחבי הארץ, והרכב שכלל רק כלי נשיפה והיה מיועד לנגינת שירי לכת במצעדים צבאיים, מוזיקה קלה וג'אז.
אהבתו הגדולה הייתה עבודה עם בני נוער. תוך כדי מילוי תפקידו בתזמורת צה"ל, הוא פיתח את תזמורת הגדנ"ע והיה מנצחה כאשר זכתה ברציפות שלוש פעמים (ב-1958, 1962 וב-1966) בפרס הראשון – נבל הכסף של המלכה יוליאנה בתחרות תזמורות בקרקרדה שבהולנד שבה השתתפו (במשך תקופה של שבועיים) למעלה מ-100 תזמורות. לאחר שלוש זכיות, נשאר פרס זה לצמיתות בישראל ונמצא בארכיון צה"ל. נוסף לכך, זכה שם ריקליס בפרס המנצח הטוב ביותר. תזמורת זו סיירה בשנת 1967 תחת ניצוחו גם בארצות הברית ובקנדה עם הכוכב האמריקאי דני קיי וקצרה שם הצלחה.
כמו כן הוא היה מנצח של התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער  בקונצרט הראשון שלה.

לאחר שחרורו מצה"ל

עם שחרורו מצה"ל, עמד שנים רבות בראש התזמורת הסימפונית ירושלים. ריקליס עמד בראש הפקולטה לניצוח באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב, הקים וניצח על התזמורת הקאמרית של האקדמיה וחינך דורות רבים של מוזיקאים בישראל.
בשנת 1961, נשלח על ידי משרד החוץ לסינגפור לבנות ולבסס את המוזיקה הקלאסית במדינה. במסגרת פועלו זה הוא תמך בביסוס תזמורת סימפונית ועבד עם תזמורות נוער שונות.
בשנת 1971 נתמנה לסגנו של זובין מהטה במהלך עבודתו עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בשנת 1984, הקים את התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה והיה מנהלה עד שנת 1988. עשרות רבות מתלמידיו ניגנו ומנגנים בתזמורות בארץ ובעולם. ריקליס ניצח על רבות מהתזמורות בישראל, יעץ לגופים מוזיקליים שונים ושפט בתחרויות מוזיקה רבות.
בשנת 1990 הוא היה האירופאי הראשון שזכה בפרס כוכב הכסף של סינגפור, המקביל לפרס ישראל.
ריקליס נפטר בינואר 1994 בתל אביב, לאחר מחלה ממושכת. נקבר בבית העלמין ירקון.
לודוויג, דוכס וירטמברג

ביוגרפיה

לודוויג נולד ב-30 באוגוסט 1756 בטרפטו דר רגה שהייתה חלק מממלכת פרוסיה, לפרידריך אויגן, שהיה מאוחר יותר דוכס וירטמברג, ולפרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט, בתו של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
בשנת 1775 הצטרף לודוויג לצבא הפרוסי בדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1776 הצטרף לרגימנט הרגלים ה-39. בשנת 1778 לחם לודוויג במלחמת הירושה הבווארית, ובשנת 1779 הועלה לדרגת אוברסט. בשנת 1782 מונה לודוויג למפקד הרגימנט ה-5, ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1790 הצטרף לודוויג לצבא הפולני, ומונה למושל ורשה בדרגת גנרל לוטננט. באותה השנה לחם לודוויג עם הצבא הפרוסי, כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. בשנת 1792 פרצה המלחמה הפולנית-רוסית (1792), אולם לודוויג סירב להילחם והתחמק מתפקידו בטענות של מחלה. כתוצאה מכך הודח לודוויג מתפקידו, ואשתו מריה צ'ארטוריסקה אף התגרשה ממנו. בשנת 1796 מונה לודוויג למושל אנסבך וביירוית, ובשנת 1798 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. בשנת 1800 פרש לודוויג מהצבא בעקבות מחלה, והועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ברוב חייו חי לודוויג בחובות, מפני שחי ברמה גבוהה מעבר ליכולתו, ובנוסף נאלץ לשאת בעלויות גירושין גבוהים מאוד. בעקבות קשריו הטובים עם בית המלוכה הרוסי - אחותו סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג הייתה אשתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, מונה לודוויג לקצין בצבא האימפריה הרוסית ומונה למושל ריגה. בשנת 1807 השתקע לודוויג בממלכת וירטמברג, וקיבל מאחיו פרידריך הראשון, מלך וירטמברג את הפיקוד על כוחות המשמר. בשנת 1811 התיישב עם משפחתו בעיר קירכהיים מתחת טק, וב-20 בספטמבר 1817 מת לודוויג בביתו.
כפפת רחצה

כפפת רחצה (בהולנדית: Washandje) היא פיסת אריג מגבת עשויה ככיס המשמשת לשטיפת הגוף באמצעות הכנסת היד לתוכה, לדוגמה לשפשוף הגוף בסבון ולהסרתו ללא שטיפה. כמו כן עשויה לרענון הפנים (להבדיל ממגבת שעשויה בדרך כלל לניגוב ולא לשטיפה).
בצרפתית נקראת הכפפה gant de toilette. כפפה העשויה מבד או מסיב צמחי כמו לופה נקראת בצרפתית gant de crin. כפפת הרחצה מלופה מוזכרת ברומן להפך (1884) מאת הסופר הצרפתי ז'וריס-קרל הויסמנס. בצרפתית קנדית הכפפה מכונה débarbouillette (רמז לרחצה מהירה). בחמאם טורקי משתמשים בקֶסֶה.
כפפת הרחצה מיועדת גם לאנשים המעוניינים לחסוך במים, ובשימוש בה אפשר להסתפק בהרטבתה פעם אחת במשך הרחצה.
כמו כן היא שימושית לאחיות ולמטפלים השוטפים את המטופלים בעודם במיטה.
אפשר למלא את כפפת הרחצה בקרח לשימוש כתיק קרח במקרי חבלה או פציעה.
מקובל שמקורה של כפפת הרחצה בהולנד, והשימוש בה נפוץ גם בגרמניה, בבלגיה, בצרפת, בקוויבק ובאיראן.
טקרולימוס

היסטוריה

טקרולימוס התגלה ב-1987 על ידי צוות חוקרים יפני בראשות ט' גוֹטוֹ, ט' קינוֹ, ו-ה' הַטַנקַה. זהו המקרוליד הראשון שהתגלה כמדכא מערכת החיסון. בדומה לציקלוספורין, הוא התגלה בפטריית קרקע, למרות שהוא מיוצר על ידי הבקטריה Streptomyces tsukubaensis. השם Tacrolimus נגזר מהמילים 'Tsukuba macrolide immunosuppressant'. 

התרופה היא תרופה אתית (עדיין מוגנת בפטנט) ושייכת לחברת התרופות היפנית Astellas Pharma Inc. בשמות פרוגרף (בקפסולות ובתמיסה להזרקה) ופרוטופיק (במשחה). התרופה אושרה לראשונה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי ב-1994 לשימוש במניעת דחיית שתל למושתלי כבד. השימוש הורחב בהדרגה וכיום היא מאושרת גם למושתלי כליות, מושתלי לב, מושתלי מעי, מושתלי לבלב, מושלתי ריאות, מושתלי מח עצם ועוד.

פרמקולוגיה

מנגנון הפעילות של טקרולימוס אינו ברור. מנגנון משוער אחד מבוסס על עיכוב עקיף של גורם השעתוק NF-AT (בדומה למנגנון הפעולה של ציקלוספורין): נמצא שטקרולימוס מעכב את פעילותם של תאי T על ידי קישור לחלבון התוך-תאי (FKBP-12 (FK-binding protein, לאחר מכן נוצר קומפלקס בין טקרולימוס, FKBP-12, קלמודולין (calmodulin), קלצינורין (calcineurin) וסידן. הקומפלקס גורם לאובדן יכולתו של קלצינורין לגרום לפוספורילציה. בכך גורם השעתוק NF-AT (nuclear factor of activated T-cells) לא עובר די-פוספורילציה (הסרת זרחן) ואינו מסוגל לעבור אל הגרעין. ללא פקטור השעתוק NF-AT לא מבוטאים הגנים המקודדים לציטוקינים מסוג אינטרלוקין (IL-2, IL-4, IL-5), אינטרפרון גאמה, TNF, ו-GM-CSF. כל החלבונים הללו מעורבים בשלבים הראשונים של הפעלת תאי T כך שטקרולימוס מדכא את התגובה החיסונית הנוצרת כתוצאה מפעילותם של תאי T.
בנוסף נמצא שטקרולימוס מעכב את פעילותם של תאי לנגרהרסט, באזופילים ותאי פיטום.
צעירי תל אביב

היסטוריה

הבמאי הראשון של הלהקה היה דני ליטאי ממובילי הלהקות הצבאיות בעבר, ומנהלה המוזיקלי היה צביקה כספי, המנהל המוזיקלי של להקת הגבעתרון באותה עת. תחילה עבדה הלהקה על שירים ברוח התרנגולים מתוך כוונה לצאת מהר ככל האפשר להופעות ייצוגיות באירועים (תוכנית ב'), ובמקביל להתחיל לעבוד על הצגה מקורית לנוער באורך מלא. בנסיבות אישיות דני ליטאי נאלץ לקטוע את החזרות. את מקומו של המנהל המוזיקלי תפס אילן גלבוע שגם הלחין את שירי המופע הראשון. תמלילי השירים לאותו מופע נכתבו בידי מרדכי (מוטי) גלזר. המופע הראשון של הלהקה נקרא "כיתה י"א 2" והועלה במאי 1984 בבימויו של שוקי ווגנר. גם את הצגתם השנייה, "קם ב-7" ב-1986 ביים ווגנר, ובחודש יוני באותה השנה התחלף הבמאי לאורי פסטר. 
לאחר מכן, במשך שלוש שנים, הופיעה הלהקה בפינה קבועה שנקראה "בראש פתוח" בתוכנית "זהו זה!". 
ב-1989 עלתה לאוויר סדרת טלוויזיה בהשתתפות חברי הלהקה שנקראה "החופש האחרון", אשר כללה שמונה פרקים. בעקבות הצלחת הסדרה, הופקו שלוש תוכניות טלוויזיה נוספות בהשתתפות חברי הלהקה שנקראו: "לא כולל שירות", "תלויים באוויר" ו"צעירים בדרך". 
הסדרה שזכתה לפופולריות הרבה ביותר מבין אותן הסדרות היא הסדרה "לא כולל שירות", ששודרה במשך שלוש עונות, וכן הובילה גם למופע של הלהקה שנוצר בעקבות הסדרה ב-1991. הסדרות משודרות עד היום בשידורים חוזרים בכאן 11, בדרך כלל בתקופות של חופשי חג וחופשת הקיץ 
לרגל חגיגות המאה לתל אביב תוכנן איחוד של חברי הלהקה, אך הוא לא יצא לפועל, ולבסוף לרגל חגיגות המאה לעיר, שודרה בערוץ הראשון בשנת 2009 סדרה בשם "ציון מאה" בכיכובם של חברי הלהקה באותה שנה. הסדרה הורכבה מ-30 פרקים קצרים בני דקות אחדות, העוסקים בנקודות היסטוריות וסמלים שונים של העיר תל אביב.
רבים מחברי הלהקה התגייסו ללהקות צבאיות וחלקם התפרסמו, בהם: טל מוסרי, ניר פרידמן, אסף פריינטא, שי פלד, עידו מוסרי, ליאת אחירון, אלינור אהרון, יעל פוליאקוב, שיר גוטליב, אוהד חיטמן, אורלי ויינרמן, אורן שבו, אורי בנאי, שרית וינו-אלעד ודנה דבורין.
הלהקה קיימת בהרכב שונה וממשיכה להופיע במסגרת עירונית  באירועי תל אביב-יפו השונים.
מנהלי הלהקה הראשונים היו אודי זמברג וגילה טולדנו.
כיום מנהל הלהקה הינו יותם חוטא, המנהל המוזיקלי נשאר ועדיין הינו אילן גלבוע, במאי הלהקה הינו מיכאל יוסף.
זרימת דה לאוואל

במכניקת הזורמים, זרימת דה לאוואל היא זרימה של גזים דרך נחיר מתכנס־מתבדר (convergent-divergent nozzle), כלומר נחיר בעל שטח חתך ההולך וקטן עד לנקודה מינימלית הנקראת צוואר הנחיר (Throat) ומתרחב ממנה והלאה. צורת זרימה זו נקראת על שם המהנדס השוודי גוסטף דה לאוואל אשר עסק בפיתוח טורבינות קיטור והיא נפוצה בעיקר כיישום ליצירת דחף בהנעה רקטית והנעה סילונית.
בזרימה מסוג זה, כאשר הזורם הוא גז, הזורם מאיץ כאשר הוא עובר באזור המתכנס עד אשר הוא מגיע למהירות הקול (מאך 1) בצוואר הנחיר, ולחצו קטן. לאחר מכן, עקב מעבר מהירות הקול והיווצרות זרימה חנוקה, הוא ממשיך להאיץ גם באזור שבו שטח החתך הולך וגדל ולחצו ממשיך לקטון. התנהגות זו היא הפוכה בזורם בלתי דחיס (נוזל) אשר מאט עם הגדלת שטח החתך.

משוואת הרציפות (שימור ספיקה מסית)

מאחר שמתאפשר מעבר חומר רק דרך חתך הכניסה והיציאה שלו הספיקה המסית חייבת להיות זהה עבור כל חתך וחתך (כמות החומר הנכנסת בזמן נתון חייבת להיות שווה לכמות היוצאת באותו פרק זמן).
לכן ניתן לכתוב:  כאשר שטח החתך, מהירות הזרימה והצפיפות יכולים להשתנות, אך מכפלתם נשארת קבועה.
-משוואת ברנולי
מהירות הזרימה של הגז בחתך היציאה מהנחיר

משוואת האנרגיה

ניתן לנסח משוואה זו גם במונחים של אנתלפיה:

יישום המשוואות עבור נחיר מתכנס־מתבדר

אחד השימושים הנפוצים עבור נחירים, ונחיר מתכנס־מתבדר בפרט, הוא כיציאה מתא בעירה של מנוע רקטי. נחירים אלה הם בדרך כלל בעלי צורה קונית או פעמונית. במצב זה ניתן להניח כי מהירות הגז בכניסה לנחיר היא נמוכה מאוד, ולמעשה תכונות הגז קרובות לתכונות מצב הקיפאון שלו, אשר יסומן ב־0. ממשוואות שימור המסה, התנע והאנרגיה ניתן לקבל קשרים עבור הלחץ, הטמפרטורה והצפיפות בכל חתך בנחיר, כתלות במספר המאך:
יתרונם של הקשרים הנ"ל הוא בכך שהם תלויים בפרמטר יחיד - מספר המאך. לכן נוח לרכז את היחסים המתקבלים בטבלאות מוכנות מראש עבור גזים נפוצים. בנוסף, על ידי הצבת M=1 במשוואות אלו ניתן לקבל את ערכי הגדלים בצוואר הנחיר .
בעזרת משוואת שימרו הספיקה ניתן לקבל קשר בין מספר המאך בחתך כללי A לבין שטח צוואר הנחיר:
בעזרת משוואת ברנולי ניתן לקבל ביטוי עבור מהירות הזרימה של הגז בחתך כללי בנחיר:
בפרט, ניתן לקבל את מהירות היציאה  על ידי הצבת . משמעות חשובה של קשר זה היא שמהירות הזרימה ביציאה תהיה מקסימלית כאשר הלחץ החיצוני הוא 0 (בריק החלל): 
על ידי בניית נפח בקרה העוטף את הנחיר ניתן לקבל את משוואת הדחף הנוצר כתוצאה משטף התנע אל מחוץ למערכת בנוסף ללחץ על פנים הנחיר:
משוואה זו היא קירוב בלבד עבור נחירים בעלי זוויות התפשטות קטנות. למעשה יש צורך לכפול את הדחף המתקבל ב  .

יחס התפשטות (ε)

מכיוון שמאפייני הזרימה תלויים במספר המאך בלבד שבעצמו תלוי רק ביחס בין שטח החתך המקומי לשטח צוואר הנחיר, נהוג סימון נפוץ ליחס השטחים: .

מתקף סגולי (ISP)

נוח לבחון את יעילות הנחיר בעזרת היחס בין הדחף הנוצר לבין השימוש בדלק ליחידת זמן - גודל זה נקרא המתקף הסגולי של המנוע (בשניות): , כאשר  הוא קבועה התאוצה על כדור הארץ והוא משמש לנרמול יחידות בלבד.
במקרה של נחיר מתואם () התקף הסגולי הוא

מקדם הדחף (CF)

זהו פרמטר נוסף המאפשר להשוואות בין נקודות תכן שונות של הנחיר בצורה אל־ממדית:
פארק החתירה האולימפי שוניי

פארק החתירה האולימפי שוניי (בסינית: 顺义奥林匹克水上公园) נבנה עבור אולימפיאדת בייג'ינג. הפארק נבנה על מנת להכיל את תחרויות החתירה, תחרויות הקאנו והקייאק, וכן את מרתון השחייה. הפארק ממוקם במאפו, כפר במחוז שוניי שבעיר בייג'ינג בירת הרפובליקה העממית של סין.
עבודות הבנייה החלו בראשית 2005, הפארק הושלם ב-28 ביולי 2007, וב-8 באוגוסט 2007 נערכו בו לראשונה תחרויות במסגרת אירועי "מזל טוב בייג'ינג".
שטח מבני הפארק 31,500 מ"ר ובו מושבים קבועים ל-1,200 צופים, בזמן האולימפיאדה נוספו בו מקומות צפייה זמניים ל-25,800 צופים (מהם 10,000 מקומות עמידה) שהוסרו בתום התחרויות. שטחי המים בפארק - 6.35 מיליון מ"ר.
אוגולין

היסטוריה

במהלך המאה ה-15 הוקמה במקום מצודה כחלק מקו הגנה של הפרנקופנים מול כוחות האימפריה העות'מאנית, והיישוב התפתח סביבה. בהמשך, נשלטה המצודה על ידי ממלכת הבסבורג שהייתה מהאימפריה הרומית הקדושה, ובמקום התפתחה תעשיית עיבוד עצים וכן הוקמו טחנות רוח. בהמשך נכלל היישוב שטחי האימפריה האוסטרית ומאוחר יותר האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה ותבוסת האוסטרים עבר האזור לחזקת ממלכת יוגוסלביה. ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. אוגולין נכללה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה. שלטונות האוסטאשה בסיוע תושבים מקומיים ממוצא קרואטי רדפו את בני האוכלוסיות הסרבית והיהודית. לאחר מלחמת העולם נכללה אוגולין בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה לחזקת קרואטיה.

הקהילה היהודית

באוגולין התקיימה קהילה יהודית קטנה ככל הנראה משלהי המאה ה-19. במקום נמצאים שרידו של בית עלמין יהודי. ב-1921 התגוררו באוגולין 60 יהודים. ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, וכינון מדינת קרואטה העצמאית בשלטון האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. האוכלוסייה המקומית ממוצא קרואטי שיתפה פעולה עם השלטונות ברדיפת האוכלוסייה היהודית. מרבית בני הקהילה גורשו אל מחנות ההשמדה. לאחר השואה לא חודשה הפעילות הקהילתית. מקצת מבני הקהילה הצליחו להימלט לשטח הכיבוש האיטלקי ובהמשך הועברו למחנה הריכוז ראב. יחידים ניצלו. ב-1968 התגוררו באוגולין 25 יהודים.
בן הקהילה, פרופסור ולדימיר גולדנר‏ (1933 - 2017) היה אחד מהקרדיולוגים הנודעים בקרואטיה.