אווארים (עם קדום)

האווארים היו עם נווד, ממרכז אסיה שמוצאו האתני-לשוני אינו ברור, ככל הנראה בעל זיקה לעמים פרוטו - טורקיים (קדם - טורקיים או טורניים).
האווארים פלשו למזרחה ולמרכזה של אירופה במאה ה-6 לספירה, במקביל לפלישת הסלאבים. הם הקימו אימפריה שהתפשטה בין הים האדריאטי בדרום והים הבלטי בצפון ובין האלבה במערב והדנייפר במזרח, כשבסיס הממלכה נמצא במישור הפאנוני (בהונגריה של ימינו) ובטרנסילבניה.
במשך למעלה מ-200 שנה, בין המאות ה-6 - 9 עמדו האווארים בתווך בין האימפריה הפרנקית ובין האימפריה הביזנטית.
בראש העם והממלכה עמד חאן.
בתחילת פלישותיהם במרכז אירופה ובבלקן היה  מושבו של החאן בסירמיום. בהמשך עברה בירת האווארים לעיר מבוצרת חדשה באזור שבין נהרות הדנובה והטיסה, עיר שנודעה בקרב העמים כ"רינג האוורים" (מגרמנית - טבעת האוורים).
בממלכת האווארים חיו גם עמים רבים אחרים, בעיקר סלאבים, אך גם בולגרים ועמים
טורקיים, דאקו-רומנים, שהפכו לימים לרומנים, יוונים,  ועמים גרמאנים - כמו למשל, הגפידים.
דת האווארים הייתה שמאניסטית.

מוצא האווארים באסיה

ייתכן כי האווארים היו ברובם פרוטו-טורקים בעוד השכבה העליונה שלהם הייתה ממוצא מונגולי, בני שבטים מונגוליים שמקורות סיניים במאה ה-5 לספירה כינו אותם בשם "ז'ואוז'אן".
במחצית הראשונה של המאה ה-5 מוזכרים האווארים כבעלי בריתם של ההונים הלבנים (הפטאליטים בפי היוונים), שפלשו לשטחי אפגניסטן של ימינו ולצפון הודו. הם הצטרפו להונים הלבנים במיוחד במסעותיהם אל צפון הקווקז בסביבות שנת 557.
בעת המרד בשנת 552 של השבטים הגקטורקים (Gök Türk) נגד המונגולים תמכו האווארים בצד המונגולי שהובס ולכן נאלצו לברוח מפני שאר הטורקים מערבה אל ערבות רוסיה של ימינו.

אווארים מזויפים?

מוצא האווארים שהגיעו לאירופה, בדומה למקרים של קבוצות אתניות אחרות בהיסטוריה, הועמד בסימן שאלה על ידי בני עמים יריבים.
ככל הנראה נציגי שבטים טורקיים יריבים השמיצו את האווארים באוזני הביזנטים שלמעשה הם עם אחר שאימץ לעצמו את השם הכוזב "אווארי" שנחשב ליוקרתי, וכי יש לקרוא להם "פסבדו-אווארים" (Ψευδοάβαροι) או "אווארים מזויפים" (כפי שהם מכונים בכרוניקה של תיאופילקטוס סימוקאטס) או "ואר-הונים" (לפי הכינוי היווני:Βαρχονίτες  וארכוניטים).
הכרוניקון הביזנטי תיאופילקטוס סימוקאטס (בערך בשנת 629), שהתבסס על מקורות פרוטו- טורקיים, טען ש"האווארים האמיתיים" נדדו לא מערבה כי אם מזרחה, לעבר סין וקוריאה.
לפי המחבר האלמוני של כרוניקת ה"סטרטגיקון" האווארים וההונים הם אותו עם, עם הבדל בתספורתם: האווארים נהו לגדל שתי צמות.

האווארים בקווקז של היום

בימינו קיים עם הנקרא אווארי בקווקז, במדינה האוטונומית של דאגסטן, חלק מהפדרציה הרוסית. עם זה מדבר שפה ממשפחת השפות הקווקזיות, מהקבוצה הצפון מזרחית של משפחת שפות זו. אלו שפות ייחודיות שאינן שייכות לשפות הטורקיות, לשפות ההודו-אירופיות, או שפות הפינו-אוגריות.
פרט לשם, אין קשר מוכח בין קבוצה אתנית זו ולבין האווארים הקדומים שפלשו בעבר לאירופה.
על מנת להבדיל ביניהם קוראים בתקופתנו לאווארים הנוכחיים אווארים קווקזים בעוד שלאוורים של פעם קוראים האווארים האירו - אסיאתיים.

"קשר יהודי", אגדות וספקולציות

קיימות השערות ספקולטיביות המנסות להסביר את הקשר בין שתי הקבוצות האתניות: האווארים האירו-אסיאתיים והאווארים מדגסטן, במיוחד מאחר שנטען שהאווארים הקדומים הגיעו בשלב מסוים לצפון הקווקז.
השערה אחת מציעה שמוצא האווארים של קווקז היה באזור חווארזם, כיום באוזבקיסטן, שאליו אכן הגיעו ההונים הלבנים ואיתם שבטים אווארים, ושהם התפשטו משם לשלשה אזורים עיקריים: לקווקז, להינדו-כוש ולאזור קאבול באפגניסטן של היום ולאזור ימת בלחש בקזחסטן. (טרנסיאקסרטיאה)
להשערה זו היו נספחים שניסו ליצור קשר עברי ויהודי. בבסיס ספקולציות אלה עומדים הדמיון הצלילי בין המלים "עברי" לשם "אוואר" והתגלות חפצים מסוימים בקברי האוואריים באירופה שהזכירו כביכול "פולחן יהודי".
העברים היו אנשים שבאו "מעבר לנהר", והיו בהתחלה נוודים - "עוברים" ממקום למקום. בכמה שפות בהודו (לשם פלשו פעם ההונים ההפתליטים) המילה "אוורה" משמעותה נווד.
נפוצו תאוריות שהאווארים הם צאצאי עבר, קרובי שבטו של אברהם העברי, או שהם צאצאי קטורה, אשתו השלישית של אברהם, והביאו את הדת היהודית לחווארזם. שם חלק מהאווארים עברו כביכול גיור וחלק אחר, באזור הנקרא אוואריסטן (?) התנצרו. לפי סיפורים אלה האווארים שהתגיירו פגשו בקווקז את הכוזרים והשפיעו על מנהיגיהם בבחירת הדת היהודית.
אגדה אחרת זיהתה את האווארים עם אמגושים מאיראן.
ההיסטוריונים והכרוניקונים הביזנטיים כתבו רבות על האווארים בגלגוליהם מסין ועד לאירופה.
באמצע המאה ה-5 פריסקוס רטור סיפר על שבט אווארי שהיה חי במערב סיביר - דבר שיכול היה לתמוך בסיפור על מקורם באזור ימת בלחש.
לפי פריסקוס ההונים-אווארים גרשו את שבט הסבירים מארצם.
בערך בשנת 550 זכריאס רטור, היסטוריון של הכנסייה, הצביע על הגעתה של קהילה "אווארית" לאירופה.
באמצע המאה ה-6 היסטוריון ביזנטי אחר מנאנדרוס פרוטקטור, ציין גם הוא את קיום האווארים באירופה. הוא ניסה להבחין בין הונים הפטליטים במזרח ובין ההונים במערב וכמו כן בין אווארים האמיתיים ואלו המזויפים. כפי שצויין לעיל גם תאופילקטוס סימוקאטס במחצית הראשונה של המאה ה-7  ניסה להבחין בין אווארים ופסבדו אווארים, בהשפעת מקורות פרוטו-טורקיים המעוניינים ב"דה-לגיטימציה" של האווארים.

האווארים בערבות רוס - האוורים והסלבים

האווארים, הידועים לכרוניקונים הרוסיים בשם "אוֹבּרי", ובפי הביזנטים כאווארים ממש או וורכוניטים  (כלומר "אווארים-הונים") הופיעו בערבות שממערב לים הכספי באמצע המאה ה-6 לספירה. בתנועתם מערבה הגיעו מצפון לים השחור, שם הצטרפו אליהם האלנים והאוּגרים.
בשנות ה560 פלשו האווארים לשטחים המאוכלסים בשבטי האנטים הסלאביים. לבסוף הקימו את ממלכתם - החאנות (קגנות או חקאנות) האווארית - על הדנובה האמצעית בפאנוניה. הם הכניעו שבטים סלאביים רבים,  בשטחי רוסיה ואוקראינה של היום, אבל אחר כך גם מערבה משם. הסלאבים היוו חלק חשוב ביותר באוכלוסיית הממלכה האווארית וגם בצבאה, כחיילים רגלים, להבדיל מהאווארים עצמם שהיו פרשים.
במהלך המאה ה-7, אחרי תבוסת האווארים ובני בריתם במצור על קונסטנטינופול בשנת 626, פרץ מרד בקרב הסלאבים נגד אדוניהם האווארים.

ברית עם הביזנטים נגד עמים טורקים וסלבים

בשנת 558 הגיעה משלחת אווארית אל הקיסר בקונסטנטינופול. הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון השתכנע לכרות ברית איתם ולממן את כוחותיהם על מנת להגן על האימפריה שלו נגד האיום מצד ההונים ומצד השבטים הטורקיים הקרויים סבירים - אמני מלחמה וממציאי מכונות קרב חדשות, וכן נגד שבטים פרוטו בולגריים: אונוגור, אוטיגור, קוטריגור וסראגור, ומפני הסלאבים. בשנת 559 פעולות האווארים בצפון עזרו לביזנטים להדוף את המתקפה הקשה של הקוטוגורים ומנהיגם זברגאן ובני בריתם הסלאבים על הבירה קונסטנטינופול.
תוך 4-3 שנים עמדו האווארים בהתחייבויותיהם והביסו את השבטים ההוניים-טורקיים הנ"ל. לסבירים הם נתנו מכה ניצחת בצפון הקווקז. את השבט הבולגרי (דווקא בן ברית של הביזנטים, הפעם) אוטורגור הביסו אי-שם בין הנהרות וולגה ודון ואת השבטים הסלאביים של האנטים והזלים ניצחו על גדות נהר הדון ובין נהרות הבוג הדרומי והדנייסטר. באותה תקופה גם הכוזרים נחלו תבוסה מידי האווארים.

התפשטות מצפון לים השחור ובאגן הקרפטים. התנגשויות עם הפרנקים במרכז אירופה

ב-560, אולי תחת הנהגתו של חאן בשם קנדיך, השיגו האווארים שליטה בשטחים שבין נהר הוולגה (איטיל) לשפך הדנובה. הם השתלטו על בסרביה (שנקראה אז אטיל - קוזי או "אטלקז"), והרגו את המנהיג המקומי מסאמר. פלשו אחר כך מערבה לפאנוניה (561) וניצחו שבטים בולגרים שהגיעו לשם, אולי קוטיגורים, וב-562 ירדו גם דרומה לדוברוג'ה. הם דחפו בשלב זה את הבולגרים לשטחי בסרביה ולואלכיה.
באותה שנה 562, בהגיעם לדנובה התחתית האווארים דרשו לחדש את הברית עם יוסטיניאנוס אך תמורת מחיר גבוה יותר, לא רק כסף אלא גם שטחים. מכיוון שרצו להתיישב במישור מדרום לנהר הדנובה, הם דרשו שטחים  בסקיתיה מינור ובמסיה, בשטח בולגריה הנוכחית. הביזנטים סירבו לדרישותיהם וביצרו היטב את הגבולות, כך שהאווארים נאלצו לפי שעה לשנות כיוון - אל צפון הקרפטים והלאה צפון-מערבה.
ב-562, משטח דרום פולין הנוכחית, יחד עם בני ברית סלאבים, תקפו האווארים את ממלכת הפרנקים המרובינגיים. המלך הפרנקי זיגברט של אוסטרזיה הצליח לעצור אותם בשנת 563 על נהר האלבה. אז הם נאלצו לסגת בחזרה אל "הדנובה הסקיתית".
אחרי מות יוסטיניאנוס הראשון בדצמבר 565 הקיסר הביזנטי החדש יוסטינוס השני סירב לשלם להם את סכומי הכסף שדרשו (את "שכר המשרתים" כפי שהתבטא בשחצנות). בחורף 565-566 האווארים ניסו לשווא לפרוץ לתוך האימפריה הביזנטית ואז נאלצו לפנות שוב צפונה ומערבה ובסתיו של שנת 566 הגיעו עד לתורינגיה ונצחו את המלך המקומי גיזברט. לבסוף הגיעו עם הפרנקים להסכם שביתת נשק ושני הצבאות היריבים נסוגו.

החאן באיאן הראשון. הברית עם הלומברדים. הניצחון על הגפידים וכיבוש פאנוניה

בחורף 566–567 מצאו האווארים את עצמם בסכנה גדולה מפני אויביהם הוותיקים - שבטי ה"גק-טורקיים המערביים" שחצו את הוולגה ואיימו להשמידם "לא בחרבות אלא לדרוס אותם כמו נמלים מתחת לרגלי הסוסים".
בחורף 566–567 נפגשו משלחותיהם של החאניםבאיאן הראשון (562–602) ושל המלך הלומברדי אלבוין, ייתכן בתיווך זיגברט, גיסו של אלבוין.
המשלחות הגיעו להסכם של "ברית נצח" (foedus perpetuum) ולהחלטה לתקוף את הממלכה הגפידית כדי להתיישב בה. באותו אזור, המוקף על ידי הרי הקרפטים מצפון וממזרח, קיוו האווארים למצוא מקלט מפני הגק-טורקים. ב-567 פלשו לאגן הקרפטים. באפריל 567, יחד עם הלומברדים, האווארים הביסו את הגפידים קרוב למבצרם המרכזי סירמיום ושמו קץ לממלכת גפידיה בטרנסילבניה ופאנוניה, אבל לאחר מכן בשנת 568 הם התנכלו גם לבני בריתם הלומברדים וגרמו להגירתם לצפון איטליה.

שיא הממלכה האווארית - מלחמות ביוון ובבלקן. מכיבוש סירמיום ועד המצור על סלוניקי

בשנת 568 החאן באיאן הראשון נכנס עם פרשיו לבלקן וקטע את הקשר היבשתי בין האימפריה הביזנטית ובין איטליה והמערב. בשנת 570, לאחר קרבות ממושכים, נפל המלך הפרנקי זיגיברט בשבי האווארי. לאחר ששוחרר תמורת כופר. חתם זיגיברט על הסכם שלום.
בשנת 578 כשפלשו הסלאבים פלשו לתוך האימפריה הביזנטית - לתרקיה וליוון, קרא הקיסר לחאן באיאן חאן לעזרה. הסלאבים נוצחו ומנהיגם, הנסיך דווריט נהרג.
בינתיים בשנים 570–580 האווארים השתלטו גם על שטחי צ'כיה וסלובקיה של היום. הם דחפו את השבטים הסלאביים המערביים - אבות הסרבים והקרואטים של היום, וגרמו להם לנוע מאזור נהר הויסלה דרומה אל הבלקן.
בשנת 581-582, בימי הקיסר הביזנטי טיבריוס השני קונסטנטינוס הצליחו האווארים, אחרי מצור של שנתיים, לכבוש מידי הביזנטים את המבצר בסירמיום. הם הפכו אותו לבירתם, ומשם תקפו תכופות בסיסים ביזנטיים סמוכים עד שהקיסר מאוריקיוס הוכרח לשלם להם מס שנתי של 80,000 מטבעות כסף.
בשנת 583 פלשו האווארים עד לדלמטיה ואיליריה וזרעו הרס בדרכם. הם ניצחו את הכוחות הביזנטיים (אולי בפיקודו של גנרל טיבריוס) ובהסכם שביתת נשק השיגו מהקיסר סכום שנתי עוד יותר גדול - 100,000 מטבעות כסף.
ב-587 או 586, במתקפה חדשה בהנהגת באיאן חאן, הרסו האווארים את הערים דורוסטורום (סיליסטרה), סינגידונום (כיום בלגרד) ומרקיאנופוליס (כיום דבניה, בבולגריה).
לא ברור אם אז או יותר מאוחר, ב-597 הכוחות האווארו-סלאביים צרו על סלוניקי וכבשו אותה זמנית תוך שימוש במכונות מצור מתקדמות בזמנם - ה"טרבושה משיכה", כפי שהעיד הארכיבישוף של סלוניקי, יואניס, בחיבורו "הנס של דימיטרי הקדוש".
כשבשנת 590 לקחו האווארים בשבי 12,000 חיילים ביזנטיים,  סיקב הקיסר מאוריקיוס לשלם כופר תמורתם וכל השבויים הוצאו להורג. האווארים לא הרפו גם בשנים הבאות - ב-592 וב-598 שוב פלשו לבלקן.
בשנים593 ו-601 פיקד פריסקוס על שני מסעות צבאיים מוצלחים של הביזנטים נגד האווארים, הסלאבים והגפידים בחבל באנאט מצפון לדנובה . שלושה מניצחונות הביזנטים התרחשו ביישוב עליבונאר - בעמק מורביצה, בבנאט הסרבי של ימינו
אחרי מותו של החאן באיאן הראשון הייתה הממלכה האווארית מפולגת בין מחנות שונים. אחד האירועים המשמעותיים בתקופה היה רצח המנהיג הבולגרי אלבורי בחצר החאן האווארי, מעשה שעורר זעמם של הבולגרים.
הקיסר מאוריקיוס השאיר בגבול עם החאנות האוורית צבא גדול. אולם הסתבר שהלוחמים שלו נותרו ללא אמצעי אספקה ואף לא שולמו להם משכורות מתאימות. אז פרץ בתוכו מרד בהנהגת הגנרל פוקאס שהחליש שוב את כוחה של האימפריה באזור. לבסוף פוקאס הדיח את הקיסר מאוריקיוס ועלה על כס הקיסרות במקומו.
המצב האסטרטגי אילץ את פוקאס לחזור לשלם לאווארים המס קבוע כד ביותר.
אפשר לומר שתחת הנהגתו של החאן באיאן הראשון, בסוף המאה ה-6 ובתחילת מאה ה-7, הגיעו האווארים  לשיא עוצמתם. 
אחרי שבשנת 600, נכנסו מספר פעמים, יחד עם הסלאבים והלומברדים לחצי האי איסטריה, בשנת 610 ניסו האווארים לפלוש גם לאיטליה.

האווארים בשערי קונסטנטינופול

בשנים 610–620 יחד עם כוחות סלאביים התקדמו האווארים עמוק לשטחי יוון - ערכו גיחות לאפירוס, תסליה, אכאיה ולאזורים אחרים ביבשה, אך גם אל איי הים האגאי. ישנה השערה כי השם של המקום נאבארינו (פילוס) מקורו במילים היווניות "טון אווארינון" כלומר "של האווארים" שעוותו בפי הוונציאנים. לפי השערה זו ייתכן כי באזור השתקעה בעבר קבוצת אנשים ממוצא אווארי.
בשנת 615–616 פלשו שוב האווארים, יחד עם בעלי ברית סלאבים, לתוך השטחים הביזנטיים בסרביה ומערב בולגריה הנוכחיות - לערים Naissus (היום ניש), Serdica (היום סופיה) ובדלמטיה לסלונה (היום סולין (על יד ספליט) ולאפידאורוס (כיום צ'רטאט, על יד דוברובניק. הם גרשו חלק מהאוכלוסייה היוונית המקומית לכיוון האזור סירמיום. אחרי הניצחונות המרשימים האלה של האווארים, חזרו הסלאבים לכרות ברית איתם נגד הביזנטים. הקיסר הרקליוס הסכים להצעת החאן לבוא למשא ומתן איתו בהרקלאה בתרקיה אבל האווארים הכינו לו מלכודת וניסו לחטוף אותו. הרקליוס הצליח להימלט בחזרה לקונסטנטינופול כשהאוורים בעקבותיו. האווארים הגיעו אז לראשונה בשערי קונסטנטינופול אך נתקלו בחומות של תאודוסיוס השני, הסתפקו בפגיעה בכמה כנסיות ונסוגו.
בשנת 626 יחד עם בני ברית חדשים - הפרסים הסאסאנים - ויחד עם כוחות סלאביים ובולגרים, פלשו האווארים שוב להאימפריה הביזנטית וצרו על קונסטנטינופול. האווארים הרסו את אמת המים של ואלנס וגרמו לנזקים לכמה פרברים בחלק האירופי של העיר. קצין הטקסים של הארמון, בונוס, והפטריארך סרגיוס שנמצאו בעיר סירבו להיכנע. בסוף יולי החאן האווארי הגיע בעצמו למקום, הפעיל מכונות מצור ובסירות סלאביות התחיל להעביר אלפי לוחמים פרסים אל הצד השני של הבוספורוס. אולם אחרי הצלחה ראשונה של חציית המיצרים, הצליח הצי הביזנטי להטביע סירות סלביות רבות עם החיילים הפרסים שבתוכן. בנוסף, לידי הגנרל הפרסי שאהרווראז שנמצא באותה עת בסביבת קונסטנטינופול הגיע במקרה מכתב שבו פקד לו מלכו השאח חוסרוו בחשאי על אנשיו להוציאו להורג. שאהרווראז עזב את הלחימה ונמלט למצרים, והאווארים נותרו ללא בן בריתם החשוב וגם ללא אספקה ונאלצו להפסיק את המצור ב-10 באוגוסט 626.
בתולדות העם הטורקי העכשווי מציינים את התקפות האווארים על קונסטנטינופול כקרב הראשון שניהלו שבטים ממוצא טורקי על מנת לכבוש את העיר שתיקרא בעתיד איסטנבול, אם כי גם קודם לכן הייתה בשנת 559 המתקפה  על העיר מצד בולגרים, קוטיגורים  וסאלבים.
גאולת קונסטנטינופול מהמצור של האווארים, הפרסים והסלאבים יוחסה על ידי תושבי העיר להתערבות נפלאה של הבתולה הקדושה. המנון דתי ביזנטי אקטיסטוס הוקדש לאירוע ההיסטורי.

נסיגות מפני הבולגרים והסלאבים

במהלך המאה ה-7 ממלכת האווארים נחלשה עקב מלחמות שבטיות פנימיות בין מנהיגים שונים, בנים של באיאן ואחרים, כפי שמעידה גם הכרוניקה של פרדגאר סקולסטיקוס. שלטונם על העמים הסלאבים התחיל גם הוא להיחלש. בשנת 623 פרצו מרידות מוצלחות של הסלאבים נגד החאן, ביניהן המרד הקרוי "של הוונדים". בין 623–665 מרדו סלאבים מערביים באזור צ'כיה וסלובקיה של היום באווארים, השיגו עצמאות והקימו, תחת שלטונו של סאמו, את המדינה הסלאבית הראשונה - הנסיכות של סמו.
בסביבות 630 -635 ה(כוזרים) והבולגרים בהנהגת החאן קובראט גרשו את האווארים מהשטחים שמצפון לים השחור. קובראט נקם אז את רצח אביו אלבורי על ידי החאן האווארי.
את התקופה היותר יציבה בין השנים 630–680 מציינים כתקופת החאנט האווארי השני (הממלכה האווארית השנייה )
בסביבות 678 הבולגרים פלשו לבולגריה העכשווית מדרום לדנובה.
בתקופה המכונה לפעמים החאנות האווארית השלישית (685-795 בערך) שלטו האווארים בעיקר באגן הקרפאטים ובפאנוניה. מתקופה זו התגלו ממצאים ארכאולוגיים חשובים כמו האוצר של 23 גביעי זהב מסניקולאול מארה (נאג'סנטמיקלוש) שמקורו נחשב ל-פרוטו בולגרי .

תבוסה בידי קרל הגדול. נפילת ה"רינג" האווארי

בשנת 788 ביצעו האווארים פשיטות שוד והרס לתוך האימפריה הפרנקית בבוואריה ובפריולי. בפשיטותיהם לא חסו גם על הכנסיות.
בין השנים 791–796, עם הפסקות, ניהל קרל הגדול מלחמות נגדם, שקיבלו גם גושפנקא דתית בהיותן מכוונות נגד כופרים פגאנים. לקראת המלחמה כינס קרל ברטיסבון כוחות רבים של פרנקים, סקסונים, פריזים, תורינגים ובווארים.
הפרנקים ובני בריתם התקיפו משלשה כיוונים: מצפון לדנובה - בפיקודו של הרוזן תאודוריך, הקיסר עצמו מדרום לדנובה, בעוד כוח שלישי בפיקודם של פיפין, מלך איטליה ובנו של קרל, יחד עם אריך, המושל של פריולי תקפו מהגבול של חבל פריולי. הפרנקים השתמשו בדנובה כדרך תובלה ואספקה.
ב-791 צלחו האווארים להדוף התקפה של הפרנקים של קרל הגדול, זאת מכיוון שהקיסר הצטרך לעזוב ולהתפנות לדיכוי מרידות של הסקסונים ולקרבות עם הסלאבים. האווארים נקטו נגד הפרנקים  בשיטת האדמה החרוכה. פפין הצליח לבסוף לכבוש מבצר אווארי ולשדוד אותו.
בשנת 795 מאבקים פנימיים שהתפתחו בתוך המחנה האווארי - בין החאן (או קגאן) ובין מנהיג בשם יוגורוס - היוו הזדמנות פז להתקפה חדשה ומוצלחת יותר של הפרנקים, במיוחד כאשר מנהיג אווארי אחר, ה"טוּדוּן", מושל ה"ארצות המערביות", שלח שגרירים אל הפרנקים והביע רצון להתנצר.
טודון כרת ברית עם אריך, המושל של המארקה פריוּלי ואחד מקציניו החשובים של קרל הגדול.
סיפור כיבוש הממלכה האווארית מסופר בכמה כתבים, אחד מהם, הנחשב ליותר ספרותי ואשר מיופה במעשיות רבות, נמצא ב"כרוניקה של הנזיר מההר סנט גאלן".
בכרוניקה זו תוארה מערכת הביצורים שהגנה על הממלכה האווארית בפאנוניה ושנראתה בלתי מובסת. היא נבנתה בצורת מעגלי חומות: מהמעגל הראשון סביב לגבולות פאנוניה ועד למעגלי החומות הפנימיים ביותר - ה"רינג" המפורסם - מסביב למרכז השלטוני עם מושב החאן על ארמונו ואוצרותיו. החאן החזיק אוצרות רבים שנאגרו שם משלל המלחמות ומהמסים שגבה מקיסרי ביזנטיון. קרל הגדול החל את מלאכת כיבוש החומות בשנת 791 אך אחרי כמה הצלחות מזהירות נאלץ לסגת בגלל מגפה שהמיתה את סוסיו.
שאר הביצורים שנותרו נחרבו כעבור זמן במסע של המרקיז (או הדוכס) פריוּלי, אריך. החאן האווארי נרצח בינתיים על ידי ה"טודון". הלה, קרוי כנראה בשם קאיד, הכריז עצמו חאן ונכנע ללא קרב.
למרות השלטון החדש הידידותי כעת, של האווארים, בנו של קרל, פיפין, ערך פשיטה נוספת, שלא נתקלה בהתנגדות, החריב את ארמון החאן ושדד את האוצרות שנותרו אחרי ההתקפות הקודמות. אומרים שבעזרת אוצרות אוואריים אלו (חמש-עשרה עגלות מלאות זהב) - הפכה המונרכיה הפרנקית מענייה לעשירה מופלגת.
החאן הידידותי השבוי הובא לבירת האימפריה הפרנקית אקס - לה - שאפל, שם התנצר בשם תאודורוס וזכה במתנות מכובדות. הוא התחנן בפני הפרנקים שישאירו לו שטחים מעבר לנחל ראב על מנת שיוכל להתגונן מפני הסלאבים.
בסופו של דבר ניתן לו לחזור ולהנהיג את האווארים בן חסות (וסאל) של קיסר הפרנקים. חאן אחר שהתנצר, בשם אברהם, נסע בתורו לאאכן לבקש עזרה נגד הסכנות הצפויות.
בשנת 800 הכוחות הבולגרים ובראשם החאן קרום שבצעירותו ייתכן ששרת תחת פיקוד אווארי, חדרו לשטחיה המזרחיים של הממלכה האווארית (אוואריה מזרחית) - אזור הקרפאטים, טרנסילבניה ומזרח פאנוניה ונתנו מכת מוות למדינה האווארית. אחרי אברהם כיהן עוד חאן בשם הנוצרי איזאק (יצחק) ששלט בערך עד שנת 835.

היבטי תרבות חומרית ורוחנית של האווארים

האווארים הצטיינו כעם של פרשים.
היו ביניהם פרשים קלים וכבדים וכלי הנשק שלהם כללו קשתות מורכבות מכופפות לאחור, רומח פרשים וחרבות ישרות. יש המייחסים להשפעת הפרשים האווארים (או, לחלופין, לקרובי המשפחה שלהם ההונים) גם את הפצת השימוש בארכוף או משוורת מברזל בידי רוכבי הסוסים באירופה. האווארים השתמשו גם במכונות מצור מסוג חדש - טרבושה משיכה.
על פולחני הקבורה והמתים אצל האווארים נותרו עדויות בשטח אגן הקרפטים בצורת בורות נמוכים לקבורה שכללו חרבות, רסנים וארכופים. כמו כן נמצאו קברים מסוג "מזרחי" שנקברו בהם סוסים, רתמות סוסים וכלים בעלי ארבע ידיות על שפתם. קבורה במנהרות קצרות היוצאות מקצה אחד של הקברים כפי שהתגלו בעמק הטיסה במזרח הונגריה וקבורת חלקי סוסים ובעלי חיים אחרים מעידות על מסורות נוודים ממזרח אירופה של אותם הימים. בקונבאבוני Kunbábony במקום המשוער של בירת ממלכת האווארים במרכז הונגריה, בין נהר הטיסה  לדנובה, נמצא ריכוז של קברים של קבוצות לוחמים ושל חאן אווארי. במישור ההונגרי הגדול, הפוסטה, ובטרנסדנוביה, במרכז ובמערב הונגריה נמצאו בתי קברות שבהם קברות לוחמים אווארים שנקברו בהתאם למעמדם יחד עם סוסיהם וכלי הנשק שלהם.
מבחינה אנתרופולוגית במעמד הגבוה של האווארים נמצא ששלט האלמנט המונגולואידי. דתם הייתה כאמור שמאניסטית.
השלטון האווארי באגן הקרפטים היה די ריכוזי והצליח להטביע חותמו על האוכלוסיות הכבושות השונות. מתחילת הפלישה האווארית בתוך מאה-מאתיים שנה הגיוון התרבותי החומרי של התרבויות השונות (סאלביות, גרמאניות, רומיות, יווניות) שהיו תחת שליטת האווארים התרופף והושגה אחידות רבה. יוצא מן הכלל הייתה התרבות קסטהיי Keszthely המאוחרת.
התרבות האווארית הייתה מאוד שמרנית ואיצה ואימצה רק כמה מרכיבים אמנותיים וטכניים מעמים אחרים. למשל, מהביזנטיים למדו כמה חידושים בתחום התכשיטים, הקדרות, החגורות וכו'.
תרבותם לא השתלבה מבחינה כלכלית, פוליטית או אידאולוגית בתרבות האירופית מימי הביניים. התפוררותה הפנימית והמכות הקשות שספגה מהפרנקים והבולגרים גרמו לקריסתה.

אחרית דבר

הכיבוש הפרנקי הביא למבצע של העברת האווארים לנצרות תחת פיקוחו של אַרן, הארכיבישוף של זלצבורג. הוא קיבל בהקשר זה עצות מידידו אַלקוּאין לנהוג יותר בנועם מאשר במקרה של התנצרות הסקסונים. למשל המליץ לו אלקואין לא לכפות טבילות בכוח, ולדחות את הטלת המיסים לטובת הכנסייה למועד נאות יותר.
תבוסת האווארים איפשרה לקיסרי ביזנטיון לנשום לרווחה אחרי העלמות אויב ותיק. אחרי העלמות המעצמה האווארית, הסלאבים  במורביה, בצ'כיה הנוכחית, הקימו ישות עצמאית תחת הנהגת הנסיך מוימיר. הבולגרים הרחיבו את שליטתם והגיעו עד לדנובה שבין בודפשט ובלגרד של היום. בסוף המאה ה-10 ההונגרים כבשו את פאנוניה והקימו בה את ממלכתם.
לעם בפריולי בצפון - מזרח איטליה השתתפותו בניצחון על האווארים נחשב עד ימינו אירוע מכונן בתולדותיו.
האווארים עדיין השתמשו בשם זה שלהם בערך עד שנות ה-870 כשהתבוללו כליל בתוך העמים האחרים באזור - במיוחד בתוך ההונגרים והסלאבים. אצל סלאבים הופיע הביטוי: "נעלם כמו האווארים..." משמע נעלם כלא היה, כפי שהיה גורל ממלכתם.