google/wiki40b huggingface dataset:
הפולמוס על מעמד היידיש בספרות

בסוף המאה ה-19 התנהל מעל דפי העיתונות העברית פולמוס על מעמד היידיש בספרות. הפולמוס פרץ לאחר פריחה מחודשת של כתיבה ביידיש (שכונתה גם "ז'רגון" בלשון התקופה) לא מעט בעקבות הוצאת הספרים שייסד שלום עליכם, "די יודישע פאלקס-ביבליותהעק" (הספרייה העממית היהודית) אשר משכה אליה סופרים ידועים, שכתבו קודם לכן בשפה העברית.

הרקע

במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להתפרסם יצירותיו ביידיש של שמ"ר (נחום מאיר שייקביץ) בתפוצה רחבה מאוד. איכות הסיפורים נחשבה בעיני הביקורת לירודה מאוד; היו אלו לדעתם מלודרמות ממוחזרות מרומנים זולים צרפתיים בנושאים פופולריים. ספרות "השונד" (שונד ביידיש: זבל, רפש) כינו המבקרים את הסוגה הזו, ולא חסכו בביקורות שליליות. הגדיל מכולם הסופר היידי שלום עליכם, שהיה אז בגדר כוכב עולה בשמי ספרות היידיש. הוא פרסם בצ'רנוביץ בשנת 1888 חוברת ושמה: "שמר'ס משפט" (משפט שמ"ר), שבה ביקר קשות את שמ"ר ולעג בצורה נוקבת לו וליצירתו. 
באותה שנה, 1888, וכנראה גם כחלק ממלחמתו בספרות השונד, הקים שלום עליכם הוצאת ספרים שנקראה "די יודישע פאלקס-ביבליותהעק" (הספרייה העממית היהודית). ב-11 בדצמבר 1888 פרסם בעיתון "המליץ" מודעת פרסומת גדולה על הקמת ההוצאה, תוך ציון המשתתפים: מנדלי מוכר ספרים, י"ל פרץ, יל"ג, מרדכי בן-עמי, שלום עליכם, יהל"ל, דוד פרישמן, שמואל ליב ציטרון, רבניצקי ואחרים – כולם מטובי הסופרים של התקופה. בתו של שלום עליכם, מרי וויפה-גולדברג כותבת בספרה: "אבי, שלום עליכם", שלאביה הייתה מטרה כפולה: ראשית לחשוף את כתיבתו הגרועה של שמ"ר, בכך שהוא, שלום עליכם, מפרסם יצירות באיכות גבוהה ביידיש. ושנית, הוא רצה להפוך את הכתיבה ביידיש לטבעית, מכובדת ומפרנסת את בעליה, שהרי 80% מהיהודים דיברו את השפה. 
מתוך דאגה לעתידה של השפה העברית, כשפת התרבות המתחדשת של הלאום היהודי, החלו אנשי רוח וסופרים לפרסם בעיתונות הכתובה מאמרים נגד ספרות היידיש שהחלה לפרוח. לעומתם פרסמו מצדדי היידיש את טיעוניהם שלהם, והרוחות סערו.
אנטונלה מולרוני

ביוגרפיה

אנטונלה מולרוני נולדה ב-27 בספטמבר 1961 בסן מרינו, עיר הבירה של סן מרינו.
ב-1986 סיימה מולרוני את לימודי המשפטים שלה באוניברסיטת בולוניה וקיבלה תואר בוגר, מיד לאחר שסיימה את הלימודים הצטרפה למרכז המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הסן מרינזית, היא עסקה בעיקר בתחום החקיקה בנושא השוויון. כבר באותה השנה אישרה המועצה הכללית הסן מרינזית חוק בנושא התא המשפחתי שמולרוני הציעה. 
בשנת 1987 כיהנה מולרוני בתפקיד במחלקת המדינה לאוצר ותקציב מטעם מפלגתה. בין השנים 1987 ל-1990 כיהנה מולרוני כשרת התפוצות הסן מרינזית. בין השנים 1989 ל-1990 היא ייצגה את סן מרינו במועצת אירופה.
דעותיה של מולרוני הוטו שמאלה עם השנים והיא עברה לבסוף למפלגת הברית העממית-דמוקרטית הסן מרינזית. לאחר שעברה מפלגה נבחרה מולרוני לפרלמנט הסן מרינזי בשנת 1993 וסיימה את תפקידה בו בשנת 2001. לאחר סיום התפקיד בפרלמנט היא כיהנה כשופטת מטעם סן מרינו במועצת זכויות האדם האירופית, שבסיסה בשטרסבורג בשנים 2001–2007. בשנים 1993–2008 כיהנה מולורני כנשיאת מפלגתה.
ב-2008 היא נבחרה מטעם מפלגתה להיות שרת החוץ של סן מרינו, היא נכנסה לתפקיד ב-4 בדצמבר באותה השנה.
ב-2012 הסתיימה כהונתה של מולרוני כשרת חוץ והיא חזרה למפלגה הנוצרית-דמוקרטית, היא נבחרה מטעמה לתפקיד קפטן המחוז של סן מרינו וכיהנה בו חצי שנה, מה-1 באפריל עד ל-31 באוקטובר 2013.

עיטורים

  איטליה -  אות מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית, 13 ביוני 2014.
קל וחומר

קַל וָחוֹמֶר (ק"ו) היא אחת מהמידות שהתורה נדרשת בהן לשם פרשנות התורה והסקת הלכות. מדובר בשיטה לוגית להֶחָלַת והעברת דין ממקרה אחד למשנהו, כאשר המקרה האחד קל יחסית, והשני חמור ממנו. מידה זו השתרשה כמטבע לשון בעברית, שמשמעותה היא "על אחת כמה וכמה". לעיתים, כדי לציין קל וחומר חזק במיוחד משתמשים בביטוי קל וחומר בן בנו של קל וחומר, למרות שהמשמעות המקורית של ביטוי זה היא דווקא "קל וחומר" חלש, מאחר שמקור ההשוואה עצמו נלמד ב"קל וחומר".
מידה זו נמצאת באופן מפורש לא רק בפרשנות חז"ל, אלא אף בטקסט המקראי גופו. היא כלולה בשבע המידות של הלל הזקן ובשלוש עשרה המידות של רבי ישמעאל.

מהותה של המידה

העברת דין ממקרה קל למקרה חמור, או להפך. כאשר יש שני עניינים, שאחד מהם חמור מחברו, הרי דבר שחייבים לעשותו (או נאסר לעשותו) בקל מבין השניים, מובן מאליו שחייבים לעשותו (או אסור לעשותו) גם בחמור מביניהם. באופן דומה, בנויה גם ההקבלה ההפוכה: דבר שהותר לעשותו בחמור מבין השניים, מובן מאליו שמותר לעשותו גם בקל מביניהם. בלשון חז"ל מכונה מידה זו גם "דין", וכאשר דבר מסוים עשוי להלמד גם בקל וחומר, הם אומרים "והלא דין הוא" (משנה פסחים ו, ב ורבים נוספים).

יכולת השימוש במידת קל וחומר

בדרך כלל נחשבת מידה זו למידה הגיונית. משום כך, לכאורה, רשאי כל אחד להשתמש בה. הכלל הוא שבעוד אין אדם דן גזירה שווה מעצמו, הרי שאדם דן קל וחומר מעצמו. עם זאת, כיוון שכאמור לעיל, הקל וחומר נחשב כתקף רק אם ה"חמור" באמת חמור מהקל בכל ההיבטים הרלוונטיים, יש מקום לדון מהו היבט רלוונטי, ומהו היבט שאינו רלוונטי. כיוון שכך, ישנם ראשונים הסוברים שגם מידה זו, אינה יכולה להתבסס על היגיון של כל אדם; והם סוברים שישנה מסורת (או כללים העוברים במסורת) המלמדת מתי ניתן להשתמש במידה זו.
מריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל

ביוגרפיה

מריה ז'וזה נולדה ב-19 במרץ 1857 בטירת ברונבאך, ורטהיים אם מיין, למיגל הראשון, מלך פורטוגל ולאדליידה מלוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קונסטנטין, נסיך הכתר של לוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג ואגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, ששהו בגלות לאחר שגורשו מפורטוגל במהלך המלחמות הליברליות.
ב-29 באפריל 1874 התחתנה מריה ז'וזה עם קרל תאודור, דוכס בבוואריה, אחיה של סיסי, קיסרית אוסטריה. בני הזוג התגוררו במינכן, ופתחו את מרפאת העיניים הדוכס קרל תאודור שקיימת עד היום.
ב-11 במרץ 1943 מתה מריה ז'וזה, במינכן ונקברה במנזר טגרנזי.
המילטון (ברמודה)

היסטוריה

בשנת 1790 הקצתה ממשלת ברמודה שטח של 587,000 מ"ר במטרה לבנות במקום את מושב השלטון המקומי. בשנת 1793 היישוב שנבנה הוכרז רשמית כעיר על ידי חוק של הפרלמנט הבריטי. בשנת 1815 הועברה בירת המדינה מסנט ג'ורג'ס לבירה הנבנית.
העיירה הפכה לעיר עם בניית הקתדרלה של המילטון בשנת 1897 (קתדרלה של הכנסייה האנגליקנית). כיום יש בעיר גם קתדרלה קתולית.
בעיר נמל גדול, והיא מהווה אזור סחר חופשי.
פרוספקציה

שיטות היסטוריות

השיטות המסורתיות כוללות סריקה בכפרים, קרקעית נחלים, קווי רכס וגבעות, לרוב בהישענות על הידיים והברכיים תוך חיפוש אחר סימני מינרלים במחשופי סלעים.
ברגע שיש היתכנות לקיום מינרלים באזור, מיד מתחילה העבודה האינטנסיבית הכוללת אתי חפירה, מסננות, תעלות מים וסכרים.
במקרה של זהב, זרמי המים יועברו דרך כלים מתאימים, בהם יתבצע תהליך של סינון בו המים יאפשרו לזהב (הכבד) לשקוע ולשאר העפר והחול לצוף ולהישפך חזרה אל הנהר מה שיאפשר לאסוף את הזהב שנשאר.
במקרה של מתכות זולות, תבוצע פעולת החציבה בידיים בה תופרד המתכת מהסלע.
שדרות בן גוריון (הרצליה)

סלילת הרחוב

הצורך בסלילת כביש 482 מהרצליה לתל אביב, ששדרות בן-גוריון הן חלק ממנו, עלה בעקבות המרד הערבי, אז נסגרה הדרך לתל אביב, שעברה דרך שייח מוניס, ותושבי הרצליה ורמת השרון נאלצו לנסוע דרך רעננה, רמתיים, פתח תקווה ורמת גן, דרך שאורכה 35 ק"מ ונמשכה לעיתים יום שלם. ועדי היישובים החליטו על סלילת הכביש, שעלותו נאמדה ב-19 אלף לא"י. הרצליה מימנה כשני שלישים מהעלות, ורמת השרון את השליש הנותר. לשם כך, משכן הוועד של רמת השרון את מכון המים של המושבה. חברת סולל בונה התחילה בסלילה כבר בקיץ 1936, אך העבודות נתקלו בקשיים כבר מהרגע הראשון: הערבים התנגדו לכך שהכביש יעבור בשטחי הווקף, מושל המחוז עמד על כך שהכביש יעבור בשטחי שייח מוניס ולבסוף התברר כי העלויות גבוהות מהמשוער, והוועדים לא עמדו בהן. העבודות חודשו רק ב-1939, לאחר שהוועדים לקחו הלוואה, ולאחר שהוטל מס נסיעה על קווי אגד, לצורך מימון הסלילה. סוגיית הקרקעות נפתרה בסיועו של משה שרת. באוקטובר 1941 נחנך הכביש, בשם "דרך הרצליה", והדרך לתל אביב התקצרה ל-12 ק"מ.

אתרי הרחוב

הרחוב משמש בעיקר למגורים ולבתי עסק קטנים. ברחוב נמצאים האתרים הבאים (מצפון לדרום): המרכז המסחרי 'לב העיר' (בפינת רחוב סוקולוב), בית הכנסת הגדול (בפינת רחוב סוקולוב), התחנה המרכזית של הרצליה (בפינת רחוב העצמאות), מרכז רפואי כללית (בפינת רחוב רמב"ם), המרכז 'שער העיר', פארק יד לבנים (בפינת רחוב הבנים), בית משפט השלום, ומרכז רפואי כללית נוסף (בפינת רחוב ביל"ו). בקצהו הדרומי של הרחוב נמצא מגדל "צמרות" - סימן ההיכר של הכניסה להרצליה מכיוון רמת השרון, ומולו הגולפיטק - מגרש מיני גולף.
התחנה המרכזית של הרצליה הייתה בתחילה בפינת רחוב בן-גוריון ורחוב סוקולוב, ועברה בשנת 1960 למיקומה הנוכחי בהצטלבות רחוב בן-גוריון ורחוב העצמאות.
בפינת רחוב סירקין היוצא ממנו, בשנות השישים היו קיימים סוסים ועגלות למשלוחים וכדומה.
עד לשנת 1983 שכן בפינת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב עד רחוב בר־אילן השוק העירוני, שכלל גם בתי מלאכה קטנים, קיוסקים ודוכני ירקות לאורך רחוב בן-גוריון. שטח השוק היה שייך לאגודת "מפעל המים" של הרצליה, שבין חבריה היו פרדסנים וחקלאים שרכשו מניה. עם פינוי השוק הוקם במקומו מגדל "לב העיר" ומרכז מסחרי (פסאז').
קיוסק "טוקר", הקיוסק הראשון לגזוז בהרצליה, נבנה בשנת 1935 בפינת הרחובות בן-גוריון וסוקולוב, על ידי המועצה המקומית הרצליה. הקיוסק הופעל על ידי גדליהו טוקר, אשתו טובה ובניהם משה ויחיאל, שהיו בין המתיישבים הראשונים בהרצליה כשנוסדה. במשך שנים היה הקיוסק מרכז הבילוי והמפגשים של המושבה.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 נשלמה בניית בית משפט השלום הרצליה, השוכן מול מתחם "שער העיר", סמוך לגן הבנים.
בקצהו הצפוני של הרחוב, המסתיים ברחוב סוקולוב, נערך שיפוץ כחלק מהשיפוץ של רחוב סוקולוב. השיפוץ נמשך כשנה וחצי. הוא החל בחודש מרץ 2006 והסתיים בסוף שנת 2007, אז נערכה בחג הסוכות לראשונה הביאנלה בהרצליה. במסגרת השיפוץ הוקמה ברחוב בן-גוריון אל מול הפסאז' כיכר גדולה עם מזרקות מים, ספסלי ישיבה, צמחייה ירוקה. לאחר בחירת ראש העיר משה פדלון בשנת 2015 ערכו שיפוץ נוסף לתיקון המגרעות שבשיפוץ הקודם.
ב-2017 עברה עיריית הרצליה למתחם "שער העיר" הממוקם ברחוב בן-גוריון.
הנרי גריי, דוכס קנט

קורות חיים

הנרי גריי היה בנו של אנתוני גריי, רוזן קנט ושל מרי גריי, ברונית לוקס מקרודוול. לאחר מות אימו, בראשית שנת 1702 ירש את התואר ברון קרודוול, ולאחר מותו של אביו, בשלהי 1702 ירש ממנו את התואר, והיה לרוזן ה-12 מקנט.
בשנת 1704 מונה לתפקיד הלורד צ'מברלין ולחבר במועצת המלך של אנגליה.
בשנת 1706 קיבל את התארים מרקיז קנט, רוזן הרולד וויסקונט גודריך, ובשנת 1710 את התואר דוכס קנט.
בשנת 1712 הפך לאביר במסדר הבירית.
בשנת 1714 מונה צ'ארלס טאלבוט, דוכס שרוסברי לתפקיד הלורד צ'מברלין, ואילו גריי מונה לתפקיד לורד סטיוארט (הלורד השרת), בו כיהן בין השנים 1716–1718, ובין השנים 1719–1720 כהן בתפקיד הלורד חותם מועצת המלך (Lord Privy Seal).
השושלת החמישית של מצרים

מלכי השושלת החמישית שלטו במצרים משנת 2498 לפנה"ס ועד ל-2345 לפנה"ס ומנו 9 פרעונים.
בתקופה זו עלה כוחו של אל השמש רע מאון (הליופוליס), ושמו הופיע במרבית שמות הפרעונים. כן עלה כוחו של אל המוות אוסיריס. בנוסף, בתקופה זו הופיעו כתבי פירמידות רבים.
סבון גילוח

סבון גילוח הוא סבון קשה אשר מוקצף לקצף גילוח באמצעות מברשת גילוח ומים. קצף זה משמש לריכוך השיער במטרה לגלחו בקלות באמצעות סכין הגילוח וכך למנוע כאב בעת גילוח ולהקטין את סיכויי הפציעה מסכין הגילוח.
בסבון גילוח נעשה שימוש עד היום.

היסטוריה

על פי עדויות ארכאולוגיות, השימוש הראשון בסבון למטרת גילוח נעשה בשומר באלף השלישי לפנה"ס, כאשר עץ בסיסי שולב עם שומן בעלי חיים במטרה להקל על הגילוח.
השימוש בסבון גילוח מודרני החל באמצע המאה ה-19. פטנט לכלי להקצפת סבון הגילוח נרשם בארצות הברית בשנת 1867.
סבון גילוח נמכר כשצורתו עגולה - על מנת לאפשר את כתישתו והקצפתו בכלי להקצפה. במהלך המאה ה-19 נמכרו הסבונים לצד כלי הקצפה העשויים עץ או חרסינה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החלה מכירת סבון גילוח רך בשפופרת.

ייצור

סבון הגילוח מיוצר בדומה לסבון רחצה. הסבון מכיל חומר סיבוני כגון סודה קאוסטית (נתרן הידרוקסידי) או אשלגן הידרוקסידי וחומצת שומן (לעיתים נעשה שימוש בשמן קוקוס, שמן דקלים או שמן זית).
לטנוניים

מאפיינים

רוב בני המשפחה הם קטנים אך כמה מינים מגיעים לאורך 60 ס"מ. ללטנוניים סנפירים קטנים ומותאמים לשכיבה על קרקעית הים בחיפוש והמתנה למזון. עיניהם וראשיהם גדולים ולסתותיהם בולטות ובעלות שיניים חדות, דבר המקנה להם דמיון ללטאות ים, ומכאן שמם.
הלטנוניים חיים בעומק של עד 400 מטר מתחת למים וצמודים לקרקעית הים רוב זמנם ויש להם יכולת לשחות. הם חיים בעיקר בימים הטרופיים והסובטרופיים הרדודים הסמוכים לחוף.
הלטנוניים טורפים הניזונים מדגים אחרים, דיונונים וסרטנים ומשתמשים בהסוואתם כדי ללכוד את הטרף.
הצעת חוק פאי

חוק פאי של אינדיאנה הוא כינוי פופולרי להצעת חוק מספר 246 שנדונה באספה הכללית של מדינת אינדיאנה בשנת 1897. זהו אחד הניסיונות הנודעים ביותר לקבוע עובדה מדעית באמצעות חקיקה. על אף הכינוי הנפוץ של הצעת חוק זו, התוצאה העיקרית שאליה חתרה הצעת החוק הייתה שיטה לתרבוע העיגול, ולא קביעת ערכו של  (פאי, היחס בין היקף המעגל לקוטרו) כפי שנכתב בטעות במהדורה ישנה של ספר השיאים של גינס. עם זאת, ההצעה אכן כללה טענות שאם מקבלים את נכונותן, נגזרים מכך מספר ערכים שונים של , כגון 3.2. תהליך החקיקה נעצר בעקבות התערבותו של פרופסור למתמטיקה מאוניברסיטת פרדו, שבמקרה נכח באספה הכללית.
הוכחה שתרבוע העיגול אינו אפשרי בבנייה בסרגל ומחוגה ניתנה 15 שנים קודם לכן על ידי פרדיננד לינדמן באמצעות משפט לינדמן. קירובים טובים יותר ל־ מאשר אלה שבהצעת החוק ידועים כבר מהעת העתיקה. 
יוזם ההצעה היה ד"ר אדווין ג'יי גודווין (Edwin J. Goodwin MD) רופא במקצועו ומתמטיקאי חובב, והיא הוגשה על ידי חבר בית הנבחרים של אינדיאנה. החוק הציע לקבוע אמת מתמטית חדשה שעל פיה שיטתו של גודווין לתרבוע העיגול תהיה מחייבת במערכת החינוך ובמדידת הקרקעות באינדיאנה. במבוא להצעת החוק נאמר שתגליותיו המתמטיות של גודווין מוצעות באמצעות החוק כדי שישמשו ללא תמורה בבתי הספר באינדיאנה. הצעת החוק כללה קביעות מתמטיות אחדות, ובסופה צוינו הישגים קודמים של גודווין: פתרונותיו לבעיות של שילוש זווית, הכפלת קובייה ותרבוע העיגול הוכרו, כביכול, כתרומה למדע על ידי כתב העת American Mathematical Monthly.
החוק נדון בוועדה לקרקעות ביצתיות ובוועדת החינוך, שאישרו אותו והעבירו אותו להצבעה במליאה. איש מהמחוקקים אשר עסקו בהעברת החוק לא הבין את ההוכחות המתמטיות של החוק, אך כולם תמכו בו כי חשבו שיש בו תרומה חיובית למערכת החינוך במדינה.
בשלב זה הציג אחד מחברי האספה הכללית את הצעת החוק לפרופ' קלארנס אביתר ואלדו מאוניברסיטת פרדו, ששהה באזור בביקור עבודה, ושאל אותו אם הוא מעוניין להכיר את "גאון המתמטיקה המקומי". לאחר עיון בחוק סירב הפרופסור להיפגש עם ממציא השיטות המתמטיות הללו, ואמר שהוא מכיר כבר מספיק משוגעים. באותו ערב ואלדו יצר קשר עם מספר חברים בסנאט של אינדיאנה, הסביר להם את חוסר ההיגיון בחוק, ובכך הביא לעצירת תהליך החקיקה.
יום ירושלים

תהליך מיסוד החג

בראש חודש סיון תשכ"ז, יומיים לאחר שחרור הר הבית, החליטה מועצת הרבנות הראשית לקיים בשבת הסמוכה תפילת הודיה חגיגית ולדון בקרוב על "קביעת יום חג לדורות". בח' בטבת ה'תשכ"ח החליטה המועצה "לקבוע את יום כ"ח אייר כיום הודיה להקב"ה על הנסים שקרו ושבאותו היום גם שוחררה ירושלים". ארבעה חודשים מאוחר יותר, ב-12 במאי 1968 קבעה גם הממשלה את כ"ח באייר כיום חגה של ירושלים. בשנת תשנ"ח (1998) עבר בכנסת "חוק יום ירושלים".

חוק יום ירושלים

בשנת 1998 העניקה הכנסת למועד זה מעמד בחקיקה, באמצעות חוק יום ירושלים, התשנ"ח-1998, שנחקק על פי הצעת החוק של חבר הכנסת חנן פורת (מפד"ל). בדברי ההסבר להצעה נאמר:
עם מלאת 30 שנה לשחרורה ואיחודה מחדש של ירושלים בירת ישראל, יש מקום לציין זאת באופן ממלכתי כיום חג לאומי. את מהות ירושלים, רום התקוות ופסגת השאיפות, שאותה אנו מעלים על ראש שמחתנו, יש לציין ולייחד ביום המסמל את מרכזיותה בחיי עם ישראל אשר שב לארצו, הקים את מדינתו והכריז על ירושלים כבירתו הנצחית. יום מיוחד זה, יחזור וידגיש את אחדות כל העם והמדינה סביב ירושלים
— הצעת חוק יום ירושלים, התשנ"ז-1997
רעיון דומה של קביעת היום בחוק העלה כבר בשנת 1979 עו"ד שמואל להיס, מנכ"ל הסוכנות היהודית, בפני ההנהלה הציונית.

אירועי החג

יום או יומיים לפני החג מתקיימת צעדה גדולה תחת הכותרת "ההתיישבות מצדיעה לירושלים" ובה משתתפים אלפי צועדים, רובם אנשי ההתיישבות העובדת והחינוך ההתיישבותי.]
בערב יום ירושלים מתקיימת מדי שנה עצרת הודיה גדולה בישיבת מרכז הרב, בהשתתפות רבנים רבים מחוגי הציבור הדתי לאומי ואישי ציבור. פעמים רבות מגיעים ראש הממשלה, הרבנים הראשיים לישראל, שרים, ראש עיריית ירושלים, חברי כנסת והרמטכ"ל לעצרת זו. בעבר לאחר חצות הלילה הייתה מתקיימת צעדה מהישיבה אל הכותל המערבי.
האירוע המרכזי של היום הוא ריקוד דגלים, שמתקיים בשעות אחר הצהרים. במהלך אירוע זה, מגיעים לירושלים עשרות אלפי אנשים, רובם בני נוער מן הציונות הדתית. החוגגים מקיימים תהלוכה גדולה מלווה בשירים, ריקודים ודגלים. התהלוכה יוצאת ממרכז העיר (גן סאקר וגן העצמאות), נכנסת אל העיר העתיקה משעריה ומסתיימת בכותל המערבי לתפילה המונית.
אירועי היום כוללים טקס ממלכתי בגבעת התחמושת, שהייתה מאתרי הלחימה הקשים בקרבות בירושלים. עיריית ירושלים עורכת ביום זה את טקס חלוקת אותות יקיר ירושלים.

תמיכה והתנגדות פוליטית

ביום ירושלים ה'תשנ"ב (1992) נחתמה אמנת ירושלים, הצהרת אמונים של מדינת ישראל לעיר, במשכן הנשיא.
ביום ירושלים ה'תשנ"ה (1995) בטקס בגבעת התחמושת, ראש הממשלה יצחק רבין, הרמטכ"ל במלחמת ששת הימים, הביע אמונים לירושלים מאוחדת, בהצהרה שבאה כתגובה לטענות הימין על כך שתוכנית אוסלו תביא לחלוקת ירושלים ושסלילת כביש 1 בחלקו הטבעתי לאורך קו התפר ובין מזרח העיר למערבה, היא למעשה הצהרת כוונות של הממשלה לקבוע שם את הגבול.
חלק מגורמי השמאל ומהציבור הערבי במדינת ישראל רואים ביום ירושלים יום המציין את כיבושם של יהודה והשומרון וחבל עזה, על הכוחנות הכרוכה בכך לדעתם. בשנת 2014 הגישה סיעת מרצ הצעת חוק לביטול חוק יום ירושלים.
עקומת אדישות

עקומת אדישות היא מושג בכלכלה המגדיר בצורה גרפית את העדפות הפרט ביחס לשני מוצרים.
על פי הנחות היסוד של המיקרו-כלכלה לכל פרט יש מערכת העדפות על המוצרים הקיימים במשק.
הפרט רוצה לצרוך כמה שיותר מכל אחד מהמוצרים, על מנת למקסם את התועלת שלו, אך המשאבים שבידיו מוגבלים – כלומר, יש לו תקציב מוגבל לצורך רכישת המוצרים.

שיפוע עקומת האדישות

שיפוע העקומה נקרא גם "שעור תחלופה שולי" (MRS). השיפוע מייצג על כמה יחידות X מוכן הפרט לוותר כדי לקבל יחידת Y נוספת, כאשר תועלתו נשארת זהה.
חישוב השיפוע הוא יחס הנגזרות לפי X ולפי Y בסימן שלילי:
רפיק וסלי

קורות חיים

רפיק וסלי נולד בשנת 1925 בקרויה שבאלבניה כבן הבכור למשפחה בת שלושה בנים. אביו היה צלם ומורה לצילום. עוד בילדותו התעניין רפיק בצילום ובגיל 17 נשלח ללמוד את מקצוע הצילום בחנות צילום בבעלותו של נשאד פריזריני בבירת המדינה - העיר טירנה. רפיק היה לעוזרו של פריזריני ושימש כמדובב לקצינים הגרמנים שבאו להצטלם בחנות.

הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

במהלך הכשרתו בחנות הצילום בטירנה, פגש רפיק את משה מנדיל- מורו לשעבר של פריזריני בעל החנות. מנדיל, יחד עם אשתו אלה ושני ילדיהם-גברא ואירנה, ברחו מסרביה לקוסובו עם פלישת הגרמנים באפריל 1941. מקוסובו, שהייתה תחת שלטון איטלקי, פונתה המשפחה יחד עם פליטים רבים ברכבת לאלבניה, שהייתה מוגנת עד כניעת איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943, אז ריחפה על היהודים סכנה.
רפיק חונך על פי הקוד האתי האלבני - ה"בסה", שמשמעותו "לקיים הבטחה". קוד זה מחייב כל אלבני להעניק מחסה לכל מבקש מקלט המגיע לביתו. בהתאם לקוד זה, רפיק הזמין את משפחת מנדיל להתחבא בבית הוריו בקרויה עד נסיגת הנאצים מאלבניה. רפיק ומשפחת מנדיל יצאו, לבושים בבגדים אלבנים מסורתיים על גבי פרידות, למסע בן שלושה לילות שארך כ-70 ק"מ. כדי להתחמק מתצפיות של חיילים גרמנים, הם התקדמו בלילות בדרכים צדדיות בלבד ואילו בימים הסתתרו במערות. כשהגיעו לקרויה, החביאו בני משפחת וסלי את משה ואלה בחדר קטן מעל לאסם, ושני הילדים גודלו יחד עם שאר ילדי משפחת וסלי. זמן קצר לאחר בואם הביא אחיו של רפיק, ג'מאל, משפחה יהודית נוספת מטירנה, ושתי המשפחות חיו בשיתוף בבית וסלי. לקראת סוף המלחמה, התעצמה הפעילות הצבאית בסביבה עקב פעילות משמעותית של הפרטיזנים באזור. הכפר הופצץ והחיפושים באזור אחר פרטיזנים ויהודים גברו. המשפחות שהסתתרו בבית משפחת וסלי לא התגלו בחיפושים והן המשיכו להתגורר שם עד לשחרור אלבניה בנובמבר 1944.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, חזרה משפחת מנדיל לסרביה. משה פתח חנות צילום משלו בעיר מגוריהם החדשה, נובי סאד. וסלי הוזמן לגור בביתם ולהמשיך בלימודי הצילום שנקטעו עקב המלחמה. רפיק חי בחיק משפחת מנדיל עד עלייתם לישראל בשנת 1949, ולמרות המרחק נשמר הקשר בין משפחת מנדיל לרפיק וסלי ומשפחתו. רפיק העביר את הידע שרכש בצילום לבנו, פטמיר, והוריש לו את סטודיו הצילום שלו.

הכרה והנצחה

בשנת 1987 כתב גברא מנדיל ליד ושם את סיפורו. רפיק וסלי ומשפחתו היו לאלבנים הראשונים שזכו להכרת חסידי אומות העולם ביד ושם, והם הוזמנו לטקס בישראל. אלבניה באותם הימים הייתה מדינה קומוניסטית מבודדת ובלתי נגישה, אך רפיק, אשתו וילדיו קיבלו היתר מיוחד מנשיא המדינה לנסוע לישראל ולהשתתף בטקס ביד ושם. 
בשנים 1992-1993 ייסדו רפיק וסלי וגברא מנדיל את אגודת הידידות אלבניה-ישראל במטרה לחזק את הקשרים בין שני העמים בכל התחומים.
בשנת 2014, הוחלף שמו של אחד מבתי הספר בברלין לבית ספר על שמו של רפיק וסלי (Refik-Veseli-Schule) (גר'), לאחר שמורי בית הספר עברו סמינר ביד ושם בנושא חסידי אומות העולם המוסלמים.
אולה סלנס

קריירה מוקדמת

הוא נולד בטרונדהיים, אבל חי בלילסטרום כאשר אביו איוואר מונה למאמן הראשי של מועדון סקייטן והיה משחק במחלקת הנוער של אותו מועדון. משפחתו מאוחר יותר חזרה לטרונדהיים והוא הצטרף קבוצת סוורסבורג.

רוזנבורג

כאשר הצטרף לרוזנבורג ב-2009, הוא בלט בבעיטות רגל שמאל המדויקות שלו, מה שאיפשר לו להתפתח בתור קשר הגנתי.
ב-2011, הוא היה מעורב בזכייה של רוזנבורג באליפות הלאומית לנוער למרות שעדיין בקושי היה ידוע מחוץ למועדון, הוא כבר היה מוכר בתוך הקבוצה כחלק אינטגרלי ממנה בתחילת עונת 2012. הוא תוגמל על פתיחת העונה המרשימה שלו כאשר ב-25 במרץ, הוא חתם על חוזה מקצועי עם המועדון.
הוא התחיל את העונה כגיבוי לצמד הקשרים מוחמד אוול עיסא ומרקוס הנריקסן, אבל עד מהרה הפך לבחירה הראשונה ליד הנריקסן. הופעת הבכורה המקצועית שלו בקבוצה הבוגרת היה נגד לילסטרום ב-1 אפריל 2012, כאשר עלה להחליף את עיסא. בשבוע שלאחר מכן, הוא עלה לראשונה בהרכב הפותח במשחק הבית נגד סוגנדל.
אחרי ארבעה משחקי ליגה הוא אוזכר בתור הכישרון הגדול ביותר בסקנדינביה על ידי אתר האינטרנט scan-scout.com, מה שלא הפתיע את מאמן רוזנבורג יאן יונסון שאמר ש"הוא התפתח מהר מאוד, אבל אני לא מופתע."
סלנס הפך לשחקן הרכב קבוע ברוזנבורג במהלך המחצית הראשונה של עונת 2012, אבל לאחר מכן איבד את מקומו עקב פציעה. לאחר התאוששותו, רוזנבורג רכשה את טאריק אליונוסי, כריסטיאן גמבואה וג'יימי אלאס וסיכויו של סלנס לבלוט שוב הוגבלו. אבל הוא הצהיר בראיון לרשת NRK בספטמבר 2012 כי "אני רק בן 19 ויש לי שפע של זמן, נעבוד קשה כדי לקבל יותר הזדמנויות עבור הקבוצה הבוגרת".

סנט אטיין

סלנס חתם בסנט אטיין לשנתיים ב-31 בינואר 2016.

קריירה בנבחרת

סלנס ייצג את המדינה בנבחרת עד גיל 16 ובנבחרת נורווגיה עד גיל 21.
נכון למאי 2017, הוא עשה תשע הופעות במדי הנבחרת הבוגרת.

משפחתו

אביו איוואר סלנס היה שוער כדורגל ברוזנבורג. אחיו, אריק כריסטופר סלנס הוא מאמן באחת מקבוצות הליגה השלישית בנורווגיה.
דאש מיהוק

ביוגרפיה

מיהוק נולד ברובע גריניץ' וילג' שבמנהטן, ניו יורק, לזוג שחקני התיאטרון אנדריאה וריימונד ת'ורן. הוא למד במספר רב של מוסדות לימוד, בין היתר ב"תיכון ברונקס למדעים" שם שיחק בקבוצת הבייסבול. מגיל צעיר שיחק בתפקידים בימתיים וטלוויזיוניים קטנים.
מיהוק החל את דרכו בהוליווד בשנת 1996 עם תפקיד משנה בסרט ההתבגרות פוקס פייר שהיה כישלון קופתי. בהמשך, שיחק בדרמה הרומנטית של באז לורמן "רומיאו וג'ולייט" בתפקיד בנווליו, בן דודו וחברו של רומיאו (לאונרדו דיקפריו), ובדרמת המלחמה של טרנס מאליק "הקו האדום" בתפקיד סמל דון דול. ב-1999 הצטרף מיהוק לצוות העונה השנייה של סדרת הדרמה "פליסיטי" בתפקיד ליין מק'ינן. 
ב-2004 שיחק מיהוק בסרט האסונות המצליח של רולנד אמריך "היום שאחרי מחר", שבו גילם את דמותו של ג'ייסון אוונס. ב-2005 שיחק בקומדיית הפשע "קיס קיס בנג בנג". ב-2007 שיחק מיהוק במותחן האימה שובר הקופות "אני אגדה" בתפקיד היצור הנגוע הרודף אחר רוברט נוויל (וויל סמית'). ב-2008 הופיע מיהוק בסרט הפעולה "המעניש: אזור מלחמה" בתפקיד הבלש מרטין סואפ.
ב-2011 שיחק במותחן של ג'ואל שומאכר "הסגת גבול" בתפקיד טיי מחבורת הפורצים. ב-2012 הופיע בתפקיד קטן בדרמה "אופטימיות היא שם המשחק" בתור השוטר הנקרא לבית סוליטנו. ב-2013 השתתף מיהוק בסדרת הפשע המוערכת "ריי דונובן" בתפקיד ברנדן "באנצ'י" דונובן אחיו האלכוהוליסט והלא יציב של ריי דונובן (ליב שרייבר).
מיהוק נשוי משנת 2009 לוולריה מייסון.
מפות ארץ הקודש

מפות ארץ הקודש, להבדיל ממפות ארץ ישראל המודרניות, הן מפות עתיקות שצוירו ביד, המתעדות באופן אמנותי את ארץ הקודש וחלק מעריה. בשל המאפיינים הדתיים הפכה ארץ ישראל לאזור בעל מספר המפות השונות הגדול ביותר בעולם וירושלים לעיר בעלת מספר המפות הגדול ביותר בעולם.

מאפיינים

ארץ הקודש על עריה ובמיוחד ירושלים, היוותה השראה ליצירת מפות על ידי הקרטוגרפים, בשל מעמדה המיוחד בקרב היהדות, הנצרות והאסלאם. המפות נוצרו כאיור לכתבי קודש, כפריט עצמאי או כחלק אינטגרלי בתוך ספרי מסעות, ספרי גאוגרפיה ויומני צליינים.
מפות ארץ הקודש אינן מפות טופוגרפיות מדויקות והן מתארות באופן אומנותי את הארץ כפי שהיא הייתה מוכרת ומכילות בתוכן, בדרך כלל, ציורים או רישומים של ערים, נהרות, אנשים העוסקים במלאכתם, בעלי חיים, ספינות ומיניאטורות המתארות מסורות מכתבי הקודש ואלמנטים תנ"כיים, כגון מסלול יציאת מצרים, נדודי בני ישראל במדבר, נחלות השבטים וכן אלמנטים הקשורים לברית החדשה.

היסטוריה

המפה הקדומה ביותר שנשתמרה היא מפת מידבא - מפת פסיפס שנוצרה, לפי הסברה, בין המאה השישית והשמינית לספירה ומתארת גם את ארץ ישראל וירושלים. ידוע על מפות נוספות מהעת העתיקה שתיארו גם את ארץ ישראל ואולם לא נשתמרו עותקים מאלו. 
לאורך השנים נוצרו מפות רבות המוקדשות לארץ הקודש, בעיקר על ידי קרטוגרפים אירופאים שזכו להכרה בכל רחבי העולם, ביניהם, תלמי, פרנץ הוגנברג, אברהם אורטליוס, סבסטיאן מינסטר והיינריך בונטינג. תקופת הזוהר של מפות ארץ הקודש משויכת לתקופת הדפוס עד המצאת הקרטוגרפיה המודרנית (סוף המאה ה-15 ועד השליש הראשון של המאה ה-19 ומפות ז'קוטין) והן ברובן הדפסי עץ ותחריטי נחושת.
הודות להמצאת הדפוס, הופצו המפות הללו בכל רחבי אירופה הנוצרית ובהדרגה נעשה בהם שימוש גם בכתבים יהודיים, כגון הגדות של פסח ומהדורות של התנ"ך.

כיום

מפות ארץ הקודש נחשבות לפריט אספני מבוקש ביותר.  ערן לאור תרם את אוספו הפרטי לספרייה הלאומית והוא בסיס אוסף המפות שלה. 
למרות זאת אוסף הספרייה הלאומית לא נחשב בין האוספים המוסדיים או הפרטיים הגדולים בעולם, ומכיל  כ  1600 מפות בלבד, כאשר אוספים מוסדיים אחרים וגם אוספים פרטיים גדולים מגיעים לאלפי פריטים ואף למעלה מכך.
אוסף הספרייה הלאומית עבר ברובו תהליך דיגיטציה והועלה ברובו לאתר הספרייה הלאומית ומהווה מקור חשוב להתרשמות מפות ארץ הקודש בתקופת הדפוס.