google/wiki40b huggingface dataset:
סרג' קורשיא

ביוגרפיה

נולד בשנת 1958 במרוקו ועלה לארץ בשנת 1961. גדל בהרצליה פיתוח ובמונטריאול קנדה. בנם של ג'ורג' ומרסל קורשיא.
בגיל 19 חזר ארצה על מנת להתגייס לצה"ל כחייל בודד. התגייס בשנת 1977 ושירת בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים. השתחרר בדרגת סגן בשנת 1981. במהלך שירותו הסדיר השתתף במבצע ליטני. משרת במילואים מזה 37 שנים בהן מילא שורת תפקידי פיקוד. במהלך מלחמת לבנון הראשונה נפצע בקרב בפאתי ביירות. בשנת 2002 השתתף במבצע חומת מגן בתפקיד פיקודי כמפקד יחידה בדרגת סא"ל. השתתף במלחמת לבנון השנייה בתפקיד מפקד ההטסות של פיקוד הצפון בדרגת אל"ם. מזה כ- 5 שנים משרת כמפקד יחידת הקישור לעיר הרצליה מטעם פיקוד העורף בדרגת אל"ם.
עם שחרורו מצה"ל שירת במשטרת ישראל כקצין. בשנת 1988 מונה לתפקיד סמנכ"ל התאחדות סוכני הנסיעות והתיירות בישראל במשך 6 שנים. בשנת 1994 מונה למנכ"ל חברת כוח אדם למשך שנתיים וחצי. בשנת 1996 מונה כמנהל מפעל תכשיטים. משנת 2003 ניהל חברה פרטית הנותנת שירותי ניהול פרויקטים בתחום הנדל"ן.
בשנת 1998 החל את עשייתו הציבורית כיו"ר ועדת ביטחון במועצה המקומית כפר שמריהו בהתנדבות. נבחר כחבר מועצה מקומית כפר שמריהו וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2008. במקביל לכהונתו כיו"ר ועדת ביטחון, כיהן גם כיו"ר ועדות מכרזים, איכות הסביבה וביקורת. משנת 2014 מפקד יחידת הקישור לעיר הרצליה בפיקוד העורף.
בשנת 1998 הקים את יחידת המתנדבים של כפר שמריהו ורשפון - יחידת משמר הכפר, יחידה מבצעית 605. פיקד על היחידה עד לאחרונה.
עמוס תמם

ביוגרפיה

תמם גדל במשפחה מסורתית ממוצא תוניסאי. שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת הצנחנים, במהלך שירותו הוצב בחברון ביהודה ושומרון. הוא בוגר בית הספר לאמנויות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים, הוא החל את דרכו בעולם המשחק בשנת 2000 כחלק מההרכב המקורי של שלישיית "מה קשור" עם שחר חסון, עד לפרישתו מההרכב בשנת 2001.

בטלוויזיה

בשנת 2004, החל לשחק בסדרת הדרמה המוזיקלית של yes - "השיר שלנו", ובה שיחק במשך שתי עונות. כמו כן הנחה בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "סברס - תקרא תצליח" לעידוד קריאה בקרב בני נוער.
ב-2007 גילם שחקן כדורגל בסדרה "מסודרים" בערוץ 2 במסגרת "שידורי קשת". ב-2008 גילם את דמותו של אמיר, צעיר גרוש בן הציונות הדתית, בסדרה "סרוגים" ב-yes, והמשיך להופיע בה בעונה השנייה (2009–2010) והשלישית (2011). ב-2010–2011 גילם את איתי בסדרה "עספור".
ב-2011 שיחק תמם בתפקיד הראשי בסדרת האקשן של ערוץ 10 "אחת אפס אפס" בתור השוטר אריק ארבל. ב-2012 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "שביתה" ב-yes. בשנת 2013 הנחה את התוכנית "אקסטרים מייקאובר" בערוץ 10.
בשנת 2017 החל לשחק בסדרת הערפדים "ג'ודה", של HOT3, שיצר, כתב ומככב בה חברו לימי "מה קשור", ציון ברוך.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת הפשע "המדובב", של yes.

בקולנוע

תמם השתתף גם בסרט "גיבורים קטנים" בבימוי איתי לב. בשנת 2006 שיחק בסרטים "שלוש אמהות" (בבימוי דינה צבי ריקליס), "נוזהת אל-פואד" (בבימוי ג'אד נאמן), "סרט של משוטטים" (בבימוים של דוד דרזי ומעין רוגל) ו"עכשיו או לעולם לא" (סרט טלוויזיה ב"רשת").
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "טור אחד לחלום". ב-2013 שיחק בסרט הפעולה "כידון" בבימויו של עמנואל נקש.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד הראשי, עדי, בסרט "ילד טוב ירושלים", קומדיה רומנטית מאת רן אפלברג בבימוי רועי פלורנטין, לצד מיטל גל סויסה, מלי לוי ואוולין הגואל. באותה שנה שיחק את התפקיד של שימי, בעל אולם החתונות, היוצר קשר עם מיכל (נועה קולר) בסרט "לעבור את הקיר" בבימויה של רמה בורשטיין.
בשנת 2017 דיבב את הדמות הראשית בגרסה העברית של סרט האנימציה "פרדיננד". בשנת 2018 הופיע בתפקיד הראשי בסרטם של ארז מזרחי וסהר שביט "הלומים".

בתיאטרון

בשנת 2005 שיחק תמם בהצגה "מזריץ'", בבימויו של איציק ויינגרטן בתיאטרון "צוותא", ובהצגה "סופה" בבימויו יגאל עזרתי בתיאטרון העברי-ערבי. 
בשנת 2006 הופיע בהצגת הבידור "הגליל והתחתון", לצידם של השחקנים אוולין הגואל וניב רז. 

החל משנת 2010 תמם הוא שחקן "תיאטרון הקאמרי": ב-2010 הוא שיחק בהצגה "הבדלה", החל מ-2012 הוא מגלם את קזבלן בהפקה החדשה של התיאטרון, החל משנת 2014 הוא מגלם את דמותו של "סטנלי" בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון הבימה, ב-6 בנובמבר 2015 החל לככב במחזה "כבוד אבוד" לצד רותי אסרסאי, שרה פון שוורצה ומיכה סלקטר והחל מדצמבר 2016 מגלם תמם את "ניק ארנסטין" במחזמר "מצחיקונת" בכיכובה של מיה דגן ובבימויו של צדי צרפתי. 
בחנוכה 2017 הופיע במחזמר לילדים שלושת המוסקטרים ובהצגה איסמעיליה, בו זכה לשבחי הביקורת.
החל מ-2018 משחק בתפקיד אותלו בהצגה "אותלו" בתיאטרון הקמארי, וזכה לביקורות משבחות על תפקיד זה.
בשנת 2019 החל לשחק ב"קרוב יותר" לצידם של אנסטסיה פיין ששיחקה לצידו בסדרה ג'ודה, עוז זהבי ואנדריאה שוורץ ששיחקו לצידו בעספור .
תמם הוא הפרזנטור של חברת ההלבשה ML.

חיים אישיים

בספטמבר 2013 נישא לשחקנית טל נרובאי. ב-2017 נולדה לשניים בת, לאחר שחוו השניים לידה שקטה שנה קודם לכן.
היינץ לינדנר

קריירת מועדונים

לינדנר החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת המילואים של אוסטריה וינה, בה ערך 32 הופעות. בשנת 2010 קודם לסגל הקבוצה הבכירה וצבר בשורותיה 187 הופעות. בינואר 2015 היה לינדנר על סף מעבר לקבוצת הלה ליגה הספרדית קורדובה, אך העסקה לא יצאה לפועל בסופו של דבר. במקום זאת חתם בקבוצת איינטרכט פרנקפורט הגרמנית, שם שימש שוער משנה ללוקאס הרדצקי.
ב-13 ביוני 2017 חתם בגראסהופרס מליגת העל השווייצרית.

קריירה בינלאומית

לינדנר ערך את הופעת הבכורה שלו באוסטריה ב-1 ביוני 2012, במשחק הניצחון 3-2 מול אוקראינה במסגרת משחק ידידות. הוא נכלל בסגל הנבחרת האוסטרית לקראת טורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
ריצ'רד רייט (סופר)

ילדותו ונעוריו

ריצ'רד רייט, נכד לעבדים שחורי עור, נולד במטע במדינת מיסיסיפי בשנת 1908. אביו היה אריס ואמו מורה. ילדותו הייתה קשה. בראשונה עקרה משפחתו לעיר ממפיס במדינת טנסי, מקום בו זנח אביו את אמו לטובת אשה אחרת, והאם החלה לעבוד כטבחית כדי לכלכל את ילדיה. בתקופה זו שהה ריצ'רד זמן מה בבית יתומים. כשחלתה אמו נאלצו האם ושני ילדיה לעקור לעיר ג'קסון במדינת מיסיסיפי על מנת לחיות אצל אמה של האם. הסבתא, שהשתייכה לכנסייה האדונטיסטית, שלחה את ריצ'רד בהיותו בן 12 ללמוד בבית הספר של כנסייה זו. לאחר מכן למד שנים אחדות בבית ספר רגיל. בשנת 1924 בהיותו בן 16 פרסם רייט את סיפורו הראשון בעיתון מקומי. לאחר מכן עבד במספר עבודות כפיים והמשיך לפרסם סיפורים קצרים.

בארצות הברית

בשנת 1927 עבר רייט לשיקגו בה עבד כפקיד בדואר עד לתחילת השפל הגדול במהלכו נאלץ לעבוד בעבודות ארעיות שונות. בתקופה זו הצטרף רייט ל"מועדון ג'ון ריד" הפרו-סובייטי, שנקרא על שמו של העיתונאי האמריקאי ג'ון ריד ששהה ברוסיה בימי מהפכת אוקטובר וכתב עליה את ספרו הנודע "עשרת הימים שזעזעו את העולם". בהדרגה הפך רייט לקומוניסט מוצהר והצטרף למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. בשנת 1937 עבר רייט לניו יורק והיה אחד מעורכי עיתונה של מפלגת ה"דיילי וורקר" (Daily Worker). בשנת 1940 פרסם רייט את ספרו הראשון באורך מלא "יליד הארץ" (Native Son).
בשנת 1944 עזב רייט את המפלגה הקומוניסטית מאחר שהתאכזב מנוקשותה האידאולוגית ועל רקע התנגדותו למשפטי הראווה שנערכו בברית המועצות בתקופת הטיהורים הגדולים. זכורה אמרתו: "אני בעד קומוניזם, אבל קומוניזם שלי". בשנת 1945 הופיע ספרו בן כושים (Black boy), שבו תיאר את ילדותו ונערותו על רקע האפליה הגזעית בארצות הברית. הספר הופיע בתרגום עברי בשנת 1947.

בפריז

בשנת 1946 עקר רייט לפריז לאחר שהוזמן אליה על ידי ממשלת צרפת. בפריז חי כגולה פוליטי לאחר שבארצות הברית היה במעקב של ה-FBI. כן התאכזב מיחס הסביבה האמריקאית לנשואיו לשתי נשים לבנות בזו אחר זו.
בפריז נתקבל הסופר בברכה על ידי הממסד הספרותי והאינטלקטואלי, ויצר קשרי ידידות עם הסופר אלבר קאמי והפילוסוף ז'אן פול סארטר. בשנת 1947 קיבל רייט אזרחות צרפתית. הוא יצא למסעות למדינות אירופה, אפריקה ואסיה ששימשו רקע לספריו התעודיים.

מותו

בשנת 1955 סיקר רייט את ועידת באנדונג והעלה את רשמיו ממנה בספר "מסך הצבע" (The Color Curtain). בביקורו בגאנה (אז "חוף הזהב") בשנת 1957 לקה רייט בצורה כרונית של דיזנטריה, ממנה לא החלים למרות טיפולים רבים ומצבו המשיך להדרדר. ריצ'רד רייט נפטר בפריז מהתקף לב בשנת 1960 בהיותו רק בן 52 ונקבר בפר לשז שבפריז.
מתאבן

אטימולוגיה

בישראל יש המכנים מתאבנים "מזטים" (מבוטא לעיתים מַזֵטים ולעיתים מֵזֵטים) - נגזר כריבוי כפול של צורת הריבוי בערבית "מזאת" (مزات), שנגזרה מהמילה הפרסית "מזה" (במשמעות: טעם, חטיף). 
בארצות הבלקן מתאבנים מכונים "מֶזֶה" או שמות דומים, שהתגלגלו מן הערבית לשפות השונות דרך הטורקית העות'מאנית, לשון האימפריה העות'מאנית ששלטה בבלקן. אצל יהודי תימן המתאבן מכונה "מזה", זה מופיע בשולחן השבת של הג'עלה ליד הערק או הקוניאק, אחרי ששותים, מה"מזה" טועמים.
הרומאים קראו למתאבן כמו גם למנה הראשונה בארוחה מרובת מנות, גוסטאטיו.

מתאבנים בעולם

בספרד מתאבנים הנלווים למשקה מכונים "טאפס" (tapas - מכסים/צלוחיות) ובחבל הבאסקים הטאפסים מכונים "פינצ'וס", ביניהם: נקניקי חזיר, גבינות, פירות ים. מקובל מפגש בשעות אחר-הצהרים או בסיום יום העבודה לארוחת טפאס בטאפס-בר, האורכת כשעה וכוללת משקה-שניים ושתיים-שלוש צלוחיות מתאבנים, הן כמנהג חברתי והן כיוון ששעת ארוחת הערב מאוחרת מאוד, בסביבות 22:00.
באיטליה מתאבנים מכונים "אנטיפסטי" (antipasti - לפני הארוחה). הם כוללים מגוון מאכלים, לרבות ברוסקטה, ירקות, גבינות ונקניקים, אך בישראל אומץ המונח "אנטיפסטי" באופן בלעדי לתיאור ירקות קלויים או צלויים (בדרך כלל חציל, קישוא, בטטה, פלפל, בצל ושום), המוגשים במסעדות כמנת פתיחה.
בארצות סקנדינביה מקובלים מתאבנים של כריכים פתוחים.
בארגנטינה מקובל להגיש כמתאבנים אמפנדס (מאפה ממולא), כריכים תלת-קומתיים ("סנדוויצ'ס דה מיגה"), ומטמברה - גלילות בשר ממולא.
במזרח הרחוק מוגשים בדרך כלל: מרקים שונים (כגון: מרק תירס, מיסו וטום יאם), אגרול, סושי, מאקי-סושי, פירות ים, סשימי, טמאגו, ודים סאם.

בישראל

מתאבנים ביתיים בישראל עשויים לכלול סלטים מסוגים שונים לצד לחם או פיתות, גבינות, נקניקים, ירקות חתוכים ומִטִבּל, דג מלוח, בורקס. 
במסעדות מזרחיות המתאבנים הם פיתות וסלטים, חלקם מהמטבח הערבי והבלקני כמו חצילים בצורות הכנה שונות ומטבוחה וחלקם סלטים המקובלים בישראל שמקורם אינו מזרחי, כמו קולסלאו, סלט ביצים וסלט מיונז. 
באולמות אירועים רבים מוגשים מתאבנים בשלב קבלת הפנים, מנות מוקטנות בגודל נגיסה או שתיים המוגשות בצלוחיות או קעריות קטנות, בין השאר שיפודי בשר/ירקות/דגים או מזון "אצבעות" כגון טורטייה ממולאת, עלה גפן ממולא אורז, סושי ועוד.
הרטה מילר

חייה

מילר נולדה בניצקידורף שבמחוז טימיש בחבל באנאט ברומניה, שחלק מתושביו - השוואבים של באנאט - דוברי גרמנית. סבה מצד אביה היה איכר אמיד וסוחר, אך אדמותיו הופקעו על ידי השלטונות הקומוניסטיים ברומניה. אביה שירת בימי מלחמת העולם השנייה בוואפן אס.אס. ואחרי המלחמה התפרנס כנהג משאית. אמהּ נשלחה אחרי המלחמה לכמה שנים למחנה עבודת פרך באוקראינה.
לאחר שסיימה בית ספר תיכון, למדה מילר באוניברסיטת טימישוארה ספרות גרמנית וספרות רומנית.
בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים סבלו הגרמנים ברומניה לא רק דיכוי כלכלי, תרבותי ושלילת זכויות אדם שונות בדומה לשאר תושבי המדינה, אלא גם מהתנכלויות על בסיס לאומי, ובמיוחד על רקע עלייה חסרת תקדים במספר בקשות ההגירה למכורתם, גרמניה (אז גרמניה המערבית), שבה קם משטר דמוקרטי לאחר מלחמת העולם השנייה.
החל בשנת 1976 עבדה מילר כמתרגמת במפעל למכונות, אך פוטרה כעבור שלוש שנים כשסירבה לשתף פעולה עם המשטרה החשאית הרומנית, הסקוריטטה, שניסתה לגייסה כסוכנת בשל קרבתה ל"קבוצת פעולה באנאט" (Aktionsgruppe Banat), התארגנות של אינטלקטואלים גרמנים מקומיים נונקונפורמיסטים שבעלה היה חבר בה. לאחר פיטוריה התקיימה מעבודות מזדמנות בבתי ספר ובגני ילדים וממתן שיעורים פרטיים בגרמנית.
ספרה הראשון, "Niederungen", ראה אור ברומניה בשנת 1982, והיה נתון לצנזורה כמו שאר הפרסומים במדינה בתקופה זו. בשנת 1987 היגרה מילר לגרמניה המערבית יחד עם בעלה, הסופר ריכרד וגנר. בשנים שלאחר מכן התארחה כסופרת אורחת באוניברסיטאות שונות בגרמניה ומחוצה לה. בשנת 2005 הייתה פרופסורית אורחת באוניברסיטה החופשית של ברלין, ומאז היא מתגוררת בעיר. מאז שנת 1995 היא חברה באקדמיה הגרמנית ללשון ולשירה.
ממשלת גרמניה המליצה עליה לוועדת פרס נובל לספרות בשנת 1999 ופעם נוספת בשנת 2008.
רוג

ביוגרפיה בדיונית

קיימות כמה גרסאות לגבי עברה של רוג; חלק טוענים שהיא ברחה מאביה וחלק טוענים שהיא אפילו לא הכירה אותו כי הוא עזב אותה כשהייתה תינוקת. רק 20 שנה לאחר שדמותה התגלתה, נחשף שמה האמיתי של רוג, אנה מרי.
אחד האירועים ששינו את אופיה הוא מגע עם נער בשם קודי רובינס. השניים גדלו ביחד. במהלך פלרטוט, רוג נגעה בקודי, מה שגרם לו לנזק בלתי הפיך.
טירת ניאסוויז'

היסטוריה

לאורך השנים הייתה בלארוס צומת חשוב בהיסטוריה של אירופה. השטח היה חלק מרוס של קייב, נסיכויות רוסיות של ימי הביניים, הדוכסות הגדולה של ליטא, פולין, האימפריה הרוסית, ברית המועצות ומאז 1991 היא שוכנת ברפובליקה העצמאית של בלארוס. כתוצאה מכך, המקום שכן במרכז הדרכים בין מזרח לבין מערב מההיבט ההיסטורי, התרבותי, הפוליטי, הצבאי והדתי.
משנת 1523 ועד לשנת 1939 שלטה במתחם משפחת רדזיוויל שהייתה אחת ממשפחות האצילים של אירופה החל מהמאה ה-15. הם שלטו בשטחים שונים בליטא ופולין ומשנת 1518 היו נסיכי האימפריה הרומית הקדושה. המקום היה למעונה הרשמי של המשפחה החל משנת 1513. לפני הטירה, היה במקום בית-אחוזה שבו התגורר הנסיך מיקולאי רדזיוויל שהיה קנצלר ליטא ווויווד וילנה. הנסיך היה פרוטסטנטטי ולכן המתחם נחשב למרכז פרוטסטנטי חשוב בתקופת הרפורמציה. בשנים 1582-1604 החלה בניית הטירה, ובציור משנת 1604 ניתן לראות את הטירה והביצורים סביבה. הטירה שרדה עד היום בצורתה המקורית, ומבנים נוספים נוספו סביבה, כאשר בשנת 1650 התווספו הגלריות. בשנת 1706 נכבדה הטירה בידי השוודים שהרסו את הביצורים. בשנים 1732-1758 שוקם האזור על ידי אדריכלים מקומיים ומאירופה המערבית. במאה ה-19 לא הייתה הטירה מאוכלסת עד שהבעלות בה עברה לאנטוני רדזיוויל ואשתו. הם חידשו את החלקים הפנימיים של הטירה במהלך 1881-1886 והוסיפו מרפסת בסגנון נאו-גותי. הם גם תכננו ובנו פארק סביב הטירה. ב-1939 השתלטה הממשלה הסובייטית על הטירה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הקימו הנאצים בית חולים צבאי במתחם. החל משנת 1945 ועד לשנת 2001 פעל במקום בית-הבראה.

יהודים בניאסוויז'

קיימות עדויות לכך שיהודים התגוררו בעיר שבסביבת מתחם הטירה כבר במאה ה-16. ליהודים היו זכויות זהות לאלה של יתר תושבי העיר, אך מבחינה משפטית הם היו כפופים למשפחת רדזיוויל. בשנת 1589 פרסם רדזיוויל הנחיות שביניהן הוראה כי על היהודים להתגורר במתחם מיוחד (גטו) ולסגור את שעריו בלילות. בשנת 1688 בהתאם להחלטת המלך יאן סובסקי נאסר על היהודים לשאת משרות ציבוריות ולכבות מיסים בזמן הירידים. הקהילה הייתה בין העשירות בקהילות ליטא, ובשנת 1897 התגוררו במקום 4,687 יהודים - יותר ממחצית האוכלוסייה שמנתה 8,459 תושבים. ב-30 באוקטובר 1941 נרצחו כ-4,000 יהודי העיר והנותרים רוכזו בגטו. ב-22 ביולי 1942 התקוממו היהודים ורובם נהרגו. הנותרים ברחו ליערות והמשיכו בפעילות נגד הנאצים.
נערתו ששת

תקציר העלילה

וולטר ברנס (קארי גרנט) הוא עורך ראשי בעיתון "מורנינג פוסט". הוא היה נשוי להילדגרד ("הילדי") ג'ונסון (רוזלינד ראסל) שהייתה עיתונאית בכירה תחת פיקודו. הנישואים לא האריכו וזמן קצר לאחר גירושיהם היא מגיעה למשרד העיתון ומבשרת לוולטר כי היא מאורסת לסוכן ביטוח בשם ברוס בלדווין (ראלף בלאמי). היא רוצה כעת לחיות חיים שקטים ולהקים משפחה וכעת היא עומדת לנסוע ברכבת עם ברוס ואמו לאולבני.
וולטר עדיין מאוהב בהילדי ועושה הכל כדי לחבל בקשר שלה עם ברוס. הוא יודע שעיתונאות היא עדיין בדמה ומפתה אותה לכתוב כתבה אחרונה בקשר לרוצח ארל ויליאמס המואשם ברצח שוטר ועומד להיות מוצא להורג. הילדי מגיעה לחדר העיתונאים בבניין המשטרה ובעזרת שוחד מצליחה לקבל ראיון עם האסיר ויליאמס. בינתיים מעכב וולטר את ברוס, קונה ממנו פוליסת ביטוח שולח את עוזרו הגונב את ארנקו ומשתיל עליו את שעונו. ברוס נעצר באשמת גניבה ומשוחרר בערבות וא"חכ נעצר שוב באשמת הטרדה מינית של בחורה שנשלחה למשימה זו על ידי וולטר.
בינתיים בורח ויליאמס וכל המשטרה מחפשת אחריו. הוא מגיע לחדר העיתונאים בו נמצאת הילדי לבדה וכבר יש לה סקופ רציני. היא מתחילה לתקתק כתבה ולא שמה לב לברוס המגיע לחדר ומבקש ממנה לעזוב. הוא מסיק את המסקנות ועוזב. בינתיים מגיעים לחדר וולטר ואמו של ברוס שוולטר מבקש מעוזרו לסלקה בכוח.
למקום מגיעים ראש העיר והשריף. הם חייבים להוציא להורג את ויליאמס כפי שהתחייבו לבוחריהם ומסתירים את העובדה שקבלו מכתב דחייה מהמושל ושיחדו את השליח שיבוא שוב רק לאחר ההוצאה להורג. וולטר והילדי מסתירים את ויליאמס בשולחן כתיבה בחדר אך השריף מגלה אותו והם נכבלים באשמת הסתרת ויליאמס ו"חטיפת" גב' בלדווין אך לאחר שמגיע שוב השליח ומגלה את פרשת השוחד הם נאלצים לשחרר אותם. כל הפרשה היא סקופ ענק ולאחר שהילדי גומרת לתקתק במכונת הכתיבה היא מסכימה להצעתו של וולטר להתחתן שוב ולצאת לירח דבש.
ז'יל בנשואה

חייו

בנשואה נולד כנראה במונס, בנם של ז'אן ויוהנה דה בנש, שייתכן ומוצאם מן העיר בנש (Binche) הסמוכה; פירוש השם בנשואה הוא "בן העיר בנש". אביו היה יועץ לדוכס גיום הרביעי מאינו, והיה גם נושא משרה בכנסייה במונס. אין ידיעות על ז'יל עד 1419, אז התמנה לנגן עוגב בכנסיית סן וודרו במונס. ב-1423 עבר להתגורר בליל. ייתכן שבסביבות הזמן הזה שירת כחייל אצל הבורגונדים, או אולי אצל רוזן סאפולק האנגלי, כפי שמשתמע משורה במוטט שיוהנס אוקכם כתב לזכרו בעת מותו.
סמוך לסוף שנות ה-20 של המאה ה-15 הצטרף בנשואה לקאפלת החצר של דוכסות בורגונדיה וב-1431, כשכתב את המוטט Nove cantum melodie, היה לפי כל הסימנים זמר בחצר הדוכס, כיון שהטקסט של המוטט עצמו מונה את כל 19 הזמרים.
בנשואה פרש ועבר להתגורר בסואן (Soignes), ככל הנראה עם פנסיה נכבדה, גמול על שנים ארוכות של שירות מצוין בחצר הבורגונדית.

מוזיקה והשפעה

רבים רואים בבנשואה את מלחין המלודיה המעולה ביותר במאה ה-15, שחיבר קווים מעוצבים בקפידה, נוחים לשירה ונקלטים בנקל בזיכרון. נעימותיו הופיעו בהעתקים עשרות שנים אחרי מותו ושימשו לא פעם כמקורות לחיבור מיסה של מלחינים מאוחרים יותר. רוב יצירותיו, אפילו מוזיקת הקודש שבהן, פשוטות ובעלות מתווה ברור, עד כדי צמצום סגפני, לעיתים; קשה להעלות על הדעת ניגוד רב יותר מזה שבין כתיבתו של בנשואה למורכבות הקיצונית של הארס סובטיליור מן המאה ה-14. רוב שיריו החילוניים הם בצורת רונדו, שהייתה לצורת השיר הנפוצה ביותר במאה ה-15. בינשואה, מכל מקום, נמנע על פי רוב מכתיבה סטרופית ונהג לעצב את המלודיה שלו בלי קשר לסכימת החריזה של בתי השיר.
בנשואה כתב מוזיקה לחצר הדוכס, שירי אהבה ואבירות חילוניים, מן הסוג שדוכסי בורגונדיה ציפו לו ושהיה, כמסתבר, אהוב עליהם.
London Calling

הפקה

האלבום הווה את פריצת הדרך הבולטת של הלהקה, ומאז פרסום האלבום הפכה מוכרת ביותר.
לצד פאנק רוק סטנדרטי, מאופין האלבום בקשת רחבה של סגנונות מוזיקליים ביחס לאלבומי הלהקה הקודמים, עם אלמנטים של פופ, רוקבילי, רית'ם אנד בלוז, סקא, ורגאיי.
האלבום, שהיה האלבום השלישי של הקלאש, נחשב על ידי רבים כפסגת היצירה של הלהקה ונחשב גם כאחד מאלבומי הרוק הטובים ביותר בהיסטוריה של הרוק. מגזין הרוק האמריקאי רולינג סטון בחר בסוף שנת 1989 באלבום, כטוב ביותר בשנות השמונים (אף על פי שהאלבום יצא בדצמבר 1979. המגזין נאחז בעובדה שבארצות הברית יצא האלבום בינואר 1980). בנוסף, מדורג האלבום במקום השמיני ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין. שמו של האלבום ושל שיר הנושא באלבום נלקחו ממילות הפתיחה בתוכנית של ה-BBC והזכירו את פתיחת שידוריו של שדר הרדיו האמריקאי אדוארד מורו ששידר לארצות הברית מלונדון המופצצת במלחמת העולם השנייה. בהתאם לכך, שיר הנושא הוא בעל אופי אפוקליפטי ומנבא שואה גרעינית, עידן קרח חדש, שטפון ורעב. האלבום היה כפול, וכאמור, נמכר במחיר של אלבום רגיל. חברת התקליטים של הקלאש רצתה שיהיה זה אלבום רגיל כדי שיהיה אפשר להוציאו מהר לשוק, אך הלהקה והמפיק דרשו להמשיך לעבוד ובסופו של דבר ניצחו בוויכוח.
באלבום ניכרות השפעות חזקות של הרוק האמריקאי הבסיסי. הקלאש נחשפו ביתר שאת למוזיקה הזו בשני סיבובי הופעות שערכו בארצות הברית במהלך שנת 1979. סיבוב ההופעות הראשון שלהם בארצות הברית שהיה קצר ונערך במשך שלושה שבועות בפברואר 1979 נקרא פרל הארבור והלהקה אירחה בכל הופעותיה את אומן הרוק הוותיק בו דידלי. שיאו של מסע ההופעות היה באולם הפלאדיום בניו יורק שבו נכחו כל "המי ומי" של הרוק האמריקאי וכל המבקרים החשובים שיצאו מגדרם בתשבחות להופעה האנרגטית של הקלאש. הסיבוב השני היה בחודשים ספטמבר ואוקטובר באותה שנה וגם הוא היה מוצלח מאוד. בעקבות הופעות אלו הכניסה הלהקה לאלבום גרסאות כיסוי לשירים אמריקאים ישנים כמו: "Brand New Cadillac" ,"Revolution Rock" ו-"I Fought the Law" (רק בגרסה האמריקאית של האלבום). כמו כן, ניכרות באלבום גם השפעות חזקות של רגאיי וסקא. כל השירים המקוריים באלבום נכתבו, כמו בשני האלבומים הראשונים, על ידי הצמד הקבוע סטראמר וג'ונס חוץ משיר אחד - "The Guns of Brixton" שהיה אחד מלהיטי האלבום ונכתב על ידי סימונון. מילות השיר תוקפניות במיוחד והשיר מתחיל במילים:
When they kick at your front door
How you gonna come
With your hands on your head
Or on the trigger of your gun
עוד להיטים גדולים באלבום היו השירים "Train in Vain" ו-"Clampdown". למרות הפרסום הרב שזכה לו האלבום, הצלחתו המסחרית לא הייתה כה גדולה. בבריטניה הוא הגיע למקום התשיעי במצעדי המכירות ובארצות הברית רק למקום ה-27.
עטיפת האלבום היא הומאז' לעטיפת אלבומו הראשון של אלביס פרסלי, "Elvis Presley".
בתקופה שלפני אולימפיאדת לונדון (2012) ובמהלך המשחקים, הרבו אמצעי התקשורת בישראל ובעולם להשתמש בביטוי "London Calling" בהקשר של ההתעניינות העולמית הרבה במשחקים.
עמר מוסא

עַמְר מוּסָא (בערבית: عمرو موسى, בעברית נהגה שמו לפעמים בטעות כ"עמרו מוסא"; נולד ב-10 במרץ 1936 בקהיר) הוא מדינאי ופוליטיקאי מצרי. בתפקידו האחרון היה מזכ"ל הליגה הערבית, מאז נבחר לתפקידו בחודש מאי 2001 ועד לסיום תפקידו ביוני 2011. בין שאר תפקידיו היה גם שר החוץ בממשלת מצרים ואף שירת כדיפלומט בשירות החוץ המצרי.

קורות חייו

מוסא הוא בנו של מוחמד מוסא, שהיה חבר הפרלמנט המצרי. מוחמד מוסא למד בצרפת בשנות ה-20 ובעת שהייתו שם נולד לו בן בשם פייר. פייר הוא אחיו-למחצה של עמר מוסא.
מוסא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קהיר. עם סיום לימודיו החל לעבוד בשירות החוץ של מצרים עד לפרישתו מתפקיד שר החוץ. החל משנת 1967 שימש כשגריר מצרים בהודו, ובשנת 1990 נבחר לשגריר מצרים לאומות המאוחדות. בשנת 1991 הוא מונה לתפקיד שר החוץ בממשלת עאטף צדקי, ונותר בתפקידו זה עד שנת 2001.
בעת כהונתו כשר החוץ בממשלת מצרים מתח מוסא ביקורת על מדיניות החוץ של ארצות הברית ועל אופי יחסיה עם ישראל. מבקרי משטרו של הנשיא חוסני מובארכ במצרים טוענים כי מינויו של מוסא למזכיר הליגה הערבית נעשה ביוזמת נשיא מצרים כדי להרחיקו מעין הציבור, לאחר שזכה לאהדה אישית רבה בדעת הקהל המצרית. אהדתו בציבור הייתה כה גבוהה עד שבשנת 2000 צעד בראש מצעד הפזמונים במצרים שירו של שעבאן עבד אלרחים ששמו: "אני שונא את ישראל... אני אוהב את עמר מוסא". בשנת 2004 חתמו עשרות אלפים על עצומה ברשת האינטרנט הקוראת למוסא להתמודד בבחירות לנשיאות מצרים בשנת 2005, אולם מוסא לא הגיב לקריאה. בעת פורום דיוני דוחא, בשנת 2006, אשר שודרו ברשת ה-BBC, נשאל מוסא באשר לתקוותיו לזכות בנשיאות מצרים. מוסא לא השיב ישירות לשאלה, וענה רק כי הוא מקווה להמשיך את שרשרת ההצלחות שהושגו תחת הנהגתו בליגה הערבית, עד לתום כהונתו.
ביוני 2010 ביקר מוסא ברצועת עזה, זמן קצר לאחר פרשת המשט לעזה. היה זה הביקור הרשמי הראשון של נציג הליגה הערבית לאחר עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה ב-2007. בביקור אמר מוסא שהליגה הערבית תבקש ממועצת הביטחון להסיר את הסגר על רצועת עזה.
בראשית קיץ 2011 סיים מוסא את תפקידו כמזכ"ל הליגה הערבית בו כיהן בעשור האחרון והעביר אותו למחליפו נביל אל ערבי שהיה עד לאחרונה שר החוץ של מצרים במסגרת המהפכה שעברה על המדינה.
מוסא התמודד במסגרת הבחירות לנשיאות מצרים (2012), אשר נערכו ב-23–24 במאי 2012. הוא קיבל 2,588,850 קולות, שהם 11.13% מכלל הבוחרים, סיים במקום החמישי, ולא עלה לסיבוב השני של הבחירות.
סיאט

היסטוריה

סיאט נוסדה על ידי שליט ספרד פרנקו בשנת 1950 במטרה לייצר כלי רכב לתושבי ספרד. אולם, מיד לאחר הדחת פרנקו והפיכת ספרד לדמוקרטיה, הבינה סיאט כי היא לא תשרוד ללא שותף כלכלי חזק. בתחילה הייתה סיאט שותפות לייצור רכב של ממשלת ספרד ושל פיאט האיטלקית. השותפות יצרה תחת רישיון את דגמי פיאט השונים (ביניהם 124 ו-127 הפופולריים). בסוף שנות ה-70 השתלטה פיאט על היצרן הספרדי. ההשתלטות החזיקה מעמד שנים מעטות בלבד ובשנת 1981 רכשה שוב ממשלת ספרד את החברה והחלה לייצר דגמים עצמאיים. ב-30 בספטמבר 1985 חתמה החברה על הסכם שיתוף פעולה טכנולוגי ושיווקי עם קבוצת פולקסווגן והחלה לייצר את הדגמים איביזה ומאלאגה. דגמים אלו היו מבוססים על מנועים בנפחים 1.2 וכן 1.5 ליטר אשר תוכנן על ידי חברת פורשה הידועה. בשנת 1986 הפכה קבוצת פולקסווגן למחזיקת המניות העיקרית וב- 1990 השלימה את השתלטותה על החברה והקימה במרטורל ליד ברצלונה מפעל חדיש בו החלו לייצר מכוניות סיאט שהיו מבוססות לחלוטין על פלטפורמה של פולקסווגן. לדוגמה, סיאט איביזה חולקת את הפלטפורמה שלה יחד עם הפולו של פולקסווגן ועם הסקודה פאביה, המיי זהה לפולקסווגן אפ!, ומיניוואן האלהמברה זהה לפולקסווגן שאראן. יתרה מכך, סיאט אף מייצרת עבור פולקסווגן מכוניות במפעל במרטורל, כגון דגמי הפולו. המפעל המתקדם במרטורל הוא מהחדישים ביותר בקבוצת פולקסווגן. לדוגמה, במפעל זה פותח ועוצב ה-Q7 של אודי.
ייבוא מכוניות לישראל מבוצע על ידי חברת צ'מפיון מוטורס ובמקביל על ידי קל אוטו.

תדמית

החל מסוף שנות ה-90 מכוונת סיאט לפלח הלקוחות הצעיר תוך ייצור מכוניות בעיצוב ספורטיבי, צעיר וחדשני. לשורות היצרן הספרדי גויס המעצב האיטלקי וולטר דה-סילבה, ממעצבי הרכב הבולטים באירופה] ומי שעמד בראש סדנת העיצוב של אלפא רומיאו והיה אחראי לעיצובם של ה-156 וה-166. בין הדגמים החדשים שעוצבו על ידיו הם דגמי האלתיאה, הטולדו והאיביזה החדישים.

ספורט מוטורי

מאז השתלטותה של פולקסווגן ב-1990, סיאט הגבירה את נוכחותה בספורט המוטורי העולמי. דבר זה נעשה בעיקר בעקבות תוכניתה של פולקסווגן למצב את סיאט כמותג ספורטיבי אשר ימשוך את הדור הצעיר של הנהגים.
הניסיון הרציני הראשון של סיאט להשתתף באליפות העולם בראלי החל עם האיביזה 1.6 ליטר הרגילה בעלת הנעה קדמית. האיביזה איפשרה לחברה להתחיל לבנות את הניסיון שלה בעולם הראלי והוצגה לראשונה במספר אליפויות אירופאיות.
פאוסטוס קורנליוס סולה

פאוסטוס קורנליוס סולה (בלטינית: Faustus Cornelius Sulla;‏ ? - 40 לספירה) היה מגיסטראט רומאי אשר שימש כקונסול בשנת 31 לספירה.

ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע על חייו. הוא היה בנו של לוקיוס קורנליוס סולה, אשר היה נכדו של הדיקטטור המפורסם בעל אותו השם ושימש כקונסול בשנת 5 לספירה. אמו הייתה סקסטיה, נצר למשפחת הסקסטיי. היה לו אח צעיר בשם לוקיוס קורנליוס סולה פליקס, אשר שימש כקונסול בשנת 32. 
סולה נישא לדומיטיה לפידה הצעירה בתם של לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס ושל אנטוניה הזקנה. הנישואים נערכו ככל הנראה זמן קצר לאחר שדומיטיה לפידה התאלמנה מבעלה הראשון מרקוס ולריוס מסאלה ברבאטוס הוי אומר בין 20 ל-23 לספירה. נולד להם בן אחד פאוסטוס קורנליוס סולה פליקס, אשר נישא לקלאודיה אנטוניה, בתם של קלאודיוס ואליה פאיטינה. בשנת 31 נבחר סולה כקונסול סופקטוס לצד סקסטוס טדיוס ולריוס קאטולוס. הוא נפטר באזור שנת 40. אשתו נישאה מאוחר יותר לאפיוס יוליוס סילאנוס.