ג'לי רול מורטון

שנים ראשונות

מורטון נולד בניו אורלינס למשפחה קריאולית, אביו היה ממוצא צרפתי ואמו אפרו-אמריקאית, הוריו לא נישאו רשמית והשם "מורטון" הוא שמו של אביו החורג. בגיל 14 כבר ניגן פסנתר בבית בושת וגר עם סבתו האדוקה, שגירשה אותו לבסוף מביתה כאשר גילתה שהוא מנגן "מוזיקה שטנית". הכינוי "ג'לי רול" (שפירושו המילולי לחמנייה בריבה) הוענק לו, לפי אחת הטענות, על ידי היצאניות. ב-1904 נדד ברחבי דרום ארצות הברית, כשהוא משתתף במופעי מינסטרל (סוג של וודוויל, המערב הצגות קומדיה ומוזיקה ובו הופיעו לבנים מחופשים לאפרו-אמריקאים באופן גרוטסקי). בתקופה זו הלחין כמה מהסטנדרטים המוקדמים ביותר של הג'אז כגון Jelly Roll Blues ו-King Porter Stomp. ב-1910 הגיע לשיקגו וב-1911 לניו יורק, שם הפך לנגן פסנתר סטרייד (Stride Piano) וניגן לראשונה בלוז בצפון ארצות הברית. בשנת 1915 הדפיס את התווים של Jelly Roll Blues והלחן הפך בכך ללחן הג'אז הראשון שהודפס מעולם. ב-1917 הופיע בקליפורניה עם להקת ביג בנד והטנגו שהלחין The Crave הפך ללהיט בהוליווד. הוא גויס לתקופה קצרה עקב מלחמת העולם הראשונה אך שוחרר כעבור זמן קצר.

שיקגו וניו-יורק

ב-1923 השתקע בשיקגו והחל לשווק את המוזיקה שלו בדפי תווים וסרטים מנוקבים (piano rolls) עבור פסנתר מכני, סוג של תיבת נגינה משולבת בפסנתר המנגן באופן אוטומטי את המוזיקה המנוקבת בסרט. כמו כן הקליט תקליטים כסולן ויחד עם להקה. ב-1926 החתימה אותו חברת התקליטים הגדולה ביותר בארצות הברית באותה עת, ויקטור טוקינג משין. חברת התקליטים מימנה הקמת תזמורת קבועה בשם Jelly Roll Morton & His Red Hot Peppers. בתזמורת ניגנו נגנים רבים שהיגרו לשיקגו מניו אורלינס ורמתה הייתה גבוהה.
ב-1928 נשא לאשה את מייבל ברטרנד ועבר לניו יורק. בניו יורק לא הצליח לשחזר תזמורת ברמתה של ה-Red Hot Peppers והתמקד בעיקר בנגינת סולו ובשלישייה עם קונטרבס ותופים. בניו יורק ניגן עם נגנים רבים, שהיו אז בתחילת דרכם בהם ארטי שו וסידני בשה וניהל אורח חיים ראוותני. בשל השפל הגדול בארצות הברית לא חודש חוזה ההקלטות שלו והוא נאלץ להתקיים מעבודות מזדמנות כסוכן הימורים ואיש מכירות נודד. ב-1934 קיבל תוכנית ברדיו והופיע עם פלטשר הנדרסון ובני גודמן.

וושינגטון DC

ב-1935 עבר לוושינגטון DC וניהל מועדון מוזיקה. ב-1938 שמע את נגינתו חוקר הפולקלור אלן לומקס והזמין אותו להקליט מספר ראיונות על המוזיקה שלו עבור ספריית הקונגרס. הראיונות במהלכם מורטון מסביר את המוזיקה החדשה ומדגים בנגינה בפסנתר התארכו לכדי למעלה משמונה שעות הקלטה. החשיבות ההיסטורית של הקלטות אלה רבה ביותר כיוון שהן מתעדות את היווצרות הג'אז מכלי ראשון. עם זאת אמינותם של הסיפורים שמספר מורטון מוטלים בספק כיוון שהוא נטה להדגיש את מקומו בבסיס היצירה של הג'אז, תוך "ניפוח" תרומתו לכל התפתחות הג'אז בניו אורלינס. ההקלטות, שפורסמו בשמונה CD ב-2005 זכו בפרס גראמי וזיכו את מורטון, 64 שנים לאחר מותו, בפרס גראמי למפעל חיים.
בין 1938 ל-1939 נפגע מורטון בקרב סכינים שהתרחש במועדון אותו ניהל. בית חולים "ללבנים בלבד" סירב לטפל בו והוא נאלץ לפנות לבית חולים ברמה ירודה שלא טיפל בפצעיו כהלכה. עקב כך סבל מחוסר נשימה כרוני בהמשך חייו. הוא נפטר כתוצאה מהתקפת אסתמה בלוס אנג'לס, בעת ששהה שם להופעות.

הוקרה והתייחסות תרבותית

בברודוויי הועלו שתי הצגות מוזיקליות על חייו, Jelly Roll ו- Jelly's Last Jam. 
הוא מופיע כדמות בסרט מ-1998 "אגדת הפסנתרן", בגילומו של השחקן קלרנס ויליאם השלישי, כמי שעולה לאנייה בה מנגן הפסנתרן האגדתי "1900" (שנולד וגדל בה ומעולם לא ירד לחוף) על מנת להתחרות עמו בנגינה. בסרט הוא מנגן שלושה מהלחנים הידועים של מורטון בזה אחר זה: Big Foot Ham, The Crave ו-Finger Buster.
ב-1963 נבחר על ידי מבקרי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז. הוא נכלל גם בהיכל התהילה של הרוקנרול ובהיכל התהילה של מדינת לואיזיאנה.