בית חולים פסיכיאטרי

בית חולים פסיכיאטרי (או "מרכז בריאות נפש") הוא בית חולים שמטופלים בו חולים במחלות נפש (שפעמים רבות מלוות בתסמינים פיזיים). בתי חולים פסיכיאטריים מספקים להם טיפול יומי במרפאות החוץ או אשפוז באחת מהמחלקות המתאימות.

הטיפול במחלקות פסיכיאטריות

עיקר הטיפולים במחלקות הפסיכיאטריות (בין אם באשפוז מלא או יומי) הוא תרופתי ופסיכותרפויטי (שיחות). טיפולים אחרים שניתנים בבתי חולים פסיכיאטרים ובמחלקות פסיכיאטריות הם קשירה, הכנסה לחדר הרגעה, וטיפול בנזעי חשמל. טיפולים אפשריים נוספים הם ריפוי בעיסוק, טיפול באמנויות, טיפול בעזרת בעלי חיים ועוד.

היסטוריה

בתי המחסה הראשונים קמו החל מהמאה ה-16, כשיטה להרחיק מן החברה אנשים בעלי התנהגות בעייתית שלא היו מסוגלים לדאוג לעצמם. מרביתם, שנקראו לרוב "בתי מחסה" או "בתי משוגעים", נראו כמחנות צפופים ומלוכלכים, שיושביהם חיו ומתו בתנאי זוהמה ואכזריות.

בתי המחסה הראשונים

בשנת 1547 הכריז המלך הנרי השמיני על מנזר מריה הקדושה מבית לחם (St. Mery of Bethlehem) כעל בית מחסה.
השם התקצר ל"בתלם" - Bedlem (ומהווה באנגלית, מאז 1522, כינוי לבית משוגעים). המקום היה ידוע לשמצה בשל שיטות העבודה והתנאים הקשים ששררו בו. חולים אלימים הוצגו לעיתים לציבור לראווה תמורת פני אחד, והחולים המסוכנים פחות אולצו לקבץ נדבות ברחובות לונדון. שייקספיר תיאר אותם במחזה המלך ליר: "..קבצני בית לחם, אשר בשגעון וקול זוועות את בשר זרועם קופאת מכפור ידקורו בחרולים קסמין ומסמורות, ובצלם בלהות כזה יעירו מי בקללות ומי בתמרורים חמלה".
בתי מחסה כאלה לחולי נפש הוקמו בהדרגה גם בארצות אחרות. בית המחסה הראשון ביבשת אמריקה הוקם במקסיקו בשנת 1566 ונקרא סאן היפוליטו. בית החולים הראשון לחולי נפש בצרפת היה "La Maison de Charenton", שנוסד ב-1641 בפרבר של פריז, וב-1764 הוקם בית מחסה ראשון במוסקבה. ב-1784 הוקם "מגדל המשוגעים" הידוע לשמצה בווינה - מגדל עגול ומעוטר בפיתוחי אבן שבתוכו חדרים מרובעים למגורי הרופאים והשומרים, בעוד החולים היו מוגבלים לשטח שבין קירות החדרים לבין חומת המגדל, והוצגו לראווה תמורת תשלום.
בתי מחסה ראשונים אלה היו בעיקר מתקני כליאה, והיחס אל החולים לא היה כאל בני אנוש. למשל, בבית החולים ביסטר בפריז, החולים נכבלו לקירות תאיהם על ידי קולרי ברזל שאפשרו תנועה מוגבלת מאוד, בעיקר לאכילה, אך החולים לא יכלו לישון בשכיבה. אנשי בית המחסה לא דאגו תמיד לתזונה מספקת, לחימום או לניקוי הקש בתאים, שלא היו מרוהטים. החולים לא זכו לביקורים מלבד מאנשי בית המחסה שהביאו מדי פעם מזון.
בתקופה זו של ראשית הטיפול בנפגעי נפש בבתי מחסה, הייתה ההשקפה שמאחורי הטיפול כי על החולים לבחור בהיגיון ולהעדיף אותו על פני השיגעון. לכן הטיפול נועד להפחיד את החולים והטכניקות כללו סמים, טיפול במי קרח או מים רותחים, הקזת דם (כדי לנקז נוזלים "מזיקים" לכאורה), ריקון שלפוחיות ואמצעי ריסון פיזיים שונים. הטיפולים לרוב נכשלו, ושיעור ההצלחה בריפוי בבתי החולים עמד על כעשרים אחוז לכל היותר. בהמשך השתפר מעט הטיפול בחולים, אך אפילו בשנת 1830 הטיפול בחולים חדשים עדיין כלל גילוח שיער הראש, הלבשה בכתונת כפייה, מיעוט מזון, החדרת סמים משלשלים בכפייה, וכבילה בתאים חשוכים, לעיתים תוך הרעבה ובידוד.

הרפורמה בבתי החולים הפסיכיאטריים

בסוף המאה ה-18 נדרשה רפורמה במרבית בתי החולים לחולי נפש באירופה ובאמריקה. הטיפול בחולים הפך להומינטרי ואנושי יותר, בין השאר הודות לעבודתו של פיליפ פינל בצרפת. הוא מונה לניהול בית החולים ביסטר בפריז בשנת 1772, זמן קצר אחרי השלב הראשון במהפכה הצרפתית. הוא החליט לערוך ניסוי לבדיקת השקפתו, שלפיה יש לטפל בחולי נפש בעדינות והתחשבות, וכך קיבל רשות מסויגת מאנשי המהפכה להסיר את השלשלאות מגופם של כמה מהחולים, שחלקם היו כבולים בתאים חשוכים עשרות שנים. החולים שוכנו בחדרים מוארים, הורשו להתעמל בחצר, וקיבלו מהצוות יחס נעים משהיה נהוג בעבר. הרעש, הזוהמה והפגיעה ההדדית פינו את מקומם לסדר ולשלווה, וההשפעה החיובית על החולים הייתה עצומה. לדברי פינל: "המשטר הכללי הצטיין בסדירות ובנועם הליכות, שהשפיעו השפעה חיובית ביותר על הבלתי שפויים עצמם, והפכו גם את הפרועים ביותר לחולים שאפשר לשלוט בהם". חלק מהחולים אף הוכרזו לאחר מספר שנים כבריאים, ושוחררו מבית החולים. 
פינל מונה ב-1795 למנהל בית החולים פיטייה סלפטרייר (La Salpetriere), וגם בו ביצע רפורמה דומה שהביאה לתוצאות חיוביות. בתי החולים ביסטר וסלפטרייר היו בתי החולים המודרניים הראשונים לטיפול הומני יחסית בחולי נפש, ו"ציינו את קץ הערבוב חסר ההבחנה בין אביונים לבין עבריינים, בין חולים בגופם לחולים בנפשם".