google/wiki40b huggingface dataset:
כוכב המוות

בסדרת סרטי מלחמת הכוכבים, כוכב המוות (באנגלית: Death Star) הוא תחנת חלל משוריינת ענקית, אשר משמשת כנשק האולטימטיבי של האימפריה הגלקטית כנגד מתנגדיה.
במהלך סאגת הסרטים, האימפריה בנתה שני כוכבי מוות, ושניהם הושמדו על ידי ברית המורדים. בנייתו של כוכב המוות מופיעה לראשונה בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית', בסצנה אחת, שבה רואים את דארת' ויידר ואת פלפטין, או בשמו הסית'י, דארת' סידיוס, מפקחים על בנייתו. למעשה, הכוכב שנבנה שם הוא אב-טיפוס לכוכב מוות ג'נוסיסיאני, תחנת חלל קטנה יותר ואינה כוללת משגר לייזר להשמדת כוכבי לכת.

כוכב המוות הראשון

האחראי על בניית הכוכב היה המנהל אורסון קרניק והמהנדס הראשי שלו היה גיילן ארסו. למרות קשיים בבנייתן, רק בסרט "רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים" השלימה האימפריה את בנייתו של כוכב המוות הקיסרי, המצויד בתותח טורבו-לייזר אימתני, המסוגל להשמיד כוכב לכת שלם בירייה אחת. אולם האימפריה השתמשה בו בפעם הראשונה כדי להשמיד את העיר "ג'דה סיטי". לאחר שגיילן גילה לביתו כי הכניס בחשאי דרך להשמיד את כוכב המוות, ג'ין ארסו וצוות "רוג אחת" שלה הסתננו לכוכב סקאריף, שם נמצאו תוכניות כוכב המוות. כל אנשי הצוות נהרגו במהלך המשימה, אך התוכניות של הכוכב נשלחו בהצלחה אל הנסיכה ליאה. 
רק בסרט הרביעי, "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה", הוכח לראשונה כוחו האמיתי של כוכב המוות, כאשר גראנד מוף טארקין, מפקד התחנה, משמיד את כוכב אולדריאן, ביתה של ליאה, באמצעות תותח הלייזר.
ברית המורדים הצליחה לגנוב את תוכניות כוכב המוות, ולאתר בו את נקודת התורפה. מתקפת חלליות קרב קטנות מדגם X-Wing של המורדים, ובראשה לוק סקייווקר, השמידה את הכוכב ואת כל יושביו, חוץ מדארת' ויידר, אשר הצליח להימלט בחללית ה-TIE Fighter הניסיונית שלו.

כוכב המוות השני

בסרט השישי, "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי", נבנה כוכב המוות השני, בעל עוצמה גבוהה יותר מכוכב המוות הראשון.
הקיסר פלפטין מנצל את הכוכב הבלתי גמור כדי לטמון מלכודת לברית המורדים, השוהים ליד כוכב סולוסט, ומתחילים את המתקפה באנדור, וכמעט מצליח להשמידם באמצעות תותח הלייזר המחודש. למזלם של המורדים, ברגע האחרון הם מצליחים לפוצץ את שדה הכוח המגן על הכוכב, ולשלוח חוליית תקיפה בראשות הספינה מילניום פלקון, אשר חדרה ללב הכוכב, פוצצה את ליבתו, ובכך הביאה להשמדתו.
בקרב שהתרחש על הכוכב, בין לוק לאביו, דארת' ויידר, ניצח לוק, אך חושמל על ידי פלפטין, בעזרת ברקי הסית' שלו. ויידר, אשר לא היה יכול לחזות בעינוי בנו, לקח את פלפטין בידיו, והשליך אותו לליבת כוכב המוות. מהלך זה היה אחד מהגורמים להשמדת הכוכב.
ה"מילניום פלקון" על צוותה, וכן לוק סקייווקר יחד עם אביו המת, הצליחו להימלט מכוכב המוות ממש לפני שהתפוצץ.

משמיד הכוכבים

שני כוכבי המוות היוו השראה לבסיס "משמיד הכוכבים" של המסדר הראשון, בעל היכולת להשמיד מערכות כוכבים שלמות משמיד הכוכבים היה נשק עצום שנבנה על גבי כוכב קרח.  המשמיד השמיד את מערכת הכוכבים הוסניאן, בירת הרפובליקה החדשה, והרג בכך מיליארדי אנשים. לאחר מכן, התכונן המשמיד להרוס את בסיס המורדים של הנסיכה ליאה בכוכב ד'קאר, את המורדים שיגרו צוות של 24 חלליות X-WING, בראשות המפקד פו דמרון, כדי להרוס אותו. למרות שאיבדו 17 חלליות, הצליח בסוף פו לירות 8 צמדים של טורפדו פרוטונים על המחולל המפעיל את המשמיד, ובכך הביא לקריסתו של הכוכב ולהשמדת משמיד הכוכבים

דמיון למימס

בזוויות צילום מסוימות יש דמיון בין מימס, ירח שבתאי ומכתש הרשל שעליו לכוכב המוות הראשון. זהו צירוף מקרים כי הצילום הראשון של המכתש התקבל שלוש שנים לאחר צאת הסרט מלחמת הכוכבים -  פרק 4: תקווה חדשה לאקרנים.
אירית מאירי

קורות חיים

רות אירית מאירי נולדה ב-1950, בתם של יעקב (יָשָה) מאירי-קנטורשצ'יק, פסנתרן קלאסי וג'אז, ודרורה דרורית (לבית גרינברג), זמרת אופרה (סופרן קולורטורה).
מאירי בוגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב.  שיחקה בקאמרי בהצגות "יסורי איוב" (מנהלת הקרקס), אמדאוס (קתרינה קווליירי הזמרת), מעגל הגיר הקווקזי, כמו גם בתיאטראות מסחריים. שיחקה בתיאטרון הסימטה בהצגות "התפוז המכני", "גאווה ודעה קדומה" ו"אבסורד. דוט. קום".
הופיעה ב'להקת האוניברסיטה' - להקת בנות שהוקמה בזמן מלחמת יום הכיפורים למטרת הופעה לחיילים בבסיסי חיל האוויר, והמשיכה להופיע אחרי המלחמה.
הופיעה בסרטי הקולנוע "המשכנע", "מיכאל שלי", "שדר מן העתיד" (דוד אבידן), מסג'יסט הצמרת" "כשנותנים קח", בסרט "הקול בסדר" (יעל הספרית), אשר זכה במקום הראשון ויצג את ישראל בלוס אנג'לס, בתחרות העולמית "פרויקט סרטים של 48 שעות" בשנת 2012 ועוד.
הופיעה בטלוויזיה ב"רמזור", בתפקיד מנהלת בי"ס ברנר, בסרט "פרקי אליק" (חברתו יעל),  כאמא במספר תוכניות של "קשר משפחתי" ועוד.
אירית מאירי הייתה נשואה לשחקן מנשה ורשבסקי והיא אם לשניים.
יחסי סומליה–קטר

סקירה כללית

בין שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנות ה-70. קטר תמכה ובירכה על תוצאות ועידת הפיוס הלאומית הסומלית שנערכה בג'יבוטי בשנת 2000. קטר ציינה כי "תשמח לעזור לסומליה בכל הקשור למשברים פוליטיים וביטחוניים, ויחד הן ייצאו מהמשבר".
באוקטובר 2017 במהלך הפיגועים במוגדישו, נפגע בניין שגרירות קטר בעיר קשות.

שיתופי פעולה

בחודש מרץ 2015 ראש הממשלה הסומלי עומאר עבדיראשיד עלי שארמארק הביא למפגש עם ראש הממשלה הקטרי, עבדאללה בן נאצר בן ח'ליפה אאל ת'אני. המפגש התמקד בחיזוק קשרי ההשקעות וקשרי המסחר והממשל בין השתיים. מפגש זה הסתיים בהסכם בתחום האווירונאוטיקה. בין תנאי ההסכם נכללו טיסות של קטר איירווייז לנמל התעופה הבינלאומי מוגדישו.

הסכמים

הסכם על הגירת הסומלים לקטר נחתם בשנת 1983.

משלחות ונציגים דיפלומטיים

לרפובליקה הפדרלית של סומליה יש משלחת במדינת קטר והיא שגרירות רשמית בעיר דוחה. בראש המשלחת עומד השגריר עומר אדריס. קטר מחזיקה שגרירות במוגדישו גם היא, בראשות השגריר חסן בן חמזה אסד מוחמד.
חברה (כתב עת)

חברה הוא כתב עת סוציאל-דמוקרטי ישראלי, הנערך ונכתב בהתנדבות, ועוסק בענייני חברה, כלכלה, פוליטיקה ותרבות.
כתב העת 'חברה' יצא לאור לראשונה במאי 2002, והוא מתפרסם אחת לחודשיים.

החל מהמחצית השנייה של 2009, כתב העת יוצא בשותפות של תנועת יסו"ד - ישראל סוציאל-דמוקרטית, המטה השיתופי של התנועה הקיבוצית, יד יערי, יד טבנקין ומרכז הקואופרציה.
הנושאים בהם עוסק כתב העת - הלאמה והפרטה בישראל, מערכת החינוך, מערכת הבריאות, אי שוויון, תאגידים ועוד.
לפי אתר כתב העת "כתב העת חברה הוא במת דיון, ויכוח ויצירת שפה משותפת למחנה הסוציאל-דמוקרטי בישראל. חברה החל את הופעתו בשנת 2002 וכותבים בו אקדמאים, פוליטיקאיות, מנהיגי איגודי עובדים, עורכות דין, מורים ופעילות חברתיות בזירות השונות. המכנה המשותף בין כל כותבינו הוא השאיפה והפעולה לכינונה של מדינת רווחה אוניברסלית בישראל. הגיליונות עוסקים בניתוח וביקורת של המצב הקיים, בהצעת חזון חברתי אלטרנטיבי כולל, וביצירת הכלים הפוליטיים והציבוריים למעבר מהמצב הקיים למציאות הרצויה."
נכון לשנת 2013, עורכי 'חברה' הם: אלעד הן, טל אלמליח, הרן סנד, ירון דישון, גילי גופר, ונמרוד זליגמן.
בדצמבר 2011 יצא גיליון מס' 50 של כתב העת בצבע מלא, בשונה מהגיליונות הקודמים שהיו בפורמט מונוכרומטי. תוכני כתב העת מותרים לשימוש על פי תנאי רישיון ייחוס-שימוש לא מסחרי-שיתוף זהה.
מסגד הנביא

תולדות המסגד

האתר היה במקור בסמוך לביתו של הנביא מוחמד. הוא התיישב שם לאחר ההג'רה, מעברו לעיר מדינה בשנת 622 לספירה. הוא השתתף בעבודת הבנייה. המסגד המקורי שימש גם כמרכז קהילתי, בית משפט, ובית ספר דתי. בו עמדה במה מוגבהת לאנשים שלימדו את הקוראן.
בתקופה מאוחרת יותר נקברו במסגד גם שני הח'ליפים הראשונים אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב. שליטים אסלאמיים לאחר מכן הרחיבו מאוד את הבניין המקורי והפכוהו למסגד ענק. בשנת 1279 כיפת עץ נבנתה מעל קברו של מוחמד. הכיפה הנוכחית נוספה בשנת 1818 על ידי הסולטן העותמאני מהמוט השני, היא נצבעה בצבע ירוק בשנת 1837, ומכאן שמה "הכיפה הירוקה".
לאחר הקמתה של ממלכת ערב הסעודית בשנת 1932, המסגד עבר שינויים גדולים. בשנת 1951 המלך אבן סעוד הורה על בניית אגפים חדשים ממזרח וממערב לאולם התפילה. הצריחים הישנים הוחלפו על ידי שני צריחים בסגנון התחייה הממלוכית. שני צריחים נוספים הוקמו בצפון-המזרח וצפון-מערב למסגד וספרייה נבנתה לאורך הקיר המערבי.
פרויקט ענק להגדלת השטח של מתחם המסגד הוכרז בספטמבר 2012 כדי שיוכל להכיל 1.6 מיליון בני אדם. בתי מלון ובתים נוספים נהרסו כדי לאפשר את פרויקט ההרחבה.

ארכיטקטורה

המבנה שונה והורחב פעמים רבות במהלך ההיסטוריה. מתחת לאזור הכיפה הירוקה מצוי קברו של מוחמד שסביבותיו מכוסים בשטיח ירוק בעוד שאר המסגד מכוסה בשטיח אדום. ליד קברו של מוחמד מצויים קברי הח'ליפים הראשונים, אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב. קבר רביעי שמור לעיסא, לפי האמונה על פיה הוא יחזור וייקבר באתר. אזור הקברים הוא החלק החשוב ביותר במסגד ואליו מנסים עולי הרגיל להגיע. האזור יכול להכיל רק כמאה אנשים בו זמנית. ישנה מסורת לפיה תחינות ותפילות שנאמרו באזור זה יתקבלו.
אולם התפילה שנבנה בתקופה העות'מאנית פונה לכיוון דרום. עליו גג מרוצף שטוח המכוסה בכיפות קטנות שניצבות על בסיסים מרובעים. חלקים מחצר המסגד מוצלים בעזרת מטריות על עמודים.
שפל וגאות (אלבום)

תיאור כללי

את האלבום הפיק איציק פצצתי (כינויו של עומר מור, חבר להקת ויקטור ג'קסון), ולצידו כמה מפיקים שהפיקו חלקים מן האלבום: שקל, שליווה את פלוטניק עוד מימיו בפרודוקס, דודו טסה ומיכאל כהן מהצמד כהן@מושון. הוא כולל סוגות מוזיקליות רבות ושונות, ויש הרואים בו מעבר של נצ'י נצ' מעשיית ראפ והיפ-הופ בלבד לסגנונות נוספים (בוסה נובה, טראפ וכו'). האלבום כולל רפרנסים ואזכורים לזמרים שונים. קולו של הזמר אהוד בנאי, שפלוטניק ציין כי השפיע עליו מאוד ואוזכר גם באלבומיו הקודמים, פותח וסוגר את האלבום; אביתר בנאי, משינה, רון שובל, מאיר אריאל, שב"ק ס', נייג'ל האדמו"ר ושלומי שבן גם הם מוזכרים בדרכים שונות. אחד השירים הוא אף גרסת כיסוי לשיר זמר עברי של נתן יונתן וסשה ארגוב, "שיר ארץ". 
נושאים חוזרים באלבום הם היחס לטכנולוגיה המודרנית (לדוגמה בשיר "מודרני"), עבודה ומערכות היחסים של פלוטניק, נושא חוזר גם באלבומים הקודמים שהוציא לאור. האלבום הוא מלנכולי באופיו הכולל, הן ביחס לאלבומיו הקודמים של פלוטניק (שהיו בחלקם בעלי גוונים מבודחים) והן ביחס לסצנת ההיפ-הופ הישראלית. בהתייחסות לאופיו של האלבום אמר נצ'י נצ': "האלבום הזה נוצר [... ב]תקופה מאוד מורכבת בשבילי. תקופה של הכרה ברמה שלא היכרתי לפני, [...] וזה לא בא לי נפלא. [...] ועברתי איזשהו תהליך עם עצמי שהם גרמו לשירים האלו כאילו להיכתב".
המלנכוליות באה לידי ביטוי גם בסאונד ובצליליו של האלבום, שהם מעין צלילים "חלליים". על אופי זה של הצלילים אמר פלוטניק ש"מנועים שקטים" של אסף אמדורסקי השפיע עליו. כן אמר שחלקים ממנו הושפעו מקניה וסט ומקנדריק לאמאר, עובדה שגם הדגישו מבקרים אחדים.

הפצה

הסינגל הראשון מתוך האלבום, "כל הזמן הזה", יצא במאי 2017 וכולל פזמון שכתב והלחין עבור נצ'י נצ' הזמר דודו טסה. את בתי השיר התאים פלוטניק לפזמון של טסה והם נכתבו מנקודת מבט נשית, מגרונה של אישה לאחר פרידה מבן זוגה. השיר נכנס לפלייליסט של תחנת גלגלצ והגיע זמן לא רב לאחר צאתו לראשי מצעדי המוזיקה של התחנה; דירוג השיא שלו היה המקום השני במצעד המוזיקה הישראלית. השיר הצליח מאוד ויצאו לו מספר גרסאות כיסוי, בהן גרסה של עדן בן זקן והראפר איזי.
נצ'י נצ' הוציא את האלבום לאור ב-19 ביוני 2017. הוא השיק את האלבום בשתי הופעות, יום אחרי יום, באמפי שוני, בתאריכים 19 ביולי ו-20 ביולי 2017. בהופעה אירח את טונה חברו ואת שי צברי. ערן איצקוביץ' מאתר nrg כתב כי בהופעה "הפגין נצ'י נצ' תצוגת כוח מרשימה במיוחד שכללה פלואו כובש, קצב מדבק, טקסטים מוצלחים ובעיקר כריזמה ענקית".

ביקורות

האלבום זכה לביקורות טובות. ב"ישראל היום" כתב סער גמזו בביקורתו שהאלבום מתאר תהליך התבגרות מוזיקלי של נצ'י נצ' מאלבומיו הקודמים, וכתב כי האלבום הוא סימן מבורך "ליכולת שלו לחדש בעזרת מבט מקביל לאחור ולפנים". באתר "Time Out" נכתב כי "נצ'י מתגלה כאן כראפר הכי מרגש בישראל". כן נכתב באותה ביקורת כי מדובר באלבום "הטוב והשלם ביותר בקריירה של נצ'י נצ'". מה שמספר ביקורות ראו כתהליך התבגרות והפנמה ראו אחרים כ"אלבום קשה, מדכדך, שבו הוא זורק חרא על כולם, כולל על עצמו"; למרות זאת, רוב הביקורות ראו בכך סימן לאומץ של פלוטניק ולהגעתו ל"ליגה של הגדולים".
בן שלו כתב בביקורתו בעיתון "הארץ" כי האלבום אינו חסר בעיות, אך "העובדה שאפשר לזהות ב"שפל וגאות" הרבה בעיות לא מנעה ממנו להיות האלבום הישראלי של הזמן האחרון שהפעיל אותי בצורה הכי ברורה, אלבום שסחף אותי לתוך התנועה שלו, חרף כל ההסתייגויות". כן כתב שלו בביקורתו "האלבום החדש שלו מחזק בעיני את דמותו כאחד האמנים שמייצגים בצורה הנבונה, החריפה והרלוונטית ביותר את ההווה הפועם של המוזיקה הישראלית".
שרון רג'יניאנו

ביוגרפיה

ב-1992 סיים 3 שנות לימוד בבית הספר למשחק "בית צבי" לצד שרית וינו-אלעד, יוסף סיקוראל, שרה פון שוורצה, אייל נחמיאס, יורם חטב ונורמן עיסא .

תיאטרון

ב-1998 השתתף לצד מיכאל וייגל, אלי גלפרין ויוסי עיני בהצגה שכתב וביים אילן רונן "מלחמת אחים" המשווה את הקוטביות הפוליטית של עם ישראל בימי בית שני לתקופתנו. ב-1999 גילם עובד אדמה, חייל, משרת בארמון, סמל, אורח בחתונה, יוסוף, מספר ואת שליח המלך במחזה שביים אילן רונן "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט. ב-1999 גילם לצד רמי הויברגר את צ'יף ברומדן בהצגה שכתב דייל ורסמן וביים אילן רונן "קן הקוקייה". ב-2001 גילם את אוברון בהצגה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שביים יבגני אריה.

קולנוע וטלוויזיה

בשנת 1993 גילם את בוננזה בסרט הקולנוע "זהר" שביים ערן ריקליס וכתבו אמיר בן-דוד ומשה זונדר. בשנת 1994 גילם את אלביס בסרטם של אורי ענבר ודורון צברי "האח של דריקס". בשנת 1995 שיחק בסרט "זיכרון דברים" שביים עמוס גיתאי.
בשנת 1996 גילם את מפיש, החייל הפלישתי הטיפש, בקומדיית המצבים התנ"כית "חצי המנשה" ששודרה בערוץ 23, והשתתף בסרטו של אייל חלפון "האיטלקים באים", ובסרט "כלבים לא נובחים בירוק" שביימו אורנה רביב ויוחנן רביב. וכן באותה שנה השתתף בסדרת פרסומות למותג תפוזינה. בשנת 1997 גילם את גולן אוחיון בסדרת הטלוויזיה "בת ים - ניו יורק", והשתתף בסדרת הטלוויזיה "ג'ינג'י", המבוססת על סדרת הספרים המצליחה בעלת אותו השם. ב-1998 גילם את יהויקים לונדון, רופא שיניים אכזרי בסדרת הטלוויזיה "שמש" בערוץ הילדים, ושיחק בסרטו של ארנון צדוק "צדק מוחלט" בתפקיד אליהו. בשנת 1999 גילם את צ'ופצ'יק בסדרת הקומיקס "זבנג!" בערוץ 2, ושיחק במיני-סדרת הטלוויזיה "אגוז" שיצרו אבי טולדנו ואורי ברבש ומבוססת על ספינת המעפילים באותו שם.
בשנת 2001 גילם את ג'ורג בסרטו של בני תורתי "כיכר החלומות"; וגילם את "מלך" בסדרת הטלוויזיה של אורי ובני ברבש "טירונות", וכן שיחק בסרט ההליוודי "סודות המסדר" בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם.
בשנת 2002 גילם את המפקד בסרטו של איתן פוקס "יוסי וג'אגר". ב-2003 השתתף בסרט "סיפורי בית קפה". לקראת סוף שנת 2004 הקים את תיאטרון "המקום", שמטרתו להפיק ולהפיץ מחזות בעלי תכנים יהודיים.
בשנת 2005 גילם קצין בסרט "קרוב לבית" שביימו וידי בילו ודליה הגר, ושיחק בדרמת הטלוויזיה "מרכבה ירוקה" בכיכובו של ויטלי פרידלנד.
בשנת 2006 גילם סוכן מוסד בסדרה הקומית "החברים של נאור" בכיכובו של נאור ציון, ושיחק בסדרת הדרמה "פרשת השבוע" שביים רני בלייר.
בשנת 2007 גילם את דדי, מאהבה לשעבר של ריבי (ציון ברוך) בסדרת הטלוויזיה הסאטירית "הישראלים".
בשנת 2008 גילם את אלי בסדרת הטלוויזיה המצליחה "הפיג'מות", וגילם את אלונזו בלייק בסדרת הטלוויזיה לנוער "האי" ששודרה בערוץ הילדים. באותה שנה גילם במאי כושל בשם לוי רוזנוולד בסרט הוליוודי בשם "העִסקה" (במקור: The Deal) לצד מג ראיין.
בשנת 2010 גילם את עודדי בסדרת הטלוויזיה "גירושים נפלאים" לצופי Yes. בשנת 2011 גילם חוקר מוסד בכיר בחקירת אדם נטול זהות שחדר למתקן סודי של המוסד בסרט "המשימה x".

חיים אישיים

ב-2008 החל רג'יניאנו תהליך של חזרה בתשובה. הוא מתגורר ביישוב חשמונאים נשוי ולו ארבעה ילדים.
מחקרי קרד וקרוגר על שכר מינימום

מחקרי קרד וקרוגר על שכר מינימום הם שורה של מחקרים על ההשפעה בין שכר מינימום לרמת התעסוקה, שביצעו החוקרים דייוויד קרד (Card) אלן קרוגר (Krueger), שהתבססו על מחקר אמפירי שהשווה את מצבם של עובדים בתעשיית המזון המהיר בניו ג'רזי ובפנסילבניה בשנת 1992. מחקרם של קרד וקרוגר עורר פולמוס רב בתחום השפעות שכר המינימום, והביא לביצוע מחקרים רבים נוספים בתחום ברחבי העולם.

הניסוי

בניו ג'רזי הועלה שכר המינימום בשנת 1992, אך בפנסילבניה הוא נותר בעינו. קרד וקרוגר ביצעו ראיונות טלפוניים עם כשלוש מאות מזללות בתחילת 1992, זמן קצר לפני שהועלה שכר המינימום בניו ג'רזי, ואחר כך שבו וראיינו כמחצית מבעלי המזללות כדי ללמוד על השינויים שחוללה ההעלאה. 
מסקנותיהם עוררו סערה רבתי בקרב חוקרי עבודה: קרד וקרוגר טענו, כי בניגוד לתפישה המקובלת, העלאת שכר המינימום בניו ג'רזי לא חוללה אבטלה אלא להפך: העלאת השכר הביאה לגידול בתעסוקה באותן מסעדות, כאשר העלות הנוספת מגולגלת אל הצרכן בדמות העלאת מחירי פריטי ארוחה מסוימים. קרד וקרוגר ניסו להעלות מספר השערות לתופעה, בין השאר, הסבר מונופסוני, שלפיו העלות הגבוהה יותר של התעסוקה ושכירת עובדים חדשים גולגלה הלאה לצרכן, והשערות בדבר הורדת איכות השירות או, לחלופין, שיפורים וייעול. רעיון המונופסון פותח מאוחר יותר גם על ידי אלן מנינג. השערה אחרת שמעלה לואיס היא שהתרחש אפקט "הלם" שגרם למעסיקים לייעל בצורה ניכרת את הליכי הייצור ושכירת העובדים.
כמה וכמה חוקרים העלו טענות קשות כנגד מחקר זה. נוימרק ווצ'ר ערכו בחינה מחודשת של נתוניהם של קרד וקרוגר כשהם משתמשים בנתוני שכר ומועסקים ממש, ולא בראיון טלפוני, והגיעו למסקנות שונות לחלוטין מאלו של קרד וקרוגר: התעסוקה לא רק שלא עלתה, אלא אף ירדה באופן משמעותי. נוימרק ווצ'ר הסבירו את הנתונים השונים באמינות הפחותה של ראיון טלפוני, ובתכנון ניסוי לקוי שהוביל לכמה וכמה "שגיאות חישוב קלסיות" של קרד וקרוגר. 
וולץ', קרי ופאליק, בורקהאוזר, קוץ' וויטנבורג, פרטריג' ופרטריג', ארנברג (ליאור ארנברג), ויליאם ומילס, ואחרים העלו אף הם הסתייגויות. קרד וקרוגר, נטען, בחנו את מצב התעסוקה במזללות רק ברשתות הגדולות, אך לא במזללות מקומיות קטנות יותר ועם מתח רווחים נמוך יותר, שהיו אמורות להיות אלו שיושפעו בצורה הקשה ביותר מעליה בשכר המינימום. מן הנתונים עלו גם אנומליות רבות. במקרה אחד, צמחה מזללה של ונדי'ז מאפס מועסקים במשרה מלאה ושלושים במשרה חלקית ל-35 מועסקים במשרה מלאה ושלושים במשרה חלקית, כל זאת בתוך חצי שנה. במקרה אחר צמח צוות העובדים של ברגר קינג מ-26.5 עובדים ל-55 עובדים ובמסעדה אחרת צנח הצוות מ-85 מועסקים ל-33. גם גרי בקר, חתן פרס נובל בכלכלה, הצטרף למבקרים וטען כי "מחקרי קרד-קרוגר פגומים, ואינם יכולים לשמש הצדקה להתנגדות לממצאים המצטברים משפע מחקרי עבר והווה, שמצאו השפעה שלילית משמעותית לשכר מינימום גבוה יותר על התעסוקה". 
מאוחר יותר, חזרו קרד וקרוגר על בדיקותיהם, בשיטות בדיקה אחרות. אחרים כמו דיקנס, קהן ולאנג ומשין ומנינג שבו וערכו ניסויים על בסיס המתודה שפיתחו קרד וקרוגר. מחקרי נגד נעשו אף הם, על בסיס החישוב של קרד וקרוגר, ועל בסיס שיטות חישוב אחרות. כפי שמציינים מילס ואחרים (1999), המסקנות של החוקרים השונים היו במידה רבה תוצר של שיטת הבדיקה המועדפת. הן כללו היעדר תוצאות חד משמעיות, וקיומן של בעיות קשות לפתרון הכרוכות בבידוד משתנה מסוים, שהשינוי בו מזערי בדרך כלל, בתוך פנורמה רחבה של שינויים כלכליים. ייתכן שהייתה זו אחת הסיבות לכך שגם קרוגר וגם נוימרק סייגו במידה רבה את חריפות מסקנותיהם בשלב מאוחר יותר].
משה פדהצור

ביוגרפיה

נולד בצפת, בנו של אלעזר יעקב פודהורצר ורוחמה, בת הרב רפאל זילברמן, רבה של צפת. למד בישיבה של סבו הרב זילברמן, וכן אצל הרידב"ז. נישא לבתו של דודו הרב אלעזר זילברמן.
היה מזכירו ועוזרו הראשי של סבו הרב זילברמן. סייע לאביו בפעולותיו במירון. בשנת 1924 יזם סלילת כביש מצפת למירון, ששימש את העולים לקברו של רבי שמעון בר יוחאי. בדצמבר 1923 נבחר למזכיר סניף בני ברית בצפת. היה פעיל מרכזי במוסדות ובארגונים יהודיים מקומיים שסייעו ליהודי צפת וארגן מגביות לטובת היישוב. פרסם מאמרים רבים בעיתוני התקופה בארץ ובחו"ל לטובת היישוב היהודי בצפת ובגליל העליון. סייע לקרן הקיימת לישראל בגאולת אדמות בעין זיתים ובמירון.
בשנת תר"צ (1930) התמנה כחבר במועצת העיר, ובמשך השנים מילא תפקידים מרכזיים בגופים ציבוריים רבים. 
בשנת 1931 נבחר לוועד הקהילה בצפת ונתמנה ליו"ר ועד הקהילה, תפקיד בו החזיק שנים רבות.
לאחר מאורעות תרפ"ט הודו שלטונות המנדט בפני חברי הוועד הזמני של יהודי צפת כי אין להם יכולת להגן על ביטחונם של יהודי העיר והורו לתושבים לנטוש את העיר. פודהורצר עמד בראש המתנגדים בהכריזו: "לא נזוז מפה, לא נסכים שצפת תהיה חברון שנייה!". בעקבות זאת חזרו בהם השלטונות מהחלטתם ופודהורצר עצמו התמנה לחבר בהנהלת קרן העזרה לנפגעי הפרעות. גם במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט פעל להגנת תושבי העיר. בשנת 1938, לאחר שכוחות הצבא עזבו את העיר, הפעיל את קשריו אצל שלטונות המנדט ובעקבות זאת הוחזרו כוחות הצבא לעיר והוגדל מספר הנוטרים העבריים בעיר.
בתקופת מלחמת השחרור מילא תפקיד מרכזי בהנהגת הציבור היהודי בצפת. לאחר קום המדינה התמנה לראש העיר צפת. אחד ממפעליו הבולטים כראש עיר היה הקמת קריית האמנים בעיר. כיהן בתפקידו עד שנת 1955.
נפטר בצפת בשנת 1962, ונקבר בבית הקברות בעיר.
בנו היה העיתונאי דוד פדהצור ונכדו היה הטייס והפרשן הצבאי ראובן פדהצור.

לקריאה נוספת

בצל המצודה - עמידתה של צפת בתש"ח, מאיר מיבר, הוצאת מלוא
מצוות לאו להנות נתנו

מצוות לאו להנות נתנו הוא כלל המובא בתלמוד ובהלכה, המלמד שההנאה הנגרמת עקב קיום מצווה, איננה נחשבת הנאה מבחינה הלכתית, ולכן אדם יכול ומחויב לקיים מצווה על אף שהדבר כרוך באיסור הנאה, למשל אדם שאסר על עצמו כל הנאה משופר, מותר לו לקיים מצוות שמיעת תקיעת שופר בראש השנה, שכן "מצוות לאו ליהנות ניתנו". לדעת המהר"ל, כלל זה מלמד על יחס היהדות למצוות שהם כ'גזירות מלך' ולא כציוויים מוסריים בלבד.

ביאור

איסור הנאה הוא איסור שמחמתו נאסר על האדם להנות מחפץ או אדם מסוים. איסור זה יכול שיחול מאליו, (לדוגמה חמץ בפסח,  ערלה), ויכול שיחול כתוצאה מפעולה שהאדם נקט (לדוגמה הקדש, נדר). 
כל שימוש ומילוי רצונו של האדם נחשב להנאה: בין שימוש פיזי בגוף החפץ, ובין שימוש כלכלי (אפילו פריעת חוב).אך היות שמצוות לאו להנות נתנו, אין איסור לקיים מצווה בחפץ האסור.

מקור

בתלמוד במסכת ראש השנה (דף כ"ח, עמוד א') מובא שבתחילה סבר רבא שיש לפסול תקיעות שופר שנעשו בשופר האסור בהנאה, אך לאחר מכן חזר בו והכשיר בנימוק ש'מצוות לאו להנות נתנו'. כלל זה מובא פעמים רבות בתלמוד ובפוסקים ואף נפסק להלכה.
פארק מונרפו

מונרפו (ברוסית:  Монрепо́; נובע מהמילה הצרפתית ל"מנוחתי") הוא פארק נוף אנגלי נרחב בחלקו הצפוני של האי הסלעי לינאסארי (Tverdysh, Slottsholmen) מחוץ לויבורג, רוסיה. הפארק שוכן לאורך קו החוף של מפרצון זאשצ'יטנאיה במפרץ ויבורג ומשתרע על שטח של 180 הקטר.
אחוזת מונרפו הוקמה על ידי הברון לודוויג היינריך פון ניקולאי שקנה את חלקת האדמה הזו בשנת 1788. האחוזה נחשבה כתכשיט של פינלנד העתיקה והייתה שייכת לצאצאיו עד ההשתלטות הסובייטית בשנת 1944. ליבת האחוזה הברונית מורכבת מבית ראשי בסגנון נאו-קלאסי (שתוכנן על ידי ג'וזפה אנטוניו מרטינלי) ובית הספרייה.
פארק הים משופע בסלעים שנוצרו מקרחונים, צוקי נוף וביתני עץ. זה נחשב לציון דרך בהתפתחות הטעם הרומנטי לגינון נוף. המאוזוליאום של הברון ניקולאי תוכנן על ידי פייטרו גונזאגו ועליו ציורי קיר שנעשו על ידי יוהאן ג'ייקוב מטנלייטר.
בנו היחיד וממשיך דרכו של לודוויג היינריך, הברון פול פון ניקולאי, היה השגריר הרוסי בקופנהגן בין השנים 1816–1847. אשתו אלכסנדרינה סימפליצ'י דה ברוגלי (נכדתו של הדוכס השני) הזמינה מצ'ארלס הית'קוט טתאם את האובליסק המנציח את אחיה ההרוגים במלחמות נפוליאון. אוגוסט דה מונפראן, אנדראס שטאקנשניידר וגוטהלף בורופ עיצבו גם ביתנים ופסלונים בתחומי הפארק.
הפארק ידוע בסלעיו, בעיקר מגרניט הוויבורגיט הישן (הקרוי על שם ויבורג), ובכמה תצורות קרחוניות של עד 20 מטרים גובה. ניתן למצוא כ-50 מיני צמחים, חלקם נדירים. גם עולם החי בפארק מגוון והוא נחשב לאתר בעל חשיבות פדרלית המיועד לשימור.
חיים זאב פינקל

הרב חיים זאב פינקל (כונה: חָזָ"פּ, ראשי התיבות של שמו; כ"ד באדר ה'תרס"ד, 14 במרץ 1904 - י"ח באלול ה'תשכ"ה, 15 בספטמבר 1965) היה תלמיד חכם יהודי ליטאי שחי ופעל בישראל, ראש ישיבת היכל התלמוד ומנהל רוחני בישיבת מיר בירושלים.

ביוגרפיה

נולד במיר שבבלרוס, בן בכור למלכה ולרב אליעזר יהודה פינקל. אביו היה ראש ישיבת מיר, בנו של הרב נתן צבי פינקל - "הסבא מסלבודקה". אמו הייתה בתו של רבי אליהו ברוך קמאי, שכיהן אף הוא כראש ישיבת מיר. נקרא על שם סבו הרב חיים זאב יפה, רבה של שקוד (אביו החורג ולימים גם חותנו של הרב אליהו ברוך קמאי).
בגיל 9 חלה בשיתוק ילדים. הרופאים נואשו מלרפאותו ואף דודו הרב אברהם צבי קמאי שהיה רוקח ניסה לרפאותו אך ללא הועיל. אביו הוציא את חסכונותיו והדפיס מהדורה מיוחדת של הספר "קצות החושן" כסגולה לרפואתו. באורח פלא הוא נרפא מן השיתוק וחזר ללימודיו בתלמוד תורה.
כנער נחשב לעילוי, ובגיל צעיר נשלח ללמוד בישיבה הקטנה של הרב יעקב שלמה הורביץ. כשסיים את לימודיו בישיבה שב למיר, הפעם כדי ללמוד בישיבת מיר אצל אביו וסבו. הוא למד בישיבת מיר עד לשנת תרפ"ב (1922), ולאחר מכן נסע לבריסק כדי לקבל את דרך הלימוד הבריסקאית מהרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק. כשנוכח לראות את חשיבות הישיבה וראשה, כתב לאביו כי זה ביזיון שישיבה כזו מועטה בתלמידים, ובעקבות מכתבו שלח אביו לבריסק קבוצה מובחרת מתלמידי ישיבת מיר.
בג' באב תרפ"ו (1926) הוא עלה לארץ ישראל, כדי לשהות לצד סבו, "הסבא מסלבודקה", בחברון. הוא שימש את סבו וסבתו, וזכה לאמונו ולחיבתו של סבו, שאף סמך עליו בניהול הישיבה בחברון.
בי"ט באדר ב' תרפ"ט (1929) הוא נישא ללאה אייבשיץ, בתו החורגת של הרב יוסף חיים זוננפלד.
כאשר החלו פרעות תרפ"ט יצא יחד עם שני אישים מנכבדי העיר חברון אל המושל האנגלי במטרה להתריע על המצב בעיר. הוא ניצל מהפרעות בנס כששהה בבית ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין. לאחר הפרעות הוא עזב את חברון ועבר לירושלים.
בשנת תר"צ הוא עבר להתגורר בצפת, שם פתח ישיבה קטנה בעידודו של אביו, אך שהה שם זמן קצר ושב לירושלים.
הסבא מסלבודקה ביקש להשפיע על מצבו הרוחני והתורני של היישוב החדש, אך הוא נפטר בשבט תרפ"ז. בחשוון תרצ"א הוקם "בית מדרש גבוה לתורה היכל התלמוד" בתל אביב. לניהול הישיבה מונו ארבעה רבנים, בהם הרב חיים זאב פינקל. תחילה הוא מונה כר"מ ועם השנים גברה השפעתו והוא נעשה לראש הישיבה ומנהלה. במקביל כיהן כראש ישיבת "פליטת סופרים" לצעירים שעלו מאירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה. לימים כשעלה אביו הרב אליעזר יהודה פינקל לארץ ישראל הוא התמנה לנשיא כבוד של הישיבה ואף היה מוסר בה שיעורים.
בתקופת מגוריו בתל אביב היה בקשר עם האדמו"ר שמואל אליהו טאוב ממודז'יץ והאדמו"ר אף היה מתגורר בביתו.
בשנת תשי"ד, לאחר שהרב יחזקאל לוינשטיין עזב את ישיבת מיר כדי לכהן כמשגיח בישיבת פוניבז', נתבקש הרב חיים זאב פינקל על ידי אביו למלא את מקומו. הרב פינקל כיהן כמשגיח ומנהל רוחני בישיבת מיר עד לפטירתו. במשך שנים הוא השמיע שיחות מוסר וכן שימש יועץ ומורה דרך לתלמידי הישיבה.
אשתו לאה נפטרה בצעירותה, בשנת תש"ו. כעבור זמן נישא בשנית לגיטל שמואלביץ, אחות גיסו הרב חיים שמואלביץ.
בי"ח באלול תשכ"ה, חודשיים לאחר פטירת אביו, נפטר הרב חיים זאב פינקל, בגיל 61. נקבר בהר המנוחות בירושלים, בחלקת רבני ישיבת מיר.
לאחר פטירתו יצא קונטרס "חסד חיים", המכיל שיחות מוסר שנאמרו על ידו בישיבת מיר. כמה משיחותיו נדפסו בספר 'הר יראה' (ה'תש"ס) של בנו הרב אריה פינקל.