google/wiki40b huggingface dataset:
בית דרור

פעילות

המטרות והיעדים של המרכז הוא לתת מענה מיידי לאלו הנמצאים בדרגת סיכון גבוהה או משבר על רקע האוריינטציה המינית או המגדרית, ולהביא לעצירת פוטנציאל ההדרדרות, מטרות נוספות של בית דרור הן הפחתת התנהגויות אנטי-חברתיות אצל בני הנוער, הפעלת תוכנית לגישור עם המשפחה, השמה במסגרות חינוכיות או מקצועיות במהירות המרבית, הענקת תמיכה נפשית וחזרה לתפקוד נורמטיבי.
עבור בני נוער המתקרבים לגיל 18 קיימת תוכנית יציאה לעצמאות בה מקבלים ליווי ומיומנות במציאת מקום עבודה, מגורים ועזרה בכל תחומי החיים באופן אקסטרני. בבית דרור תוכנית מיוחדת עבור נוער הנקלע לזנות, ותוכנית שלבים לבירור או תחילה של תהליך לשינוי מגדרי, במסגרת תוכנית זו ניתן לשהות בבית עד שנה. 
בבית דרור מושם דגש על תהליך גישור בין הנערים/ות לבין הוריהם ונעשה מאמץ מיוחד למציאת דרכים שיאפשרו לבני הנוער לשוב למסגרת המשפחתית, אם אין אפשרות לנער/ה לחזור לביתם, מסייע צוות ההוסטל באיתור מסגרות המשך המתאימות לצרכיהם הייחודיים, לגילם ולרצונותיהם.
אנשי הצוות הם בעלי מקצוע מגוונים ומתנדבים מכלל האוכלוסייה, אשר חונכים מטפלים ומסייעים לדיירי הבית, כמו כן הבית מלווה על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת תל אביב אשר חוקרים את התפתחות התפקוד של הדיירים בתוך הבית.

דרכי הפניה

פנייה עצמית למרכז החירום על סמך מידע שקיבלו ברחוב עצמו, מחברים או דרך דפי מידע ופרסום.
הפניה על ידי השירותים המטפלים במתבגרים (השרות לנערה במצוקה במחלקות הרווחה, מחלקות לקידום נוער, עו"ס לחוק הנוער, שירות מבחן לנוער וכו'), שירותי חירום (משטרה תחנות מגן דוד אדום וכו'), קווי חירום (ער"ן, יש עם מי לדבר וכו') וכן ניידות על"ם והעמותות בקהילת הלהט"ב (ארגון נוער גאה, חברותא - הומואים דתיים, כמוך - הומואים דתיים אורתודוקסים).
פורט אליזבת

היסטוריה

אזור מפרץ אלגואה היה מיושב במשך מאות שנים על ידי שבטים כגון סאן, קויסאן וקוזה. האירופאים הראשונים שביקרו במפרץ היו מגלי הארצות הפורטוגזים ברתולומיאו דיאס ב-1488, וואסקו דה גאמה ב-1597. במשך מאות שנים צויין המקום במפות כ"מקום עגינה עם מים לשתייה". האזור היה שייך למושבת הכף. ב-1799, במהלך הכיבוש הבריטי של מלחמות נפוליאון, נבנתה במקום "מצודת פרדריק" (על שם דוכס יורק), במטרה להגן על החוף מפני פלישת כוחות צרפתיים מהים.
ב-1804 נבנתה בסמוך העיר יוטנהאג', שכיום מהווה חלק ממטרופולין נלסון מנדלה, אחרי איחודה עם פורט אליזבת ב-2001. ב-1820 התיישבו באזור פורט אליזבת כ-4000 מתיישבים בריטים, במטרה לחזק את קו הגבול בין מושבת הכף לבין אזור ההתיישבות של שבט הקוזה. העיר נוסדה על ידי מושל מושבת הכף, רופן שו דונקין, והוא קרא לה על שם אשתו, אליזבת. בעשרות השנים הבאות התרחבה העיר והתיישבו בה אירופאים, מלאים ומהגרים אחרים. גידול ניכר חל אחרי 1873, אז הונחה מסילת רכבת בין הערים פורט אליזבת וקימברלי. ב-1861 קיבל היישוב מעמד של עיר.
במהלך מלחמת הבורים השנייה, בתחילת המאה ה-20, הוקם בעיר על ידי הבריטים מחנה ריכוז לנשים וילדים בורים. בעקבות המלחמה, הוקמה בעיר "מצבת הסוסים", לזכר עשרות אלפי סוסים שמתו במלחמה. בשנים 1962-1975, במהלך תקופת האפרטהייד, התקיימו הפרדות גזעיות בעיר, ורבים מתושביה השחורים הוכרחו בכוח לעבור לאזורי מחיה שהוקצו להם בקרבת העיר. 
מאז הבחירות החופשיות ב-1994, סובלת פורט אליזבת מבעיות דומות לאלו של רוב הערים בדרום אפריקה, ביניהן ריבוי מקרי האיידס, אלימות וסמים. עם זאת, הודות לתנופת התעשייה והתיירות בעיר, היא ממשיכה להתפתח ולהתקדם.
ב-2001 נוסד "מטרופולין מפרץ נלסון מנדלה", שכלל את פורט אליזבת וערים סמוכות לה, כגון יוטנהייג ודספאץ'. המטרופולין נקרא על שמו של הנשיא השחור הראשון של דרום אפריקה, נלסון מנדלה, שנולד באזור טרנסקיי הסמוך.
לקראת מונדיאל 2010, שהתארח בדרום אפריקה, שופצו בתקופה זו אזור מרכז העיר, הנמל והחופים, ונבנה אצטדיון נלסון מנדלה ביי.

תיירות

העיר שוכנת בתחילתו של נתיב הגנים, המתמשך לאורך חופי הקייפ, ונחשב לאחד מיעדי התיירות המרכזיים בדרום אפריקה. אזורי תיירות מרכזיים בעיר הם חופי העיר לאורך מפרץ אלגואה; מגדל הפעמונים שנבנה ב-1923 לזכר המתיישבים הבריטיים במקום ב-1820, גובהו 52 מטר ובראשו נקודת תצפית טובה על העיר; שמורת דונקין; בניין העירייה; גנים ושמורות טבע. כ-70 קילומטר מצפון לעיר, שוכנת שמורת הספארי הלאומית פארק הפילים הלאומי אדו, בה ניתן לצפות בחמישה ממיני החיות המפורסמים בדרום אפריקה, ביניהם פילים, כרישים לבנים, לווייתנים ועוד. אתר יהודי חשוב בעיר הוא המוזיאון לזכר החלוצים היהודים, השוכן בבית כנסת ששימש את הקהילה היהודית בעיר עד 1954.
יחסי ישראל–קרואטיה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו בשנת 1997, בעקבות פרסום הצהרה משותפת לשתי המדינות בדבר רצונן למסד יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. הצהרה זו באה בעקבות משא ומתן חשאי שנמשך מספר חודשים, בין מנכ"ל משרד החוץ הישראלי, איתן בנצור, לבין מנכ"ל לשכת נשיא קרואטיה פרניו טוג'מן, חרבויה שריניץ', אשר נערך בבודפשט. במסגרת המשא ומתן החשאי, הביע טוג'מן את רצונו לקיים ביקור רשמי בישראל, ובהזדמנות זו להתנצל על הפשעים שביצעו בני העם הקרואטי בקהילה היהודית בקרואטיה במהלכה של מלחמת העולם השנייה. הדבר הגיע בתגובה להאשמות כנגד טוג'מן בדבר אנטישמיות והכחשת השואה, אשר הועלו כנגדו לאורך השנים.
במהלך חודש פברואר 2012, קיים נשיא קרואטיה, איוו יוסיפוביץ', ביקור רשמי בישראל, אשר במהלכו נשא נאום בכנסת. במהלך נאומו, הביע יוסיפוביץ' מחד תרעומת על אדישות העולם ביחס לאירועי הדמים בסוריה, ומאידך הביע התנצלות רשמית, בשם בני העם הקרואטי, על הפרעות בבני העם היהודי שנעשו ביהודי קרואטיה לאורך מלחמת העולם השנייה, בהשתתפות רבים מאזרחי קרואטיה. כמו כן, במהלך פגישתו עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, הבהיר הנשיא את רצונו לחזק ולהעמיק את הקשרים שבין שתי המדינות.
בדצמבר 2017, בהצבעה הקוראת לביטול הצהרת נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, קרואטיה הצביעה בניגוד למדיניות האיחוד האירופי, שהייתה לתמוך בהצעה, ונמנעה.
נשיאת קרואטיה קולינדה גרבר-קיטרוביץ' ביקרה בישראל ביולי 2015 וכעבור ארבע שנים ביולי 2019.

יחסי כלכלה ומסחר

היקף הסחר ההדדי בין שתי המדינות עלה בצורה משמעותית לאורך העשור הראשון של המאה ה-21. בשנת 2007, בשעה שהיקף הסחר ההדדי בין שתי המדינות עמד על סך של למעלה ממיליארד דולר בשנה, הושקה לראשונה לשכת המסחר ישראל קרואטיה, בתמיכתם של אנשי עסקים מקרואטיה ומישראל. 
בין השנים 2009-2007 התקיימו 6 פרויקטים משותפים לשתי המדינות, בתחומי ביו-רפואה וביו-טכנולוגיה, אופטיקה, איכות הסביבה וכימיה, אשר מומנו על ידי שתיהן במשותף. 
בשנת 2009 הושקה לראשונה תוכנית משותפת, אשר נועדה לקדם את תחום המחקר והפיתוח המשותף לשתי המדינות, ולסייע בהוצאתם לפועל של פרויקטים עסקיים משותפים בין השתיים. כמו כן, בתאריך 31 במרץ 2011 הגיע ראש ממשלת קרואטיה, יחד עם שר הכלכלה הקרואטי, לביקור רשמי בישראל, אשר במסגרתו נפגשו עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וכן עם שר התמ"ת, שלום שמחון, במטרה לבחון דרכים חדשות להרחיב ולהעמיק את הסחר ההדדי שבין שתי המדינות.
טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס

"טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס" (באנגלית: Dusty Rhodes Tag Team Classic) הוא אחד מהטורנירים השנתיים של ענף ההיאבקות המקצוענית, שנערך על ידי ארגון ההיאבקות, ה-WWE, ושייך לארגון הפיתוח שלהם, NXT.
הטורניר נקרא על שמו של חבר היכל התהילה, דאסטי רודס, שנפטר בשנת 2015. רודס בעצמו היה אחד מאנשי המפתח מאחורי הקלעים של התוכנית NXT.
הטורניר הראשון שנערך לזכרו כמחווה היה בשנת 2015, והבשורה נודעה על כך באירוע NXT TakeOver: Brooklyn, למעשה חודשיים לאחר שנפטר. הטורניר הכיל 16 קבוצות שהחלו משלב שמינית הגמר ועד לשלב הגמר שנערך באירוע NXT TakeOver: Respect ובו התחרו פין באלור וסמואה ג'ו נגד ברון קורבין וריינו. בגמר זה באלור וג'ו ניצחו והפכו לזוג הראשון שזכה בטורניר.
הטורניר השני נמשך לאורך עונת הסתיו והגמר נערך באירוע NXT TakeOver: Toronto ובו התחרו ה-The Authors of Pain (אקאם ורזאר) נגד TM-61. בגמר זה אקאם ורזאר זכו.
הטורניר לא נערך בשנת 2017, אך חזר שנה לאחר מכן ב-2018, כשהפעם הזוכים בטורניר יזכו בנוסף בקרב על אליפות הזוגות של NXT נגד אלופי הזוגות בובי פיש וקייל אוריילי מקבוצת The Undisputed Era באירוע NXT TakeOver: New Orleans, אירוע שיתקיים לילה לפני רסלמניה 34.
זוכי הטורניר מקבלים גביע המעוצב עם נעלי ההיאבקות של דאסטי, שנודעו כנעלי ה"קאובוי" שלו.
אלישקה מיסקובה

ביוגרפיה

מיסקובה נולדה בקוייטיצה וגדלה בווישקוב. בשנת 1947 היא עברה להתגורר בפראג.
באוגוסט 1948 טסה מיסקובה עם חברותיה לנבחרת להשתתף באולימפיאדת לונדון (1948). כבר בטיסה היא הרגישה רע וחום גופה החל להעלות. היא הופרדה מחברותיה במעונות הספורטאים והובחנה כלוקה בשיתוק ילדים ומיד אושפזה בבית חולים בבידוד. היא חוברה לריאת ברזל במשך כ-4 ימים עד שנפטרה, ביום בו זכו חברותיה לנבחרת צ'כוסלובקיה במדליית זהב לפני נבחרת הונגריה ונבחרת ארצות הברית (מתוך 11 נבחרות). ורה רוז'יצ'קובה החליפה אותה בתחרות בהצלחה רבה, לאחר שסיימה במקום 6 מבין 90 המשתתפות, שלישית מבין המתעמלות הצ'כוסלובקיות. בנבחרת ההתעמלות השתתפה גם אחותה הבוגרת, מילוסלבה מיסקובה שסיימה במקום רביעי מבין 90 המשתתפות ושנייה מבין המתעמלות הצ'כוסלובקיות. בטקס חלוקת המדליות, הונף דגל צ'כוסלובקיה עם סרט שחור סביבו.
מיסקובה ניקברה בווישקוב ב-4 בספטמבר 1948.
דייגו קונטנטו

באיירן מינכן

קונטנטו שיחק בכל קבוצות הילדים והנוער של באיירן מינכן, החל מגיל חמש. בשנת 2008 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובשנת 2010 החל להיקרא גם לקבוצה הבכירה. באותה שנה כבר ישב על הספסל בגמר ליגת האלופות, בו הפסידה באיירן מינכן 2-0 לאינטר מילאנו. בעונות הבאות קונטנטו פתח בהרכב לעיתים מזומנות אך לא בקביעות, כאשר ברוב המקרים הועדף עליו דוד אלאבה בעמדת המגן השמאלי. קונטנטו קיבל את ההזדמנות הגדולה של הקריירה שלו בגמר ליגת האלופות 2012, עקב השעייתו של אלאבה בגין צבירת כרטיסים צהובים. קונטנטו שיחק בצורה סבירה במשך 120 דקות, אך הקבוצה הפסידה לצ'לסי בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים. 
בשנת 2013, הסתערה באיירן מינכן על כל התארים, וזכתה בטרבל עם יופ היינקס בעמדת המאמן. קונטנטו שיחק מספר משחקים בעונת הטרבל, אך המשיך לשמש בעיקר כגיבוי לאלאבה מהספסל, ולא שיחק בגמר ליגת האלופות באותה עונה. נוסף על הטרבל, קונטנטו זכה בזירה המקומית עם באיירן מינכן בעוד שני דאבלים, שני גביעי סופר קאפ. בזירה הבינלאומית זכה קונטנטו בשנת 2013 בטורניר הסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון בגמר נגד צ'לסי, וב אליפות העולם לקבוצות שנערכה במרוקו, לאחר ניצחון בגמר על ראג'ה קזבלנקה. בשני הטורנירים לא שותף.

בורדו

בקיץ 2014 עזב קונטנטו את באיירן מינכן לאחר 19 שנים במועדון, וחתם בבורדו מליגת העל הצרפתית בכדורגל לארבע שנים, והפך לראשונה בקריירה שלו לשחקן הרכב קבוע בקבוצה בכירה.

פורטונה דיסלדורף

במאי 2018, לאחר שהסתיים חוזהו בבורדו, חתם קונטנטו בשורות העולה החדשה לבונדסליגה, פורטונה דיסלדורף על חוזה לשתי עונות.

קריירה בינלאומית

קונטנטו שיחק בחלק מהנבחרות הצעירות של גרמניה, אך טרם זומן לנבחרת הבוגרת.

חיים אישיים

משפחתו של קונטנטו היגרה למינכן מנאפולי שבאיטליה. אביו העריץ את דייגו ארמנדו מראדונה, שהיה כוכב גדול בקבוצת הכדורגל של נאפולי, וקרא לבנו על שמו. 
אחיו של קונטנטו, וינצ'נצו ודומניקו, שיחקו גם הם בקבוצת הנוער של באיירן מינכן.
כריסטינה מרסיליאק

חייה

היא נולדה במדריד. אביה היה אדולפו מרסיליאק ,‏ שחקן, מחזאי ובמאי תיאטרון ספרדי ממוצא קטלוני. אמה, תרזה דל ריו (Teresa del Río), ואחותה הצעירה, בלאנקה מרסיליאק, גם הן שחקניות.
כריסטינה מרסיליאק היא המנהלת האמנותית של "האקדמיה למשחק מרסיליאק" (Marsillach Acting Academy) במדריד.
סרטה הידוע ביותר הוא סרטו הישראלי של משה מזרחי, "אהבה גנובה" (1986), שבו שיחקה את התפקיד הנשי הראשי לצדו של טום הנקס. בסרט היא מגלמת את דמותה של צעירה יהודיה ממשפחה ספרדית בירושלים, המתאהבת בטייס אמריקני (פרוטסטנטי) מתנדב בצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה (הנקס), אל מול התנגדותה של משפחתה המסורתית.
מלכיאל גרינוולד

מלכיאל גרינוולד (1882–1968) היה עיתונאי ירושלמי יליד הונגריה. הוא נודע במשפט הדיבה המפורסם שנוהל נגדו בעניינו של ישראל קסטנר, שהיה חבר ועד העזרה וההצלה בבודפשט בזמן השואה. במשפט, לאחר ערעור, נדון גרינוולד לשנת מאסר על תנאי.

ביוגרפיה

מלכיאל גרינוולד נולד בשופרון, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, בן למנחם גרינוולד, רבה של העיר. בבגרותו עבר עם משפחתו לעיר וינה ושם פתח בית מלון קטן בן עשרה חדרים. לאחר מכן כיהן כדיפלומט זוטר בשירות האימפריה. הוא ניסה לעבוד בעיתונאות אך לא הצליח בכך. בשנת 1934 ערך בווינה את העלון "מזרחי", ובו ביקר בחריפות את אנשי ההסתדרות, שאותם כינה "אדומים". על יוסף ברץ שנשלח מארץ ישראל לווינה הוא כתב כי זה נשלח על ידי ברל לוקר ויצחק גרינבוים "להגביר את ההגמוניה המרכסיסטית במשרד הארצישראלי בצורה מכוסה".
בשנת 1937 נפל קורבן לתקיפה אנטישמית שבה הוכה קשות, ותוקפיו עזָבוהו רק לאחר שחשָבוהו למת. בשנת 1938, לאחר שהחלים מפצעיו, עלה לארץ ישראל עם אשתו, עם בנו ועם בתו. הוא התיישב בירושלים, קנה בחסכונותיו בית מלון בן עשרה חדרים בכיכר ציון, וניהל אותו ביחד עם אשתו. במאי 1942 היה לסופר הירושלמי של "עיתון מיוחד". בשנת 1943 נדון לשנת מאסר על סחיטת כספים, באשמה שדרש 10 ל"י כתנאי לאי-פרסום על אדם בעיתון מיוחד, אך פסק הדין בוטל היות שהשופט ישב בדין בחוסר סמכות. גרינוולד הִרבה להביע דעתו בענייני ציבור. בשנת 1943 ערער על הבחירות לגבאי בית כנסת, פנה בעניין לבית הדין הרבני ונדון לקנס על העלבת הגבאים. במקרה אחר נדון לקנס של 50 לירות על העלבת צעירה.
שלמה אהרונסון כתב כי בתיק על גרינוולד שאסף הש"י ופורסם, הוא מתואר כנוכל שבִּהיותו בווינה נהג להלשין לשלטונות הפשיסטיים על פעילים ציוניים ואחרים שהִכעיסוהו וכי בתקופת המנדט היה מודיע של ה-CID וטען לפניהם כי אין להכניס לארץ ישראל את המעפילים שנועדו לגירוש בפאטריה. 
אחד מאחיו של גרינוולד ורבים מקרוביו נספו בשואה.
השבועון "טיים" מצא שהנאצים רצחו יותר מ-50 מבני משפחתו.
גרינוולד אהד את ארגון האצ"ל. בנו, יצחק גרינוולד, היה חבר באצ"ל ונפל במלחמת העצמאות בקרב בהר ציון.
בתחילת שנות ה-50 החל גרינוולד להפיץ עלון בין מכריו. עלון זה נשא את השם "מכתבים אל חברים במזרחי [פנימי]" ובו הערות ביקורת ומאמרי פרשנות על המצב במדינה, וכן רכילויות ושערוריות מחיי היהודים בבודפשט ובווינה. בעלונו נהג גרינוולד להשתלח בתנועת המזרחי ובשאר המפלגות הדתיות-לאומיות, אך קודם כול במפא"י, שנואת נפשו. לאחר שכתב את העלון בגרמנית, חיפש מי שיתרגמו לעברית. הוא שכפל את העלון במאות עותקים, בייל אותם ושלח לידידיו. גרינוולד גם שפך ביקורת על אחת הסיעות שהתמודדה בבחירות הפנימיות של הפועל המזרחי בשנת 1952. 
לעיתים נאלץ גרינוולד להתנצל על הדברים שפרסם, עקב איום בתביעת דיבה מטעם המושמץ. למשל, בדצמבר 1953 פרסם ב"דבר" התנצלות לפני משה קלמר, ובה כתב שדבריו נגדו היו חסרי כל יסוד.
בדצמבר 1956 התאבדה בתו. 
בשנת 1962 הורשע במתן הצהרה כוזבת שנועדה להגדיל את סכום הפיצויים שקיבל מגרמניה, ונדון לקנס בסך מאה לירות.
מלכיאל גרינוולד נפטר במרץ 1968.
נתיב ימי

נתיב ימי, נתיב שיט או נתיב סחר הוא מסלול מותווה ומוסכם לתנועת כלי שיט בים, אוקיינוס או גוף מים גדול אחר. נתיב השיט נבחר תוך התחשבות ברוחות (כגון רוחות הסחר), זרמי ים ומכשולים (כגון שרטונים, קרחונים, איים וכדומה). הנתיב הימי מחייב לעיתים מעבר בנקודות מפתח (מיצרים, מעברים בין איים וכדומה) בנקודות המפתח התפתחו נמלים מחד (למשל נמל סינגפור), ואתרי סיכון לשוד ים, מאידך.

היסטוריה

בעת העתיקה התבצע חלק ניכר של השיט סמוך לחופים, לשם בטיחות וקלות ניווט. עם זאת היו מסעות ימיים שנעזרו בסחף זרמי ים וידע לגבי משטר רוחות שסייע לניווט ותנועה למרחקים נרחבים יותר (למשל על ידי הויקינגים או מתיישבים פולינזים).
החל משלהי המאה ה-15 נעזרו אירופאים, מגלי ארצות וסוחרים במשטר "רוחות הסחר" על מנת לחצות אוקייאנוסים ולהגיע לחופי מערב אפריקה ואמריקה הדרומית והצפונית. ספינות המפרש היו זקוקות לרוחות ונעזרו גם בזרמי ים וכך נעו בנתיבים מוגדרים, דבר שאיפשר גם את התפתחותו של שוד ימי, כאשר שודדים יכלו לארוב לספינות עמוסות סחורות בנקודות מעבר ידועות ובמיצרים הכרחיים למעבר (למשל באזור האיים הקאריביים ובמיצר מלאקה). גם לאחר זניחת ספינות המפרש לטובת שימוש בקיטור עדיין היה ערך רב להסתייעות במשבי הרוח וזרמי הים וכן למעבר בנתיבים בעלי עומק ורוחב מספיק לספינות שהלכו וגדלו.
באוקטובר 1854 אירעה התנגשות ימית בין הספינה האמריקאית SS Arctic לבין הספינה הצרפתית SS Vesta מול חופי ניופאונדלנד בעת ערפל כבד. בתאונה שקעה ה-Arctic ולמעלה מ-350 איש מצאו את מותם. בעקבות התאונה פותחו בארצות הברית תקנות רבות הנוגעות לבטיחות תנועת ספינות קיטור (בהן צפירה בצופר ערפל, נשיאת סירות הצלה וחגורות הצלה לכל הנוסעים ועריכת תרגולי הצלה לצוות) במקביל עלתה החשיבות של ניהול והסדרה של התנועה הימית. בשנת 1855 פרסם מת'יו מורי מטעם הצי האמריקאי חוברת הדרכה רשמית בשם Sailing Directions, אשר כללה תוכנית מפורטת לנתיבי שיט מומלצים ומחייבים באוקיינוס האטלנטי, תוך התמקדות בקווי הרוחב מעל 42 (שם סכנת הערפל והקרחונים, בצירוף עם עומס התנועה הימית, הפכה משמעותית ומסכנת-חיים). בשנת 1898 חיבר הצי האמריקאי, בצוותא עם חמש מפעילות קווי הספנות הגדולות בעולם (קונארד ליין, וייט סטאר ליין, אינמן ליין, נשיונל ליין וגויון ליין) אמנה לא-מחייבת בשם North Atlantic Track Agreement (הסכם הנתיבים הצפון- אטלנטיים) שקבעה נתיבי שיט מומלצים. להסכם נוספו עם הזמן חברות נוספות והוא קיבל תוקף של תקנה עם כינון האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים. הנתיבים המקוריים שהוצעו נשארו ללא שינוי ניכר עד 1924 ורבים מהם משמשים אף כיום.
אחת הסיבות שאיפשרו כינונם של נתיבי שיט מוסכמים ובטוחים ברחבי העולם הייתה העובדה שבמאה השנים שבין 1815 ל-1914 שלטה בריטניה בכל נתיבי השיט החשובים. הצי הבריטי הגן על נקודות מעבר קריטיות והחברות הבריטיות שלטו בנתיבי הסחר והסדירו את התנועה הימית.

מעברים ימיים

על מנת לקצר נתיבי שיט, למנוע מעקפים גדולים, להוזיל על ידי כך את עלויות המשלוח הימי ולצמצם את סכנותיו, נחפרו תעלות קישור המחברות גופי מים. הן ברמה מקומית, כגון תעלת קורינתוס ביוון והן ברמה גלובלית כמו תעלת סואץ (נחנכה ב-1869) המשמשת למעבר אוניות ממזרח אסיה, האוקיינוס ההודי והים האדום, לים התיכון ולאירופה וחוסכת את הקפת אפריקה. ותעלת פנמה (1914) המחברת את האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט וחוסכת את הקפת אמריקה.
דרך נוספת ל"קיצור דרך" בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט היא פיתוחם של מעברים דרך אוקיינוס הקרח הצפוני: המעבר הצפון-מזרחי והמעבר הצפון-מערבי. מעברים אלה אמנם פתוחים זמן קצר בשנה בשל חסימתם בקרח, אך הם מהווים קיצור ניכר בזמן מסע ימי בין נקודות בצפון כדור-הארץ.
משחקי עולם פתוח

משחקי עולם פתוח (באנגלית: Open world) הוא כינוי למשחקי וידאו בהם השחקן יכול לנוע בחופשיות בעולם וירטואלי וניתן לו חופש רחב לבחור את דרכו באופן יחסי לשאר משחקי הווידאו בהם השחקן מוגבל לקווים עלילתיים של העלילה. ממשחקי עולם פתוח נעדרים מחסומים בלתי נראים אותם לא ניתן לעבור, הנמצאים במרבית המשחקים שאינם עולם פתוח. 
במשחקי עולם פתוח עדיין קיימים מספר הגבלות שמונעות מהשחקן לנוע בחופשיות, לעיתים מסיבות של מגבלות טכניות ולעיתים מסיבות של הגבלות עלילת המשחק, כגון אזורים נעולים שעל השחקן לפתוח או שטחים גבוהים שעל השחקן לשפר את מיומנותו כדי לטפס עליהם.
הייחודיות הרבה של משחקים אלו היא בכך שהם נותנים לשחקן אפשרות לפתח את הדמות בה הם משחקים בכיוון בו הם רוצים ולשפר רק את הכישורים שהם מעוניינים בהם. פעמים רבות במשחקים אלו המטרה אינה לסיים את עלילת המשחק כפי שהוכתבה על ידי יצרנית המשחק, אלא לחקור את העולם ולגלות את צפונותיו תוך כדי ביצוע משימות צדדיות. פעמים רבות בחירות שבוחר השחקן מסוגלות לשנות לחלוטין את עלילת המשחק.
דוגמאות נפוצות למשחקי עולם פתוח ניתן למצוא במשחקי תפקידים המוניים ברשת (MMORPG), אשר מתרחשים בדרך כלל במתכונת זו ובמשחקים רבים נוספים שנמצאים תחת קטגוריה זו. בשנים האחרונות הלך סגנון זה והתפתח ואחוז המשחקים שיוצאים בסגנון זה עולה בהתמדה.

משחקיות ועיצוב

משחקי עולם פתוח מתוכננים בצורה לא קבועה, המאפשרת לשחקן לבחור את דרכו האישית במשחק ומאפשרת מספר דרכים לבצע כל משימה. משחקים מסוימים מתוכננים כשילוב בין שלבים בסגנון עולם פתוח לשלבים בעלי תווים כלליים. הביקורות נוטות לרוב לשפוט משחקי עולם פתוח בהתבסס על האם קיימות אפשרויות מעניינות להתנהל בעולם שלא בדרך הראשית המותווית על ידי יצרנית המשחק. משחקים מסוימים מהסוגה מתבססים על מקומות קיימים במציאות לצורך תכנון מפת המשחק.
אתגר תכנון מרכזי בתכנון משחקי עולם פתוח הוא מציאת האיזון הנכון בין חופש השחקן ברחבי העולם לצד קיומם של קווי עלילה של סיפור מרכזי. מאחר שפעמים רבות השחקן הולך בנתיב אותו המתכנן לא צפה, כותבי המשחק נאלצים למצוא דרכים יצירתיות לשרטט קו עלילה אשר לא יפגע בחופש השחקן. מסיבה זו, משחקי עולם פתוח יעדיפו לעיתים לחלק את העלילה המרכזית למספר רב של משימות קטנות יותר, או יעדיפו לפשט את העלילה הבסיסית.
היהלום שבכתר

עלילה


העלילה נפתחת ב-1942 בעיר הפיקטיבית מאיאפור. בתחילתה היא מתמקדת במשולש שבקודקודיו הארי קומאר (ארט מאליק), הודי שהתחנך בבית ספר פרטי באנגליה ועובד כעיתונאי בהודו, דפני מנרס (סוזן וולדרידג') ורונלד מריק (טים פיגוט-סמית'), קצין משטרה ממעמד נמוך. דפני דוחה הצעת נישואין של מריק, ומעדיפה את הארי על פניו. ערב אחד מותקפים דפני והארי כשהם מבלים בגן, והיא נאנסת. בעקבות כך מריק כולא את הארי ומענה אותו.
בהמשך הסדרה דפני נפטרת בעת לידה, ומצטרפים אליה שרה לייטון (ג'רלדין ג'יימס) שגם אחריה מריק מחזר, אולם היא מעדיפה על פניו את פקודו גאי פרון (צ'ארלס דאנס). אחותה של שרה, סוזן, מתחתנת עם קצין בשם טדי בינגהם. בינגהם נהרג בקרב, מריק בא לעזרתו אך לא מצליח להציל אותו. זמן מה אחר כך מריק נושא לאישה את סוזן.
צ'אן קנסטה

ביוגרפיה

צ'אן קנסטה נולד בקרקוב שבפולין בשם חננאל מיפֶלֶב (Mifelew), בנו של הסופר והמחנך העברי נחמן מיפלב (1886–1937).
ב-1937 החל ללמוד באוניברסיטת קרקוב, ושנה אחר-כך, לאחר מות אביו, עלה לארץ ישראל ולמד פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1940, במלחמת העולם השנייה, התנדב לחיל האוויר המלכותי ושירת בצפון אפריקה, איטליה ויוון.
ב-1947 היגר לבריטניה ועד מהרה התפרסם כקוסם. הוא החל את דרכו כקוסם קלפים, ואימץ את שם הבמה צ'אן קנסטה על שם משחק הקלפים הידוע.
לאורך הקריירה שלו הופיע קנסטה מאות פעמים בטלוויזיה בבריטניה ובארצות הברית.
באמצע שנות ה-60, כשהיה בשיא תהילתו, נטש קנסטה את הבמה ופנה לציור. גם בקריירה החדשה עשה קנסטה חיל וציוריו נמכרו במחירים גבוהים. 
ב-1983 ביקר בישראל והדהים את הציבור בביצוע תעלולי קסמים בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "שעה טובה".
קנסטה השפיע על מנטליסטים רבים ונחשב חלוץ בתחום זה. 
נישא פעמיים. נפטר בלונדון ב-1999, בגיל 79.
דמותו של גיבור הספר "אדם בן כלב" של יורם קניוק מבוססת על קנסטה (השניים הכירו בשנות ה-50 כששהה קניוק בארצות הברית).
שבועת המשנה

שבועות בטענת ספק

המשנה, מסכת שבועות, פרק ז', משנה ח' מונה את כל הנשבעים שנשבעים בטענת ספק- "ואלו נשבעים שלא בטענה השותפין והאריסין והאפוטרופין והאשה הנושאת והנותנת בתוך הבית ובן הבית".
שירת צלילים עיליים

שירת צלילים עיליים (או שירת אוברטונים) היא אופן שירה שבו הזמר יוצר תחושה של הפקת יותר מגובה צליל אחד ברגע נתון. בעזרת בקרה על מעבר האוויר מהריאות, דרך מיתרי הקול, חלל הפה, חלל האף והשפתיים, יכול הזמר לשלוט על התהודה (או הפורמנט) של גלי קול שהוא מפיק. באופן כזה, מתאפשרת הגברתו של צליל עילי מסוים ומתקבל אפקט הנשמע כמו מספר צלילים שונים (זאת אף על פי שבפועל מופק תדר יסודי אחד ממיתרי הקול).
שירת צלילים עיליים קיימת במסורות רבות, לעיתים כאמצעי מדיטטיבי.
קיימות טכניקות שונות להפקת צלילים עיליים בשירה, חלקן גרוניות - כמו בשירת גרון אינואיטית או שירה טיבטית, ואחרות מסתמכות על התהודה בחלל האף.
שלומי מיכאל

ביוגרפיה

שלומי נולד וגדל בשכונת התקווה בתל אביב. בפברואר 1983 התגייס לצה"ל והוצב בחטיבת גולני בגדוד 12 (ברק). בגולני עבר מיכאל מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. לאחר שחרורו מצה"ל התגייס למשמר הגבול ב-1985 כלוחם בימ"מ, הוא שימש בהמשך מפקד צוות, מפקד פלגת לוחמים וקצין אג"ם בימ"מ. 
בין הפעולות בהן השתתף היה פיקוד על כוח הפריצה לאוטובוס האמהות במרץ 1988 וחיסול חמישה מחבלים חמושים שהתבצרו בבית בטייבה. לאחר מכן שימש מפקד יחידת הגדעונים (יחידת מסתערבים של משטרת ישראל). ב-2008 מונה למפקד ימ"ר מחוז תל אביב. החקירה הבולטת בתקופת כהונתו כמפקד היחידה הייתה של הרצח בברנוער. חקירה נוספת הובילה למעצרו של גואל רצון. ב-2009 העניק נשיא המדינה את עיטור המאבק בסחר בבני אדם למחלק חקירות א' במפלג התשאול של ימ"ר תל אביב. מיכאל שירת בתפקיד עד 2011 ויצא לתקופת לימודים. 
במאי 2012 מונה למפקד הימ"מ. תחת פיקודו השתתפה היחידה במבצעים רבים, על פעילותה בתחום לוחמה בטרור בשנים 2013–2014 קיבלה היחידה צל"ש ממפכ"ל המשטרה. בין הפעולות אותן ביצעה היחידה בתקופת פיקודו היו חיסול רוצחי שלושת הנערים ושולחיהם, חיסול המתנקש ביהודה גליק ומעצר רוצחו של ניצב משנה ברוך מזרחי.
בפברואר 2015 מונה למפקד מחוז ש"י בדרגת ניצב. בנובמבר 2015 הודיע על פרישתו מהמשטרה, ב-16 במאי 2016 סיים את תפקידו כמפקד המחוז.
שלומי נשוי אב לארבעה, והוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
פנדר ג'אגואר

פנדר ג'גואר (באנגלית: Fender Jaguar) היא גיטרה חשמלית המיוצרת על ידי חברת פנדר.

הגיטרה

גוף הגיטרה הוא מסוג Solid Body, בדומה לאחיותיה פנדר סטראטוקסטר ופנדר טלקסטר. הגיטרה יוצרה לראשונה בשנת 1962 על ידי חברת פנדר, והיוותה את הדגם החדש המוביל של החברה. בשנת 1975 הגיטרה הוצאה לחלוטין מקו הייצור של חברת פנדר, אולם 24 שנים מאוחר יותר, בשנת 1999, הגיטרה הוחזרה לקו הייצור בסגנון וינטג'.

היסטוריה

גיטרת הג'גואר הוצגה לראשונה בשנת 1962. עיצוב הגוף של הדגם דמה מאוד לעיצובה של גיטרת הפנדר ג'אזמסטר, אך היו בו מספר שינויים - כיסויי כרום למעגלי השליטה, פיקאפים דקים יותר (בעלי מראה וצליל אופייני יותר לגיטרות פנדר אחרות), ובמקום בורר פיקאפים 3 מצבים - 3 מתגים, כאשר 2 מתוכם נועדו להדליק/לכבות אחד מהפיקאפים, והשלישי לחתוך את צלילי הבס. הגיטרה התקבלה באופן כמעט מיידי בקרב מוזיקאים מז'אנר הסארפ, ובמהלך שנות ה-60 נהנתה מפופולריות בקרב הקהל הרחב (אמנם לא כמו דגמים אחרים, יותר מוכרים של החברה). כאשר מוזיקת הסארפ התחילה "להתיישן" וקהל היעד של הדגם פחת, פנדר החליטה להפסיק את יצור הדגם.
בשנות ה-70 החל הדגם להיעלם מעיני הציבור, אך בשנות ה-80 המאוחרות חזר לאור הזרקורים כאשר מוזיקאים שונים מז'אנרי הגראנג', האינדי והפאנק חיפשו גיטרות ישנות של פנדר אשר היו באותה איכות כמו הדגמים הידועים (והיקרים) יותר, אך במחיר זול, ובין הדגמים האלו הייתה גם הג'גואר. הדגם חזר לייצור בשנת 1999 עקב עלייה ניכרת ברמת הביקוש של מעריצים ומוזיקאים. בשנת 2012 החלה פנדר לייצר דגמים המבוססים על הג'גואר של קורט קוביין, סולן להקת נירוונה (אשר היה מזוהה עם דגמים נשכחים נוספים של פנדר), ונחשב לאחת הסיבות העיקריות להחזרת הליך הייצור של הדגמים. שימוש ידוע נוסף בגיטרה הוא בקליפ של רד הוט צ'ילי פפרז, Under The Bridge, בה ג'ון פרושיאנטה הגיטריסט עומד ומנגן את הפתיח של השיר.