שלוש אחיות

שלוש אחיות (ברוסית:"Три сeстры") הוא מחזה פרי עטו של הסופר והמחזאי הרוסי אנטון צ'כוב, שייתכן שקיבל השראה מסוימת מסיפור חייהן של האחיות ברונטה. הוא נכתב ב-1900 והועלה לראשונה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה ב-1901.

דמויות בלתי נראות

המחזה "שלוש אחיות" מכיל מספר רב של דמויות שמרבים לספר, אולם לעולם לא רואים אותן. אלו כוללות את פרוטופופוב, ראש מועצת המחוז ומאהבה של נטשה; אשתו האובדנית של ורשינין ושתי בנותיו, ובוביק וסופי הקטנה - ילדיהם של אנדרי ונטשה. סטיאן (J. L. Styan) טוען בספרו The Elements of Drama שבמערכה האחרונה תיקן צ'כוב את הטקסט על מנת להראות שפרוטופופוב הוא אביה האמיתי של סופיה: "הם ילדיהם של האבות עליהם מסופר" – אנדרי דוחף את העגלה של בוביק, ופרוטופופוב יושב עם סופיה.

מערכה ראשונה

המערכה הראשונה נפתחת כשאולגה (האחות הבכורה) עובדת כמורה בבית הספר, אולם בסיום המחזה היא מתמנה למנהלת בית הספר, קידום שאין לה כל עניין בו. מאשה, האחות האמצעית והאמנית של המשפחה (היא למדה להיות פסנתרנית קונצרטים), נישאת לפיודור איליץ' קוליגין, מורה בבית הספר. בזמן נישואיה, מאשה, שצעירה ממנו, הוקסמה ממה שהיא ראתה כחוכמה, אולם כעבור שבע שנים, היא סבורה שהדקדקנות שלו ומעשיו המטופשים הם ניסיון לפצות על הריקנות החוצצת ביניהם. אירינה, האחות הצעירה, חדורת ציפיות, ומדברת אודות חלומותיה להגיע למוסקבה ולפגוש את מושא אהבתה האמיתי. שלוש האחיות גדלו במוסקבה, וכולן משתוקקות לשוב לתיחכום ולאושר שהיו מנת חלקן אז. אנדרי הוא הבן היחיד במשפחה והאחיות מעריצות אותו. הוא מאוהב בנטליה איבנובנה (נטשה), שהיא בחורה פשוטה וסובלת מיחסן הלגלגני של האחיות. המחזה נפתח ביום השנה הראשונה למות אביהן, אולם זהו גם יום הולדתה של אירינה, וכולם, בכלל זה החיילים (בהנהגתו של ורשינין האציל), נושאים בקרבם מידה של אידיאליזם אצילי, ומגיעים לברך אותה. ממש לקראת סיום המערכה, אנדרי מתייחד עם נטשה, מתוודה בפניה על רגשותיו כלפיה ומבקש ממנה להינשא לו.

מערכה שנייה

המערכה השנייה נפתחת 21 חודשים לאחר מכן כשאנדרי ונטשה מביאים לעולם את ילדם הראשון, תינוק ושמו בוביק. נטשה מנהלת רומן עם פרוטופופוב, הבוס של אנדרי, דמות שמוזכרת במחזה, אולם לעולם איננו רואים אותה. מאשה שבה הבייתה מבילוי בחוץ כשהיא סמוקה, וניכר בבירור שהיא והמלווה שלה, סגן-אלוף ורשינין, נרגשים מהרומן הסודי שלהם. רוצים לעשות מסיבה בבית, אולם נטשה בעורמתה מחבלת בכך, לדאבון לב כולם. טוזנבך וסוליוני מכריזים על אהבתם לאירינה.

מערכה שלישית

המערכה השלישית נפתחת כעבור שנה בחדרן של אולגה ואירינה (סימן ברור לכך שנטשה השתלטה על משק הבית, מכיוון שבעבר היא ביקשה מהן לחלוק ביחד את החדר, כדי שבנה יוכל לקבל חדר משלו). פרצה שריפה בעיר וכתוצאה ממשבר זה, אנשים נכנסים ויוצאים מהחדר, נושאים עמם שמיכות ובגדים על מנת להגיש עזרה. אולגה, מאשה ואירינה כועסות על כך שאחיהן אנדרי מישכן את הבית, על מנת להחזיר את הכספים שהפסיד בהימורים והאציל את הסמכויות לאשתו. אולגה הנוכחת באכזריותה של נטשה כלפי אנפיסה, המשרתת הקשישה, מנסה לעמוד לצידה, אולם אינה מצליחה בכך. מאשה, מתוודה בפני אחיותיה על אהבתה לורשינין ("אני מאוהבת, מאוהבת... מאוהבת באיש הזה...") (כל הציטוטים המופיעים כאן הם מתרגומו של שמעון בוזגלו). בשלב מסוים, קוליגין (בעלה) נכנס לתוך החדר, מצהיר על אהבתו כלפיה ויוצא משם. אירינה נואשת בשל משלח ידה, היא עוסקת בהוראה. היא אפילו ממורמרת בשל שאיפותיה המטופשות והחינוך שלה (אני כבר לא זוכרת איך אומרים באיטלקית חלון או תקרה"). בעידודה של אולגה היא מחליטה להיענות להצעות הנישואים של טוזנבך למרות שהיא אינה אוהבת אותו. צ'בוטקין מועד אל החדר בעודו שתוי, מפיל שעון שהיה שייך לאמן של האחיות, אותה אהב והשעון מתנפץ על הרצפה. אנדרי בהתפרצות של שנאה עצמית, מספר על חוסר התכלית של החיים ואכזבתו מאופיה של נטשה ומתחנן בפני האחיות שיסלחו לו על הכול.

מערכה רביעית

המערכה הרביעית והאחרונה נערכת בגן השייך לבית פרוזורוב. החיילים, שכעת הם ידידי המשפחה, מתכוננים לעזוב את האזור. מתיחות רוחשת מתחת לפני השטח, מכיוון שסוליוני הזמין את הברון לדו-קרב, אולם טוזנבך מתכוון להסתיר זאת מאירינה. הוא ואירינה משוחחים שיחה קורעת לב, בה היא מתוודה בפניו שהיא אינה יכולה לאהוב אותו ("הלב שלי כמו פסנתר כנף מפואר שנעלו אותו והמפתח אבד"). בדיוק כשהחיילים עוזבים, נשמע קול ירייה, ומעט לפני שהמחזה מסתיים מגיעה הידיעה על מותו של טוזנבך בדו-קרב. מאשה מתייפחת בזרועותיו של ורשינין, אבל בעלה מקבל אותה בזרועות פתוחות בחזרה. אולגה נענית בחוסר רצון להצעה לנהל את בית הספר בו היא מלמדת. היא לוקחת עמה את אנפיסה, וכך מצילה את הישישה מאכזריותה של נטשה. גורלה של אירינה אינו ברור, אבל אפילו כשהיא מבכה את מותו של טוזנבך, היא מעוניינת לשמור על עבודתה כמורה. נטשה נותרת בעלת הבית ומשגיחה על הכול ("מה המזלג עושה על הספסל הזה?" (צועקת)). אנדרי תקוע בנישואיו עם שני ילדים, שתי הנפשות היחידות שנטשה באמת אוהבת. כשהמחזה מסתיים, שלוש האחיות מתבוננות בעצב בחיילים העוזבים לקול צלילי תזמורת המנגנת שיר לכת. כשצ'בוטיקין שר "ט-ר-רה בום-בום-די-בום" לעצמו. השורות האחרונות של אולגה מבטאות את הבלבול אותו הן חשות בנוגע לסיבה לסבל ולשמחה הטמונים בחיים: "אם רק היינו יודעות! אם רק היינו יודעות!".

הצגת הבכורה

המחזה נכתב עבור התיאטרון האמנותי של מוסקבה. הצגת הבכורה שלו הייתה ב-31 בינואר 1901, בבימויים של קונסטנטין סטניסלבסקי וולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו. סטניסלבסקי גילם את דמותו של ורשינין בעוד ששלוש האחיות היו: אולגה קניפר (שבשבילה צ'כוב כתב את תפקידה של מאשה), מרגריטה סאוויצקאיה כאולגה ומריה אנדרייבה בתפקיד אירינה. מריה לילינה (אשתו של סטניסלבסקי) שיחקה את נטשה, וסבולוד מיירהולד גילם את דמותו של טוזנבך, מ. גרומוב היה סוליוני ואלכסנדר ארטיום היה צ'בוטיקין. 

ההצגה התקבלה בביקורות מעורבות. צ'כוב חש שהבימוי הנמרץ של סטניסלבסקי עירפל את הדקויות של המחזה, ושרק קניפר הפגינה את ההתפתחות בדמות באופן שהוא התכוון לו. לפי השקפתו של הבמאי החשוב היה להראות את התקוות, השאיפות והחלומות של הדמויות, אולם הקהל התרגש בעיקר מהחמלה שחש כלפי בדידותן של האחיות, מיאושן ומכך שלבסוף השלימו עם מצבן בלי להתלונן. אף-על-פי-כן היצירה זכתה לפופולריות ובמהרה נהפכה לחלק מהרפרטואר של התיאטרון.